Jeg takker statsråden for svaret. Jeg er glad for at hun nevner at det kanskje kommer noe til Oppland - vi får se. Nå er det slik at tapet av veikapitalen begynner å bli svært stort. Vi har så mange ulykker i Oppland, og kostnadene ved tap av veikapitalen og ulykkene er nå så store at hvis Stortinget eller Vegvesenet investerer 1 kr i planlagte veiprosjekter i Oppland, tror jeg at samfunnet får ti tilbake. Ser statsråden denne sammenhengen?


Den første delen av denne debatten var preget av at Fremskrittspartiets representanter var såre over at utenriksministeren og jeg brukte tid på å kritisere deres alternative bistandspolitikk. Så holdt jeg et innlegg som var fullstendig fremskrittspartifritt, og når jeg vender blikket utover og begynner å snakke om Sudan, er de jammen meg såre for det også! Det er ingen her som har antydet – uansett hvor mye både Høglund og Myhre gjør det – at det er dere som har skylden for krigen i Sudan. Det er ikke der det ligger. Det vi kritiserer, er at dere vil hindre at Norge kan gjøre fornuftige skritt for å bidra til å bilegge den konflikten. De sørsudanesiske lederne har erklært at Norge er en strategisk partner i deres arbeid. De nordsudanesiske lederne setter veldig stor pris på hva vi gjør på oljesiden. Og, ærlig talt, utenriksminister Clinton ser på vår utenriksminister som en av sine nærmeste samarbeidspartnere i Sudan-politikken. Så USA vektlegger det vi gjør. Mitt poeng er at denne rollen kunne Norge ikke ha spilt hvis ikke det hadde vært for at Kirkens Nødhjelp og Norsk Folkehjelp hadde drevet bistand i disse landene lenge, og hvis ikke det hadde vært for det faktum at Norge bruker i størrelsesordenen 600–700 mill. kr til ulike bistandstiltak, mange av dem også veldig politisk rettet i Sudan. Hvorvidt denne innsatsen er avgjørende for om det blir krig og fred i Sudan – jeg tror ikke vi skal overdrive Norges betydning, men det er noe som blir vektlagt, og som sudaneserne selv synes er veldig viktig, og som det helt sikkert ville være umulig å drive med Fremskrittspartiets bistandsbudsjett. Fremskrittspartiets politikk er jo totalt forvirret – jeg håper det er et parlamentarisk uttrykk – for jeg har i denne debatten ikke hørt ett pent ord om bistand fra Fremskrittspartiet, og jeg har til nå – i hele mitt liv – knapt hørt ett pent ord fra representanten Myhre om bistand. På den ene siden bruker man all tid og alle krefter på å lete fram fornuftige motforestillinger og all kritikk som det er mulig å komme på, mot utviklingsinnsats. Det er den ene siden. På den andre siden har man jo ingen alternativ politikk. Til sjuende og sist er det bare å føre litt mindre penger på de samme budsjettpostene som den rød-grønne regjeringen har gjort. Men man vil altså bruke 19 mrd. kr på noe som man bruker all tid og alle krefter på å fortelle at ikke nytter, ikke har betydning, ikke er lurt. Det er dette som jeg føler er litt uansvarlig overfor den norske befolkningen. Hvis man tar sin egen retorikk på alvor, ville det vel være naturlig å sette kroner null og ikke 19 mrd. kr på bistandsbudsjettet. Hvis man mener at det er verdt 19 mrd. kr, må det jo være fordi mye av dette faktisk virker, men at man bare vil bruke litt mindre penger på det. Da kommer vi til det som er hovedsaken, og som er påpekt av flere debattanter: Fremskrittspartiet vil bruke mindre penger på dette, fordi man heller vil bruke pengene på skattelette og på en god del andre formål. Det er ingen her som har slått Høyre i hartkorn med Fremskrittspartiet. Vi ser en fundamental forskjell på Høyre og Fremskrittspartiet. Vi bare frykter det som nødvendigvis må bli et kompromiss mellom Høyre og Fremskrittspartiet, hvis de to partiene skulle komme i regjering sammen.


Jeg har et par kommentarer til komiteens innstilling. Først og fremst synes jeg det er veldig gledelig at en enstemmig komité slutter seg til merknadsformuleringene som gjelder HMS. Tidligere i år kunne Aftenposten melde om en fersk undersøkelse som Petroleumstilsynet hadde gjennomført blant 231 plattformsjefer, operasjonsledere, teknisk personell og verneombud på norsk sokkel. Det var deprimerende lesning. Én av ti innrømmer at jobber og operasjoner starter uten at det er satt i verk risikoreduserende tiltak. Én av fire svarer at de aldri, eller sjelden, bruker erfaringer fra andre risikoanalyser som underlag for nye vurderinger. «Det blir liksom bare et ark som henger med», sa en av de spurte. Bare én av fem svarer at man tar hensyn til tidligere analyser når man analyserer om jobben er sikker. I et slikt bilde er det svært viktig ikke å kompromisse med sikkerheten på norsk sokkel. Oljeindustrien er en pengemaskin, og det fører gjerne til at aktører kan bli litt vel ivrige. Det er vår oppgave å holde tilbake og sette helse, miljø og ikke minst de ansattes sikkerhet først. Jeg er derfor tilfreds med at hele komiteen understreker at driftskonseptet og dimensjonering av boligkvarteret ved Gudrun må sikre forsvarlig virksomhet, og sikre tilstrekkelig restitusjon og hvile for alle arbeidstakergrupper på plattformen. Signalene fra Petroleumstilsynet, Arbeidsdepartementet og Stortinget er en kraftfull beskjed, som bør oppfattes klart og godt. Det er én ting til som er verdt å nevne. En samlet komité understreker viktigheten av norsk sysselsetting og lokal verdiskapning knyttet til slike prosjekter, og at norsk og lokal industri i så stor grad som mulig blir prioritert ved slike utbygginger. Jeg blir alltid varm om hjertet når jeg ser høyresiden forlate sine prinsipper om et fritt marked uten statlig intervensjon. Høyresidens fokus på lokal verdiskapning og norsk industri er et godt og nødvendig oppgjør med egen markedsliberalistisk ideologi, og det er en viktig erkjennelse fra Fremskrittspartiet og Høyre av at andre ting enn det frie markedet bør tillegges vekt i utforming av politikk, spesielt politikken som dreier seg om verdiskapning. Fremskrittspartiet ynder å framstille SV som et parti som for det første aldri har støttet oljevirksomhet i Norge overhodet, og som for det andre ønsker å stenge all oljeproduksjon i Norge over natta. Begge deler er usaklige og defensive påstander fra partiet som selv ikke kan påvise en sammenheng mellom egen petroleumspolitikk og klimapolitikk. Partiets påstander er lite overraskende. Partiet har selv problemer med å erkjenne at klima i det hele tatt bør være en faktor i petroleumspolitikken. SVs oljepolitikk utgjør, i motsetning til det, en helhet og en kontinuitet. Vi har mange ganger, over flere tiår, tatt til orde for et moderat utvinningstempo, og hadde f.eks. Senterpartiet, Venstre og Kristelig Folkeparti med oss på dette i behandlingen av tidligere utbygginger, og noen av partiene var også med i våre merknader om det i forbindelse med forrige petroleumsmelding. Vi ønsker en bedre ressursforvaltning, vi ønsker debatt om utvinningstempoet, og vi ønsker diskusjon om det enkelte kaller en myk landing. Hvordan skal overgangen fra fossil til grønn økonomi skje? Ved at vi utvinner alt til siste dråpe, eller ved kloke politiske valg? Vi har støttet utbygging av flere felt, også i opposisjon. Vi var f.eks. for både Kristin og Snorre, og det var ikke bare på grunn av navnene. Kvitebjørn og Grane er andre eksempler. Men vi har også stemt mot en del felt. For eksempel sto vi i SV sammen med oljevennene i Fremskrittspartiet om å stemme mot Sleipner Vest tidlig på 1990-tallet – med to helt forskjellige begrunnelser. SV ville utsette prosjektet for å unngå opphopning av investeringer over et fåtall år og sørge for bedre inntjening, mens Fremskrittspartiet stemte mot fordi de var mot statlig eierskap i Sleipner Vest. Hadde flertallet den gang fulgt SVs ønske om utsettelse, så ville statens inntekter av Sleipner ha blitt langt høyere på grunn av de lave oljeprisene under utbyggingen. Hadde vi fulgt Fremskrittspartiet, ville Sleipner Vest sannsynligvis aldri blitt bygd med sin verdensberømte CO2-håndteringsteknologi, eller etter hvert blitt overtatt av private aktører, f.eks. BP. Fremskrittspartiet ville gjøre Sleipner Vest hundre prosent privat, og var imot å bruke skattebetalernes penger, som de kalte det, i risikofylte prosjekter på norsk sokkel. Privatisering var så viktig for Fremskrittspartiet at de stemte mot hele utbyggingen. Det spørs hvem som skal være høy og mørk i debatter om norsk petroleumspolitikk. I debatten om hvordan oljeinntektene skal komme det norske folk til gode, og hvordan vi ikke skal ramme miljø og sikkerhet, har Fremskrittspartiet svært lite å være stolt av. De bør gå stille i gangene.


Jeg kan berolige representanten Lund Bergo med at vi ønsker kanskje mer enn en armlengdes avstand mellom oss og kulturlivet, og det ser det dessverre ikke ut som om den nye regjeringen ønsker. Det er derfor vi skriver dette, for jo flere penger staten øser ut til prioriterte formål, dess nærmere trykker de kulturen til statens bryst. Det er nettopp det vi ikke ønsker. Vi ønsker at det må være åpent for ulik finansiering, at kulturen selv skal få lov til å blomstre fritt, og ikke minst at folk selv skal bestemme hva de vil se, høre og lese. Jeg tar opp Fremskrittspartiets forslag i innstillingen.


No har eg jobba i det private næringsliv i mesteparten av mitt liv, også ute i distrikta. Der har eg sett at i dagens harde konkurransesituasjon – og spesielt når ein skal omstille frå den tradisjonelle bulkproduksjonen, som mykje av distriktsnæringane har drive med, og over på meir avansert produksjon og på ein mykje meir krevjande miljømarknad – er ein veldig avhengig av eit tett samarbeid med offentleg sektor som kan satse på forsking innanfor fornybar energi, som satsar på forskingssenter for miljøvennleg energi, og som også brukar stimuleringstiltak nettopp for å få tryggleik i langsiktige marknader og ikkje i dei marknadene som ein uansett vil falle ut av.


Når vi leser dette Dokument nr. 8-forslaget fra Fremskrittspartiet, framstår dette for de fleste av oss som et fordekt angrep på norsk språkpolitikk. Det er et fordekt angrep på norsk kulturpolitikk. Derfor er det ikke noe vi har gått veldig tungt inn i i forhold til den argumentasjonen som blir ført i selve Dokument nr. 8-forslaget. Jeg synes debatten har vært spennende fordi skillelinjene ikke går mellom partiene, de går langt inne i partiene. Det synes jeg er veldig bra og veldig spennende. Her var Kristelig Folkepartis Arne Lyngstad helt klar på at det er helt uaktuelt å endre norsk språkpolitikk. Det betyr at vi har to likestilte språk, og det skal være opplæring i begge språkene i norsk skole. Og vi snakker om opplæring i et skriftspråk – det er klart det er skriftlig opplæring vi snakker om. Vi snakker ikke om noe annet når vi snakker om et skriftspråk! Det bør være klart for alle. Det samme sier Venstre. Det er helt klart på at det ikke er aktuelt å endre norsk språkpolitikk, det er ikke aktuelt å endre innholdet i norskfaget. Det er altså en bred tilslutning til at norskopplæringen skal være som den er, innholdsmessig vel å merke. Vi skal gjøre mye når det gjelder metode. Vi skal gjøre mye når det gjelder tidsbruk osv. Vi skal gjøre norskopplæringen bedre. Men at det skal være opplæring i begge skriftspråkene, er det bred politisk enighet om. Vi har bedt statsråden komme tilbake til Stortinget i forbindelse med Kvalitetsutvalgets innstilling. Hun har også selv sagt at hun skal komme tilbake til oss når hun legger fram meldingen i forbindelse med Kvalitetsutvalgets, altså Søgnen-utvalgets, innstilling. Ut fra de sterke og klare signaler som er gitt her i dag om at vi skal opprettholde norskopplæringen i begge skriftspråk, at det er en del av allmennutdanningen i vårt samfunn, ser statsråden det overhodet som aktuelt å legge fram forslag i tråd med det som er antydet fra noen av Høyres representanter, som betyr at sidemålsundervisningen skal ut av skolen? Det er jo egentlig det de snakker om. De snakker om å ta bort det skriftlige, men når man tar bort sidemålsundervisningen, er jo det å fjerne denne delen fra norskfaget. Mitt spørsmål til statsråden er: Ser hun det overhodet som aktuelt å komme tilbake til Stortinget med endring av norskfagets innhold? Vi snakker ikke bare om metode og pedagogikk, men innhold, ut fra det som har kommet fram i denne debatten. Det ville være et viktig signal å gi til denne forsamling.


Jeg vil gjerne kommentere ett av de forslagene SV har lagt inn. Audun Bjørlo Lysbakken har gjort rede for substansen i dette. Jeg vil bare understreke hvor viktig dette forslaget egentlig er. Det som kom fram i USA etter avdekningen av Enron- og Tyco-skandalene, var hovedsakelig at revisjonen hadde vært for dårlig. Revisjonen hadde hatt andre og bakenforliggende hensyn enn revisjon av selskapet og hadde dermed tillatt økonomiske krumspring og urealistiske tilnærminger som gjorde at kriminalitet i dette tilfellet faktisk ikke ble avdekket. Grunnen til det var at selskapene som reviderte store selskaper som Tyco og Enron, hadde større inntekter av rådgivning til de samme selskapene enn av revisjon. Revisjonen må selvfølgelig både for selskapet, for samfunnet og for aksjonærene være helt uklanderlig og uavhengig av selskapet som sådant. Dette er revisjonens første bud. Store selskaper som Arthur Anderson gikk på dunken like etterpå, simpelthen fordi tilliten til markedet var ikke-eksisterende. Dette selskapet ble tatt med buksene nede. Det betyr følgende: Selskapet gikk på dunken simpelthen fordi de ikke evnet å skille mellom hva som var revisjon, og hva som var rådgivning. Arthur Anderson hadde tjent mer på rådgivningen til Enron enn de hadde gjort på revisjonen. Ergo var ikke revisjonen god nok, fordi de var livredde for at i det øyeblikket de pirket borti ting de mente ikke var bra, ville det bety at selskapet kunne miste den lukrative rådgivningsrollen. I USA var det ekstremt, for all del, vi får håpe det ikke er så ille mange andre steder, men det er vel grunn til å anta at vi har elementer av det samme også i Norge. Hvis vi ser på store norske selskaper, vil vi se at de i stor grad har samme mønster – man har ett selskap som er hovedforbindelse både på rådgivning og på revisjon. Det er ikke dermed grunn til å anta at det er noe som helst galt knyttet til disse. Men det som Eva Joly bl.a. har sagt, er at det bør eksistere en lovmessig brannmur, som hun uttrykker det, mellom rådgivning og revisjon. Det er ikke fordi man i utgangspunktet nødvendigvis mener at noe er galt, men for å hindre at noe galt kan skje. Det er derfor vi har mye lovverk, for å være preventive og ligge i forkant og ikke nødvendigvis i etterkant. Etter SVs mening vil det for de største norske selskapene være i selskapenes egeninteresse, det vil være i aksjonærenes egeninteresse, og det vil være i samfunnets egeninteresse at man simpelthen har to forbindelser – én forbindelse som har revisjon, og én forbindelse som gir økonomisk rådgivning til selskapet, som da selvfølgelig er helt uavhengige av hverandre. Dette ville styret i selskapene tjent på, dette ville aksjonærene tjent på, dette ville samfunnet tjent på, simpelthen fordi bare mistanke om at noe kan være feil, kan ramme selskapet nådeløst – berettiget eller uberettiget. Bare en mistanke om at revisjon og rådgivning er sauset sammen, vil være uheldig. Vårt lovverk er heldigvis bedre enn det man har i USA. Men det er også skjønnsbasert i Norge, og skjønnsbaserte lovverk har en tendens til ikke å være så strenge som de nødvendigvis burde ha vært. I dette tilfellet klarer vi for de største selskapenes vedkommende ikke å se noen faktisk grunn til at vi ikke skal ha et slikt lovverk i Norge. Vi har forståelse for at for små og mellomstore selskaper, som har en revisjon som gjerne er lokalt basert, og som gjerne får økonomiske råd av vedkommende, stiller det seg i en annen situasjon. Vi er altså ikke ute etter å gjøre det vanskeligere for næringslivet eller de små og mellomstore bedriftene, overhodet ikke. Vi er ute etter å lage et lovverk som vil være i selskapenes og samfunnets interesse, og for de største selskapenes vedkommende vil en brannmur mellom revisjon og rådgivning absolutt tjene selskapets aksjonærer og samfunnet best. Vi er ikke negative til det finansministeren skriver til oss, og vi er for så vidt ikke negative til mange av de intensjoner som ligger fra flertallet, men vi mener at det er grunnlag nok i det vi vet, til å gå videre og lage en slik lov. Det ville tjent det norske samfunnet og selskapene godt.


Alle vet at budsjettene ville ha blitt annerledes dersom rene alternative budsjetter var det som ville bli vedtatt og eventuelt diskutert. Men uansett er vi så langt glade for at vi har fått økt justisbudsjettet mer enn noen gang tidligere. Slik sett gleder det oss også å se at Arbeiderpartiet og SV klarer å leke seg litt med tallene innenfor den økte rammen som vi har fått forhandlet oss fram til. At man i og for seg har fått mer nå enn det Arbeiderpartiet selv har klart å få til tidligere, må jeg innrømme at jeg ikke har hørt så mye om. Egentlig har Arbeiderpartiets representanter i denne sal imponert meg med sin manglende hukommelse – eller kanskje heller ansvarsfraskrivelse. Gjul påpekte at politisituasjonen var blitt vanskeligere og vanskeligere, spesielt de to siste årene. Det er vel direkte sammenfallende med to stk. reviderte nasjonalbudsjett og ett statsbudsjett, altså Arbeiderpartiets egne vedtak. Man ser fram til valg og muligheten for arbeiderpartipåvirkning. Så vidt jeg har forstått, er politireformen, organisering av politiet og ikke minst de seneste budsjettene, inkludert alle problemene budsjettmessig for inneværende år, en del av Arbeiderpartiets politikk. Så jeg går ut fra at Arbeiderpartiet gleder seg til å kunne forverre situasjonen på justissektoren. Nå er det også slik at mye av det vi ser av grov, organisert kriminalitet i hovedstadsområdet, for øvrig generelt sett også har forgreninger utover hovedstadens grenser. Det er altså slik at også kriminelle personer gjør som en del andre, bor i Akershus og pendler til jobb i Oslo. I den sammenhengen ser vi, når vi får store saker, at det er viktig å se hovedstadssatsingen i sammenheng med de tilliggende områder. Det har jeg tillit til at justisministeren og Politidirektoratet vil gjøre, og at man slik sett ikke bare er opptatt av politiet i Oslo, men også av de omliggende politikammer. En annen ting jeg ønsker å ta opp, er problemet med køer ved domstolene. Selv om vi ikke klarer å få en like rask reduksjon av køene og i saksavviklingen som Domstoladministrasjonen hadde håpet på, ser vi at vi nå kommer et godt skritt på veien, og jeg håper at dette også blir fulgt opp senere. Rask saksavvikling er viktig ikke bare i forhold til kriminalitetsbekjempelse, men også i forhold til sivilprosessen og tilliten til at norske domstoler kan brukes som konfliktløser, og at man kan få en helhetlig utvikling på det området.


Det vert litt merkeleg at representanten har bestemt seg på førehand for at den einaste måten vi kan ha ein debatt om personvern på, er ved at Regjeringa skal leggje fram ei eiga sak. No har eg gitt fleire ulike tilbod her. Eg legg fram ei sak. Justisministeren jobbar med ein eigen lovgjennomgang, og i tillegg har eg lagt fram Personvernnemnda og Datatilsynet sine årsmeldingar. Det er tre glimrande moglegheiter til nettopp å diskutere personvern i eit overordna og breitt perspektiv. Lat oss ta den sjansen fyrst, og dersom representanten Dahl framleis synest at vi ikkje har diskutert nok om personvern, ja vel, så får vi sjå om vi skal leggje fram ei eiga melding. Men eg vil verkeleg mildt oppfordre representanten Dahl til å nytte dei instrumenta vi har. Kanskje kan desse årsmeldingane gjerast betre, gjerast meir aktive, men kom med gode forslag og merknader til dei, så skal vi diskutere det. Men å ha bestemt seg på førehand for at ei eiga stortingsmelding om personvern er den einaste moglege måten å få ein debatt om dette på, vil eg seie er litt avgrensa i denne svært interessante diskusjonen.


Når det gjelder SVs og Arbeiderpartiets fellesmerknad, vil jeg slutte meg til Kjell Engebretsens betraktninger om det som står der, og ikke utdype det ytterligere. Så registrerer jeg at flere representanter har reagert på at man fra SVs og Arbeiderpartiets side trekker inn forholdet til lovgivningen om svangerskapsavbrudd. I forslaget tas nettopp dette opp. Det er ett av de momentene som nevnes. Det vises til problemstillinger knyttet til svangerskapsavbrudd. Det er dette, som bl.a. er med på å skape usikkerhet, som gjør at SV ikke vil bifalle dette forslaget. Også andre, med et annet utgangspunkt, har pekt på det samme, at man ikke bør ta inn forslag som vil skape en slik usikkerhet om forholdet til dette. Så jeg vil gjenta den begrunnelsen.


Jeg var ikke kjent med dette forholdet før NRK Brennpunkt begynte sin opprulling av saken og gjorde meg oppmerksom på det, og det er nok litt mer enn et par uker siden. Men det var da vi hørte om NRK Brennpunkt, at jeg ble kjent med det. Daværende utviklingsminister Hilde Frafjord Johnson og daværende utenriksminister Knut Vollebæk har etter hva jeg forstår – jeg har ikke fått snakket med dem selv – gjort kjent at heller ikke de kjente til dette da saken var oppe. Dette var altså en sak under Bondevik I-regjeringen. Norad gikk gjennom saken på slutten av 1990-tallet og kom til at det var ikke noe misbruk av penger i den betydning at det var mistanke om korrupsjon, at pengene hadde gått til formål som var uakseptable. Men det var et forhold som likevel ikke kan aksepteres, nemlig at Norge hadde en avtale med Grameen om penger til et formål, og så var pengene brukt til noe annet. Hvis vi har en avtale med et land om at penger skal brukes på gulrøtter, kan de altså ikke plutselig bruke dem på epler, selv om epler i og for seg er sunn og bra kost. Pengene skal brukes til det som det er avtalt at de skal brukes til. 170 av disse millionene ble tilbakeført til det som var avtalt, nemlig Grameen Bank. Det ble akseptert at et annet beløp, da i størrelsesorden 130 mill. kr, var brukt til aktverdige formål, bl.a. til opprydding etter den store syklonen som hadde rammet Bangladesh. Det var altså penger som var brukt til utviklingspolitisk akseptable formål, men de var ikke brukt til det som det var avtalt at pengene skulle brukes til, og det er og blir uakseptabelt. Jeg vil be Norad om en redegjørelse om denne saken og skal selvfølgelig stille enhver informasjon til rådighet for Stortinget som Stortinget måtte ønske i sakens anledning. For å gjøre det veldig kort: Det er altså ikke mistanke, slik jeg har oppfattet det, om at noen penger er blitt stjålet eller misbrukt, men pengene er brukt på noe annet enn det som var avtalt, og det er ikke akseptabelt. Jeg vil tilstrebe full åpenhet om alle slike spørsmål, både i fortid og i nåtid.


Høyresiden kommer ikke unna at de sier at de overfører penger, og det gjør de kanskje, men de overfører ikke oppgaver. Det er en byråkratiutfordring i Bufetat, men ikke en byråkratiutfordring på en halv milliard kroner. De kuttene tilsvarer 830 årsverk og mange institusjonsplasser. Jeg har lyst til å minne om at det statlige barnevernet tar seg av de barna som trenger det aller mest. Dermed synes jeg at høyresiden maler med en svært bred pensel i sine forslag, og at det er litt spesielt at man kritiserer de kuttforslagene som er gjort. Konsekvensen av det forslaget vil være mindre kompetanse, mindre hjelp til de ungene som i dag får hjelp av det statlige barnevernet.


Jeg har dette spørsmålet til justisministeren: «Mange lokalsamfunn, blant annet Stord i Hordaland, har engasjert seg i forhold til de serbiske asylsøkerne fra Øst-Slovenia, som nå har fått endelig dato for utsending. Danske myndigheter har stoppet utsendingene av serbere mens de gransker en rapport fra en «fact-finding mission» til Øst-Slovenia. Rapporten inneholder en rekke opplysninger om alvorlige og alarmerende forhold for serberne. Vil statsråden stoppe utsendingene av serberne og legge også den danske rapporten til grunn for politikken overfor serberne?»


Jeg har nettopp blitt gjort kjent med at det hastebrevet som advokat Halvor Frihagen sendte i går, har fått sitt svar, der vi har fått medhold av menneskerettsdomstolen, regel 39, og avgjort at det ikke er grunnlag for å be om midlertidig tiltak fra Norges side i saken som er anlagt fra en familie med asylsøkere. Det er greit å få avklart. Så må jeg si at jeg har veldig stor forståelse for at mange ønsker å komme til Norge. Norge er et fantastisk land å bo i. Mange ønsker et bedre liv, en bedre økonomi og trygghet for sin familie og framtid. Men det i seg selv gir ikke grunnlag for opphold i Norge. Det å føre en streng og rettferdig innvandringspolitikk betyr også at vi må returnere de personene som ikke har krav på beskyttelse. Det er viktig for at vi skal ha mulighet til å ta imot alle dem som har krav på beskyttelse, som kan bli utsatt for forfølgelse i det landet de kommer fra, og som kan bli utsatt for tortur, eller oppfyller de andre premissene som Den europeiske menneskerettighetskonvensjonen legger opp til. Et bredt flertall i denne salen så behovet for at vi måtte gjøre noe for å stoppe den tilstrømmingen som var over Storskog. Vi så at det kom russiske statsborgere. Vi så at det kom personer som hadde oppholdt seg i Russland i årevis, fordi man ønsket et bedre liv i Norge. Jeg skjønner det, men jeg skjønner også at vi ikke kan ta imot alle dem som ønsker det. Derfor er konsekvensen at vi må få returnert dem som ikke har grunnlag for opphold i Norge. Det er faktisk viktig for å opprettholde asylinstituttet, noe jeg tror alle i denne salen faktisk er opptatt av. Så er det sånn at verken regjeringen eller statsråden håndterer enkeltsaker. Sånn må det være. Men jeg har tiltro til at utlendingsmyndighetene som nå gjør denne jobben, gjør den på en skikkelig og god måte. Det er en forutsetning for at vi skal gjøre dette på en god måte, og det har jeg faktisk tiltro til at vi greier.


Jeg ønsker å stille finansministeren følgende spørsmål: «I Forbrukerrapporten nr. 1/2000 kan vi lese om en person som kom i skade for å betale veiavgift på en bil som skulle vrakes, i stedet for på familiens nye bil. Hun ringte straks til Oslo og Akershus tolldistrikt, som lovet at dette skulle ordnes. Etter snart 2 år har ingenting skjedd. Er dette forsvarlig saksbehandling?»


Det kan godt hende at representanten Ivar Kristiansen synes det er hyggelig å komme til Nordisk Råd, møte sine konservative kollegaer over et glass finere konjakk og diskutere siste golftur. Men det blir det ikke noe politikk av, og det er det Fremskrittspartiet har etterlyst i denne debatten. Hvis man oppfatter det slik at det er Fremskrittspartiet som setter seg selv utenfor partigruppesamarbeidet, ja, så inviterer vi partigruppene til å invitere Fremskrittspartiet med i de eksisterende partigruppene – og så vil vi vurdere det. Så får vi se om Inge Lønning og Ivar Kristiansen kunne være interessert i å ha Fremskrittspartiet med i sin partigruppe. Initiativet er deres. Så reagerer jeg på dette med penger, som Berit Brørby trekker opp. Fremskrittspartiet er ikke opptatt av penger, vi er opptatt av politikk.


Det er det langsiktige perspektivet som må legges til grunn når vi skal debattere Samhandlingsreformen, de utfordringene Norge vil få sett i et 20–25 års perspektiv, kanskje – ikke det kortsiktige, som til daglig dominerer mediebildet, og heller ikke neste års budsjett, men det langsiktige. Vi vet ganske mye om situasjonen 20–25 år fram i tid. Antall personer over 67 år vil fordobles innen 2050. Antall personer over 80 år vil øke fra 218 000 i 2007 til 325 000 i 2030 og til over 500 000 i 2050. Det er ikke et problem at folk lever lenger her i landet, det er gledelig og vil være en ressurs også for framtiden. Men samtidig vet vi at helsevesenet vil bli stilt overfor store utfordringer. Vi får flere helseplager når vi blir eldre. Sykdommer som kreft, kols, hjertesvikt og demens vil øke i omfang. Behovet for helsepersonell vil øke. Det er beregnet at dersom det fortsetter som i dag, vil vi om ti år mangle 43 000 årsverk i helsesektoren. Vi har i dag en markant økning i livsstilssykdommer. Det er den dominerende utfordringen i den vestlige verden. 200 000 nordmenn har kols, 66 000 har demens – tallet vil fordobles fram til 2035 – og 235 000 har diabetes. Man regner med at halvparten av alle voksne i Europa og ett av fem barn er overvektige. Verdens helseorganisasjon har erklært fedmeepidemien som en av hovedhelseutfordringene i årene som kommer. Psykisk helse og rus vil få et betydelig økt omfang fram mot 2030, og i framtiden vil det være 24 000 nye krefttilfeller hvert år. Disse betydelige utfordringene som vi står overfor, vil ikke la seg løse på sykehusene. De lar seg heller ikke behandle bort. Derfor er hovedmålsetningen i Samhandlingsreformen helt riktig. Fokuset i helsepolitikken skal dreies mot tidlig innsats, mot forebygging og, ikke minst, mot mer satsing på det primærforebyggende, på folkehelseperspektivet. Her kan vi låne ord fra en tidligere filosof, Hippokrates, som allerede 400 år f.Kr. sa: Visstnok er det riktig å hjelpe syke folk å bli friske, men like viktig er det å forhindre at friske folk blir syke. Minst 40 pst. av alle ikke-smittsomme, kroniske livsstilssykdommer vi påføres, kan forebygges gjennom bedre livsstilskontroll. Samhandlingsreformen bygger på målsettingen om å redusere sosiale helseforskjeller, at alle skal ha et likeverdig tilbud av helsetjenester uavhengig bosted, personlig økonomi, kjønn, etnisk bakgrunn og den enkeltes livssituasjon – kort ventetid, behandling og pleie mest mulig nær brukerne. Det oppnår vi aller best ved å styrke kommunehelsetjenesten, økt satsing på folkehelsearbeid, etablering av lokalmedisinske sentra og ikke minst gjennom utvikling av lokalsykehusenes rolle i spesialisthelsetjenesten. Det har vært en del debatt om lokalsykehusene den siste tiden. La meg bare understreke at lokalsykehusene representerer et viktig fundament i den strategien som ligger til grunn for Samhandlingsreformen. De representerer en nærhet, de representerer tidlig innsats, og de er en bærebjelke i det desentraliserte helsevesenet i landet vårt. Kommunehelsetjenesten skal gis høyeste prioritet i årene som kommer. Mens spesialisthelsetjenesten har hatt den største økningen i økonomiske og personellmessige ressurser de siste ti årene, har kommunehelsetjenesten sakket akterut. Det illustreres best når vi ser på økningen av legeårsverk. Antall legeårsverk i spesialisthelsetjenesten økte med 1 840, til 11 000 i perioden 2002–2009, mens det i det samme tidsrommet for kommunene bare økte med 250, til 4 000. Kommunene må gjennom lovverket gis et tydelig ansvar som gjenspeiler folkehelseperspektivet, forebygging og tidlig intervensjon. Ikke minst må den koordinatorrollen som også fylkeskommunene har fått i folkehelsearbeidet, tydeliggjøres. Et styrket samarbeid mellom kommunene, fylkeskommunene, de regionale helseforetakene og ikke minst den tredje sektor – den frivillige sektor – må utvikles for å nå målsettingen. Komiteen har også framhevet den store betydningen foreldre, barnehager og grunnskolen har for en god start på livet, og ikke minst for å redusere forskjellene i levekår og helse. Det er nærmest slik i dag at en gutt som fødes i bydelen Sagene i Oslo, kan regne med å leve til han blir 68 år. Hadde han blitt født i Vestre Aker, er prognosene gode for at han hadde blitt over 80 år. Selv om levealderen øker i alle gruppene her landet, tar de høyest utdannede mye større steg enn andre. Kort utdanning – og hva slags arbeid du har – har ofte stor betydning for og innvirkning på levealder og øker sannsynligheten for tidlig død. De sosiale ulikhetene i helse vil øke mer i Norge enn i vestlige land det er naturlig å sammenligne oss med. Det understreker betydningen av å prioritere forebyggende helse. Det har vært tverrpolitisk enighet i komiteen om at habilitering og rehabilitering må få en tydelig plass både i kommunehelsetjenesten og i spesialisthelsetjenesten. Det er ikke godt nok slik det er i dag. Det går fram av en undersøkelse at det er tilfeldig hvem som får et relevant tilbud, og hvem som ikke får det. På dette området trengs det mer forskning. Derfor må dette feltet prioriteres sterkere i det videre arbeidet med gjennomføringen av reformen. I et sammenlikningsperspektiv hvor et individuelt pasientløp forutsetter gode, tilpassede og samstemte opplegg, må habilitering og rehabilitering bli en naturlig del av pasientforløpet for de pasientgruppene som trenger det. Også arbeidslivsdimensjonen må styrkes i oppfølgingen av Samhandlingsreformen. Samhandlingen mellom Nav og helsetjenesten må gjennomgås. Gode og tilpassede rehabiliteringstilbud vil gi raskere tilbakeføring til arbeidslivet. Svært avgjørende for om vi vil makte utfordringene i årene som kommer, er om vi makter å rekruttere nok helsepersonell og personell med rett kompetanse. I meldingen angis behovet for å være mellom 95 000 og 135 000 fram mot 2030, samtidig som tilgangen på helsepersonell vil øke med om lag 100 000. Dagens utdanningskapasitet holder fram til 2020. Det tar flere år å utdanne helsepersonell. Derfor må opptrappingen av kapasiteten starte nå. Utfordringen på dette området vil kreve et nært samarbeid mellom helsesektoren og utdanningssektoren, og ikke minst mellom kommunesektoren og utdanningssektoren. Jeg vil understreke at helseutdanningen på en helt annen måte enn i dag må bygge opp under behovet for flere leger, sykepleiere, psykologer, fysioterapeuter m.fl. i kommunehelsetjenesten. Det vil bl.a. bety et betydelig større behov for praksisplasser i primærhelsetjenesten. Det desentraliserte utdanningstilbudet må bygges ut slik at vi oppnår gode geografiske forskjeller med tanke på helsepersonell rundt om i landet. Med denne reformen legger vi opp til grunnleggende endringer av helsetjenesten for mange år framover. En av de aller viktigste faktorene for at vi skal nå målsettingen med reformen, er at reformen finansieres med friske penger, og at innretningen i økonomien blir slik at den stimulerer til samhandling, til forebygging, til rehabilitering og habilitering. Dagens finansieringsmodell for spesialisthelsetjenesten gjør ikke det, og den var heller aldri ment å gjøre det. Det stimulerer til økt volum, flest mulig behandlede og etablering av et markedssystem med konkurranse om personell, penger og pasienter. Finansieringen av spesialisthelsetjenesten må legges om slik at den drar i samme retning som målsettingen i Samhandlingsreformen. I SV er vi veldig fornøyd med den endringen som nå kommer, nemlig at basisbevilgningen til sykehusene økes til 70 pst. Hele finansieringssystemet må gjennomgås på nytt. Jeg mener også at vi må se kritisk på om incentivene når det gjelder finansieringen av fastlegeordningen, drar i samme retning som målsettingen av reformen. Fremskrittspartiet og Høyre går i motsatt retning: mer stykkpris, mer av en finansieringsmodell som definitivt ikke var laget for den reformen vi skal vedta i dag. De går med åpne øyne inn for å kjøre på med løsninger som ikke fungerer etter hensikten, men vi vet at det kan være vanskelig å tenke kritisk og konstruktivt når holdningene er religiøst fundamentert. Forslaget om en kommunal medfinansieringsmodell på 20 pst. er delvis lagt til side. Vi må være sikre på at den økonomiske oppfølgingen av reformen gir de ønskede resultater. Derfor vil medfinansieringen i første omgang gjelde for utskrivningsklare pasienter. Komiteen understreker også at øremerkede overføringer til kommunene, slik det var gjort i psykiatriplanen, er veien å gå videre for å finansiere reformen. Jeg vil understreke at det arbeidet som nå skal gjøres i Regjeringen for å få på plass økonomien, blir særdeles viktig, og at den overordnede målsettingen i Samhandlingsreformen – forebygging, folkehelse, tidlig innsats, habilitering og rehabilitering – må legges til grunn når de økonomiske virkemidlene skal lages. Får vi incentiver som spriker i alle retninger, vil vi ikke lykkes. Jeg har litt mer, president, men jeg skal ikke forsøke å ta det nå, siden det nærmer seg slutten.


Jeg har følgende spørsmål til statsministeren, som jeg konstaterer at statsministeren vil besvare: ««Statsministeren sa i sin nyttårstale at «politiet må og skal styrkes». Dersom dette er statsministerens oppfatning, hva er da bakgrunnen for at Regjeringen i oktober 1998 la frem et forslag til statsbudsjett med en reell reduksjon av politibudsjettet, og når vil den endrede holdningen resultere i de nødvendige ekstrabevilgningene?»


Jeg takker nok en gang for svaret. Statsråden nevnte at han så faren for at det kunne bli noen dårlige tilpasninger i forhold til en grense på 1 MW i vernede vassdrag. Da kan jeg si at det jo ikke er noe spesielt gunstig miljømessig at det bygges f.eks. to små kraftverk på rett under grensen på 1 MW istedenfor ett kraftverk på 2,8 MW. Realiteten er at de ytre fysiske størrelsene på installasjoner, rørgater, kraftturbiner, turbinhus og slike ting er høyst marginale om man bygger på 1 MW, 2,5 MW eller 2,8 MW. I det perspektivet vil jeg be statsråden se nettopp på denne grensen og se om det i noen vassdrag går an å øke grensen på 1 MW. Det skapes økonomisk ulønnsomhet i en del prosjekter hvis man må ned under 1 MW, så i forhold til investeringene er det ikke økonomi i en god del prosjekter. Jeg ber statsråden tenke litt på det.


Det er hyggelig at statsråden tenker at det ikke blir et poeng, men jeg har ingen grunn til å tro at veiplanleggerne akkurat nå planlegger med de betingelsene som ligger fra Stortinget, for øye. Det jeg spør om, er om statsråden vil foreta en selvstendig vurdering når dette kommer. Det forutsetter jeg at statsråden gjør. Han er utgått fra Stortinget for å følge opp Stortingets jobb. Når Stortinget har satt et mål om at all vekst i persontrafikk skal komme gjennom kollektivtrafikk, sykkel og gange, vil statsråden da klart og tydelig si nei til E18 dersom det prosjektet ikke er i tråd med disse føringene fra Stortinget?


Dette er en litt surrealistisk debatt, for regjeringen og regjeringspartiene har vært tydelige på at vi skal ha ordnede forhold i transportnæringen. Det er viktig å sikre rekruttering, det er viktig å sikre god og sunn konkurranse. Vi har påpekt en rekke tiltak for hvordan en skal oppnå dette. Da representanten Myrli åpenbart våknet fra søvnen sin, hadde komitélederen allerede ramset opp en haug med tiltak for hva man skulle gjøre. Jeg viser også til at regjeringen sendte ut en pressemelding den 5. mars i år, etter debatten som komitélederen tok opp, om trafikksikkerhet og vogntog, der vi listet opp over 20 punkter som ville berøre den debatten vi har nå. Det er litt rart at Arbeiderpartiet konsekvent ignorerer alle disse punktene og later som om ingenting skjer, når faktum er det motsatte. I realiteten blir jo denne debatten en ramsalt kritikk av den politikken som er blitt ført de foregående åtte årene. For samtidig som den tidligere regjeringen skryter av at de har lagt fram tiltaksplaner, så beskriver de en status quo-situasjon som er helt horribel. Det viser jo bare at de tiltaksplanene de i så fall framsatte, ikke har hatt noen effekt. Jeg vil bare minne om at det er ingen av tiltakene som de rød-grønne har iverksatt, som denne regjeringen har lagt på is. En skulle nesten tro at vi her diskuterte forslag som ba regjeringen om å stoppe en masse prosjekter som de rød-grønne startet. Faktum er det motsatte. De rød-grønne startet nesten ingenting. Denne regjeringen har satt i gang mye. Det som er diskusjonen, eller det som vi kan være konkrete på, er kabotasjegruppen. Regjeringen har fulgt opp kabotasjegruppens arbeid, vi har sendt ut saken på høring, og vi vurderer nå innspillene. Det er altså ikke negativt, det er positivt. Det er ingen tiltak fra de rød-grønne som er blitt stoppet, for de fantes ikke. Tiltaksplaner uten innhold imponerer ikke meg, dessverre. Vi har varslet en rekke grep, vi følger dem opp, vi gjennomfører. Da blir det litt meningsløst at når vi allerede har sagt at vi skal jobbe med vinterførerkort, så krever Arbeiderpartiet likevel at Stortinget skal vedta et arbeid som regjeringen allerede er i gang med. Det forstår jeg rett og slett ikke poenget med. Og det er grunnen til at stortingsflertallet ikke støtter forslagene slik som de står, og rett og slett henviser til at regjeringen allerede jobber på alle disse punktene. Det er en fordel om opposisjonens forslag er i forkant av regjeringens arbeid, og ikke kommer i etterkant. La meg minne om at et par av de punktene som Arbeiderpartiet nå foreslår, var de selv imot da de satt i regjering. Det jeg utfordrer Arbeiderpartiet på, er å forklare hva som er ny informasjon når det gjelder krav om vinterførerkort, nå sammenlignet med da de rød-grønne avviste sånne ønsker og krav fra f.eks. Fremskrittspartiet i forrige periode. For noe ny informasjon må det jo være når Arbeiderpartiet nå mener at det kan vedtas, mens de i forrige periode mente det var umulig å gjennomføre. Jeg ser fram til svaret.


Også jeg vil takke representanten Solhjell for at han reiser debatten om en frihetsreform. Kulturlivet er noe som bør bygges nedenfra og oppover. Denne regjeringen ønsker ikke å styre slik som tidligere regjeringer, ved å sette krav om kjønnsbalanse osv. innenfor kulturvirksomhetene, eller ved å styre politisk innad i virksomhetene. Vi ønsker spredning i landet og kompetanse innenfor kulturen. Det er faktisk det som er å styre, ikke hva politikerne selv mener er god kultur. For meg og regjeringen er det viktig hva kulturlivet selv mener er bra, og hva som er behovet. Kultur må ha innhold. Det hjelper ikke bare å reise bygg eller definere ut fra én gruppe hva kultur er. Hva er egentlig kultur? For meg er det mye god kultur rundt om i hele Kommune-Norge – men den ser aldri en del av statsbudsjettet. Frihetsreform handler også om å legge til rette og forenkle, gjøre det lettere å få tilgang til midler. Da vil det være feil at det er politikere og en regjering som skal definere hvem som skal få, og hvem som ikke skal få, og som skal sette strenge krav. Alle som får støtte innenfor kulturbudsjettet, har en gang startet i det små – en eller annen gang startet de i det små. Hvordan kom de innenfor? De er der – mange av dem selvfølgelig med rette – men hvordan kommer nye aktører innenfor hvis man kanskje ikke er politisk korrekt? Hva er det å være politisk korrekt? Hva er god kultur? Er det samsvar, eller kan det være at det er kulturaktører som vi i denne sal ikke vet om i dag, som burde ha vært innenfor og fått støtte? Jeg er enig med kulturministeren – og støtter selvfølgelig regjeringen – i at vi må passe på å få maktspredning ved å passe på at vi får de beste aktørene til å sitte og fordele midler, slik at midlene blir spredd rundt i landet. Jeg ønsker en kultur som er fri for politisk styring og for det å sette strenge krav – for jeg ønsker at det skal blomstre. Det som for noen kanskje ikke er politisk korrekt i dag, vil kanskje være det i morgen – hvis vi lar det få spire. Jeg synes det er interessant å følge debatten her i dag. Jeg synes det er veldig interessant fordi Arbeiderpartiets representanter har talt med to tunger. Den ene representanten, Haukeland Liadal, mente nærmest at det var en rasering – det nærmet seg en rasering av kulturlivet – fordi en nå la til rette for private sponsorer, i tillegg til offentlige midler. Man kunne, ifølge representanten Haukeland Liadal, risikere at det var det private næringsliv som tjente på det, og ikke kulturen. Jeg synes det er et merkelig resonnement. Jeg synes det er bra hvis kulturen kan få sponsormidler i tillegg til offentlige midler. Hvis det private næringsliv i tillegg høster goder av det, vil det være fantastisk, for det er akkurat de midlene vi sitter og fordeler. Dette handler om verdiskaping. Det er deres penger – deres midler, deres verdiskaping – som vi etterpå fordeler til kultur. Jeg har heller ikke noe imot det dersom noen klarer å drive næring av kultur, hvis en skulle lykkes med det. Det må være flott hvis man kan det. Jeg er sikker på at så å si alle i denne sal heier på en eller annen idrett, og synes det er flott når helter – om det er fotball eller ski eller hva det er – blir kjendiser og tjener penger. Vi heier på dem. Så synes vi det er ille hvis noen private skulle begynne å sponse i tillegg til offentlige midler. Og hvis de skulle tjene penger – det ville være ille, det. Jeg er ikke redd for at de skal tjene penger, og jeg er ikke redd for at en frihetsreform kommer til å skade. Tvert imot, frihetsreform handler om mer enn bare det vi har snakket om i denne salen i dag. Hvordan komme til? Jeg har snakket om flere aktører, jeg. Hvordan få støtte, da? Vi vet ikke det heller. Komplisert å søke? Det er også frihetsreform, å forenkle hverdagen for folk flest. Mine helter, det er faktisk alle dem der ute som vi ennå ikke har sett, som står på hver eneste dag, som driver en enorm dugnad. Hvis vi kan gjøre det lettere for dem, er det også en frihetsreform.


Som de fleste i denne sal sikkert vet, er Fremskrittspartiet prinsipielt og ideologisk sett motstander av toll, og på sikt håper jeg at vi faktisk får fjernet all toll, slik at vi får en verdensfrihandel uten tollbarrierer, noe andre land har lyktes med uten problemer. Den største fordelen med frihandel, slik jeg ser det, er at hvert individ har rett til selv å velge om man vil kjøpe eller selge en vare, uten å bli forsøkt hindret av en stat som ved restriksjoner, statlige direktiver, lover, avgifter og/eller monopol blander seg inn i markedet og prøver å forhindre dette. En frivillig handel mellom to parter skjer jo bare hvis begge parter ser seg tjent med handelen. Det er nettopp det dette handler om. Derfor er det viktig at handel kan foregå uten at politikere blander seg inn. I dette tilfellet går det ut over de fattige gründerne i det fattige landet Swaziland, som håper å få solgt sine produkter til en god pris uten handelshindringer. Hvorfor er dette viktig? Jo, fordi et foretak, eller flere, i det landet det gjelder, da kan konsentrere seg om å produsere de varer som de er flinke til å produsere og har gode forutsetninger for å konkurrere med. Så kan de bruke inntektene på å kjøpe det de er mindre flinke til å produsere, eller som av naturlige årsaker ikke fins i landet, og som de er nødt til å importere. På den måten kan man øke produksjonen enda mer, og landet kan oppnå velstand. Det skaper reell konkurranse, som gjør at man hele tiden må være opptatt av å produsere varer som er bra, og til en pris som forbrukerne er villige til å betale. For jeg tror ikke noen, selv ikke de på den sosialistiske siden her i salen, fortsatt vil hevde at frihandel ikke har ført til at fattige land har blitt rikere. Så litt om det landet vi i dag debatterer. Swaziland er et bittelite land med en befolkning på bare litt over 1 mill. mennesker. Langt over 70 pst. av befolkningen får sin hovedinntekt fra landbruket. Videre viser tall fra 2004 at jordbrukssektoren bidro til 12 pst. av landets bruttonasjonalprodukt, mens det tilsvarende tallet for Botswana, som har frihandelsavtale med Norge, var på kun 2 pst. Det sier litt om hvor avhengig det fattige landet Swaziland er av eksport av landbruksprodukter. Mer tragikomisk blir det når det offentlige her i Norge, via Norad, bevilger penger til bistandsprosjekter, som f.eks. kompetanse og kvalitetsheving i slakteribransjen i Swaziland, med den ene hånden og på den måten oppmuntrer Swaziland til å bygge opp en eksportrettet slakteribransje, og bidrar til det, mens de med den andre hånden stjeler penger fra de samme aktørene ved hjelp av høye tollmurer, som - enda verre - medfører at de ikke får solgt noe til Norge. Er det noe statslederne i u-landene ber om, så er det tilgang til våre markeder, og at de ikke blir møtt med høye tollmurer. Jeg registrerer at det rød-grønne flertallet i finanskomiteen i flertallsmerknadene innrømmer at de er enige. Jeg tolker det i alle fall dit hen. Jeg siterer: «Flertallet ser likevel at det er gode grunner for at Swaziland gis økt markedsadgang og legger til grunn at Regjeringen kommer tilbake til Stortinget med dette». Hvorfor er det da så vanskelig å stemme for forslaget, hvis sosialistpartiene er enig i det? Eller er man ikke enig? Jeg vil samtidig minne om en ordveksling mellom meg og SVs finanspolitiske talsmann da vi diskuterte stats- og nasjonalbudsjettet for 2008 i denne sal 27. november 2007. Der påpekte jeg akkurat det samme, at SV prøver å framstå som et parti som ivaretar u-landenes ve og vel, men at man ikke kommer unna det faktum at SV ikke fjerner de høye tollmurene for alle u-landene. Jeg følte ikke at jeg fikk et tilfredsstillende svar da, og vil derfor be om å få et konkret svar i dag, i denne debatten: Hvorfor skal det være forskjell på Botswana og Swaziland? Hvorfor vil man ikke inkludere enda flere fattige land, som f.eks. lavinntektslandene India og Pakistan, som saksordføreren påpekte? Jeg husker fra forrige stortingsvalgkamp at flere representanter fra regjeringspartiene faktisk drev valgkamp i hvert fall i Pakistan. Jeg lurer på om det var for å fortelle at en stemme til SV og Arbeiderpartiet var en stemme for opprettholdelse av de høye tollmurene rundt Norge, for å hindre at varer fra Pakistan og India ble solgt i Norge. Jeg vil avslutningsvis ta opp Fremskrittspartiets forslag.


Representanten Holten er veldig kritisk til alle våre forslag om å bygge veier, men han er ikke så veldig kritisk når vi foreslår noe nede i Østfold. Da er han som regel blid som ei lerke. Han var veldig godt fornøyd da vi hadde ekstrapenger til E18 ved Mysen, og da vi la fram et Dokument nr. 8-forslag om E6 i Østfold, var det bra. Da var han fornøyd. Når det gjelder de to forslagene om Rv 4, er vel ikke Heidi Sørensen så veldig begeistret for det. Hun bor vel 200 meter unna tunnelinnslaget. Hadde jeg visst det på forhånd, skulle jeg ha flyttet det 200 meter. Men det er nå en annen skål. Jeg kjenner godt til hvor tunnelinnslaget er. Hvis en kjører herfra og kommer oppå Bispelokket og tar Rv 4 oppover, blir tunnelinnslaget akkurat ved rundkjøringen oppi der. Det er før vi kommer til skolene, og det er før vi kommer til barnehagene. Da vil altså de 30 000-40 000 bilistene som i dag kjører midt mellom to skoler, en del barnehager og videre oppover Sarsgata, gå utenom, og området vil ikke ha én bil. En kan bare ta den veien og gjøre den om til et eller annet for disse skolene, en fotballplass eller hva en vil. Da har en fått trafikken unna. Hadde det ikke vært for de tunnelene som Oslo har i dag, hadde det vært det komplette kaos i hele Oslo. De tunneler som er bygd, og de er bygd for de pengene som er dratt inn på bomringen i Oslo, har faktisk reddet hele Oslo. De tunnelene som er, har fungert godt, og vi mener at denne tunnelen også ville vært et veldig gode for Oslo. Aller, aller flottest må det jo bli for Oslo indre øst, selv om Heidi Sørensen bor 200 meter fra tunnelinnslaget.


Jeg vet jeg ikke har lov til å blande meg inn i den forrige dialogen mellom justisministeren og representanten Simonsen, men jeg har lyst til å minne representanten Simonsen på at det jo er Fremskrittspartiet som har æren for at denne regjeringen sitter. Jeg må derfor si at det var et ganske usmakelig dobbeltspill og personangrep på justisministeren fra forrige taler. Fra Handel og Kontor har man tatt opp hvor ubeskyttet de som er alene på jobb i storkiosker og på bensinstasjoner, er på kveldstid og nattetid, og de har tatt til orde for en lovbeskyttelse som innebærer at de skal være sikret to personer på jobb på disse utsatte tidspunktene. Den ransbølgen som har vært i forhold til kiosker og bensinstasjoner, har nok i stor grad skyldtes at man fra kriminelle miljøers side har flyttet oppmerksomheten til de mer ubeskyttede områdene etter hvert som banker og andre som tidligere var utsatt for ran, har fått strengere sikkerhetsrutiner. Vil justisministeren i tillegg til det som nå gjøres for å få flere politifolk ut på gatene, også se på andre tiltak, f.eks. støtte Handel og Kontors krav om at man skal få lovfestet at det skal være to på jobb på såkalt utsatte tidspunkter?


Carl I. Hagen uttalte til Aftenposten den 20. februar i år at CO2-utslipp er ikke forurensning i normal forstand. Forurensning er når utslipp renner ut i elver og vann slik at fisken dør, og når folk blir syke av luften. CO2 forurenser ikke. Hagen sa videre: «… plantene lever av CO2, og produserer over 95 prosent av CO2-nivået på jorda. – Menneskeprodusert CO2 står for mindre enn 5 prosent. … CO2 forurenser ikke, slipper man det ut i skauen så vokser det jo bedre.» Carl I. Hagen har også tidligere i ulike sammenhenger uttalt til pressen at han er lite bekymret for den forurensningen som skjer. Blant annet sa han til Dagens Næringsliv den 23. april 1998: «Vi må se på hva det for eksempel vil koste å bygge diker og demninger hvis vannet stiger. En tilpasning kan bli langt billigere enn å hindre at klimaendringen skjer.» Nå registrerer jeg, bl.a. i debatten som Carl I. Hagen hadde med Inge Lønning på TV 2 i går, at Carl I. Hagen også snakker om miljøvennlige gasskraftverk. Jeg vil spørre Carl I. Hagen helt konkret, for han mener jo at CO2 ikke forurenser og ikke representerer noe problem rent miljømessig: Hva er det Carl I. Hagen rent konkret tenker på når han mener at nye gasskraftverk vil være mer miljøvennlig enn gamle, eller at produksjon i Norge vil være mer miljøvennlig enn import, hvis han ikke tenker på CO2? Jeg ønsker helt konkrete svar fra Carl I. Hagen på hva slags forurensning han da snakker om.


Slik som proposisjonen og også lovforslaget er lagt opp, kan man fra 62 år jobbe 50 pst. og være 50 pst. ufør. Når man blir 67 år, får man alderspensjon, og hvis man har fått en bedret arbeidsevne, kan man jobbe videre til man er 70 år og kanskje enda lenger. La oss si at vedkommende også har rett på opptjening av privat AFP, og han tjener opp det til fylte 70 år. Forstår jeg det riktig at det er slik at hvis man tar ut den AFP-andelen ved 70 år, er det delingstallet ved uttak 70 år som blir lagt til grunn?


Statsråden pekte i sitt innlegg på at meldingen har en stor bredde, og at den har tatt for seg en mengde momenter. Det har gjort at jeg føler at jeg har noe rett i min fremstilling av selve meldingen, at den på en måte har glidd litt ut, for det har blitt mye, og det har blitt lite om mye. Men jeg er på den annen side veldig fornøyd når statsråden sier at de fortsetter arbeidet i departementet, og at de vil komme tilbake med proposisjoner. Der håper jeg at vi får mer konkretisert det jeg tidligere har nevnt, og det som jeg synes mangler i meldingen av konkrete tiltak og konkrete forslag. Det tror jeg vil komme der, og da er jeg fornøyd så langt. Jeg vil til slutt peke på en ting som jeg vil spørre statsråden om, og det er noe som han ikke har nevnt, de frivillige organisasjonene. Vi har en rekke frivillige organisasjoner i dette landet som gjør en utmerket jobb – og det på frivillig basis. Det koster ikke samfunnet noen ting. Disse organisasjonene er billige, og de er betydningsfulle. Som et eksempel kan jeg peke på Røde Kors. Jeg har fått nyss om – og jeg vil gjerne at statsråden skal avkrefte det – at mye av det som f.eks. Røde Kors driver med, skal overføres til Sivilforsvaret. Det er greit hvis jeg får det avkreftet. Jeg vil peke på at det er veldig viktig, som sagt, med disse frivillige organisasjonene. Jeg vil gjerne at statsråden skal si noe positivt om det. Likeledes er organisasjonene avhengige av godtgjøring, de er avhengige av tilskudd, og de er avhengige av å få dekket sine lønnsforhold når de er ute på disse øvelsene. Jeg skulle gjerne høre om statsråden har noen synspunkter på det, og hvordan han mener at disse organisasjonene skal få dekket sine utgifter.


Det er ikke SVs oppfatning at vi skal bli uvenner verken med NATO eller med EU. Tvert imot skal vi forholde oss til det som er våre naboer på både konstruktivt og skikkelig vis. Men vår oppfatning er at NATO burde vært nedlagt da Warszawapakten ble nedlagt, at det er en sikkerhetsorganisasjon som hørte til i den kalde krigens dager, og at man burde benyttet den anledningen til å lage en alleuropeisk sikkerhetsorganisasjon som kunne inkludere de gamle østblokklandene. Det som er det viktigste nå i forhold til NATO, er å ta opp NATOs atomvåpenstrategi, NATOs førstebrukstrategi, NATOs opprustning, NATOs mulighet til å gå "out of area". Og jeg tror vi har mange venner i andre NATO-land, og også i NATO/EU-land, som er enige med SV i dette.


Jeg har gleden av å fremme et forslag fra stortingsrepresentantene Per Sandberg, Hans Frode Kielland Asmyhr, Morten Ørsal Johansen og undertegnede om endring av praksis for bosetting av forvaringsdømte.


Jeg kunne gjerne ha kommentert mange av innleggene, men jeg nøyer meg med to–tre kommentarer. Den første er til representanten Ivar Kristiansen og gjelder norsk landbruk. Norsk landbruk har gjennomgått og kommer til å gjennomgå betydelige endringer både når det gjelder struktur og andre ting. Men norsk landbruk vil alltid være en av hovedbærebjelkene i norsk distriktspolitikk, fordi norsk landbruk har så mange oppgaver. En oppgave er å skaffe oss trygg mat. En annen oppgave er at vi skal ha en matvareberedskap i dette landet. Og en tredje viktig oppgave er at vi skal bevare et kulturlandskap som gjør at vi kan være stolte av landet vårt, slik at det ikke vokser igjen. Så selv om norsk landbruk både gjennomgår og vil gjennomgå endringer, vil det alltid være en hovedpilar i norsk distriktspolitikk. Så til representanten Per Sandberg, som sier at distriktspolitikk er overføringer. Jeg blir veldig provosert av den type uttalelser. Tenk på alle de overføringene som vi gjør til hovedstaden! Tenk på alle de overføringene som vi gjør til hovedstaden med skattebetalernes penger når det gjelder trikk, jernbane, kollektivtrafikk, teater, opera, osv.! Jeg syns det er riktig. Vi skal overføre mange penger til hovedstaden. Men det er ikke noe verre å overføre en del penger til rassikring og viktige næringstiltak i Distrikts-Norge. Man har forskjellige behov i en stor by og i distriktene, og begge baserer seg på overføringer. Vi betaler inn skatt til dette samfunnet, og så er det Stortinget som bestemmer hvordan vi skal bruke skattepengene. Og at det er et fyord når overføringene går til distriktene og et plussord når de går til byen, er for meg ubegripelig. Helt til slutt: Jeg er svært glad for at flere har stilt seg positive til statsministerens ja til å opprette en distriktskommisjon. Jeg syns det tyder på at Stortinget, i likhet med SV, ikke ønsker at de 20 foregående årene skal gjentas når det gjelder avfolking av Bygde-Norge. Det er jeg veldig glad for, og jeg håper i tida framover at vi får en konstruktiv og god tverrpolitisk debatt om hvorledes vi skal klare å løse denne oppgaven sammen.


Regjeringens reformiver burde jo hatt som en sterkere ledetråd å ville forenkle og fornye Norge, slik Regjeringen en gang proklamerte, og som den hadde store ambisjoner om ved sin tiltredelse. Etter hvert er det etter mitt syn blitt atskillig mindre reformfutt igjen på noen områder – kanskje slås Trøndelags-fylkene, og Agder-fylkene, sammen. Men det representerer altså ingen stor fylkesreform å gå fra 19 til 17 fylker, slik statsråden eventuelt legger opp til. Det var jo også slik at statsråden ville gå fra fem til syv regioner på dette området. Hvordan tror Arbeiderpartiet det er mulig å føre fylkeskommunen videre ved å styrke den med flere miljøoppgaver og mer ansvar for kultur og landbruk, når selv noe så viktig som våre sykehus ikke var nok til å legitimere og styrke fylkeskommunens stilling ute hos folk?


Ifølge svaret fra statsråd Solberg i stad var det her snakk om et ressursmessig spørsmål og ikke et prinsipielt spørsmål. Mitt korte spørsmål til justisminister Dørum blir da: Er Dørum enig i at dette først og fremst dreier seg om ressurser og ikke om prinsipper?


Nei, jeg tror vel heller ikke at det er Gahr Støre som er problemet i denne saken, det er nok andre personer som har et mye vanskeligere forhold til seg selv i så måte. Aller først ønsker jeg å kommentere utenriksministerens – for meg – meningsløse påstand at Fremskrittspartiet ønsker å kjøpslå med gass i utenrikspolitikken. Det vi ønsker å presisere, er nettopp det at vi må ha en mye mer offensiv holdning i forhold til å fremme norsk næringspolitikk og norske næringsinteresser. Det er klart at andre land har en helt annen politikk på dette området enn vi har. Går vi inn på bistandsarbeid som vi har utført i Russland, så har det aldri ligget norske krav som ville ha hjulpet norsk næring til å være med på det arbeidet som har blitt utført. Det gjelder atomlagring, veibygging, utbygging av mobiltelefonnett mv. Og hvorfor er det slik at når Finland, Sverige eller Tyskland går inn på prosjekter i Russland, går de inn med helt klare krav om at svensk, finsk eller tysk næringsliv skal få opptil 30 pst. av de ulike kontraktene? Slike bindinger foreligger ikke i Norge. Det gjelder uansett hvor vi snur og vender oss. Om det gjelder Russland, eller om norsk næring ønsker å fremme f.eks. laks i Hongkong eller i Shanghai, er det de samme tilbakemeldingene vi får, at det finnes ikke næringsrettede tiltak i norsk utenrikspolitikk. Regjeringen hevder at nordområdene er vår største og første prioritering på det utenrikspolitiske området. Da er det jo litt merkelig at den økonomiske summen man kommer med, er omtrent like stor som det koster å bygge fire eller fem eneboliger. Og når i tillegg den sykehuspolitikken som blir ført i Norge, skaper så stor utrygghet i nord, hvor det ene sykehuset etter det andre står i fare for å miste avdelinger, så er det klart at dette skaper ikke rom for å bygge suverenitet og skape trygghet blant befolkningen i nord. Dette er direkte med på å undergrave en satsing overfor nordområdene. Da jeg var i Nordisk Råd i Helsingfors, var jeg så heldig at jeg fikk høre fra den finske EU-ambassadøren at Finland nå har tatt et initiativ for å få bygd ut et internasjonalt barentssekretariat i Kirkenes, hvor både EU, Russland, Island og Norge skal være til stede. Det opplever jeg som utrolig positivt. Jeg synes det er kjempeflott. Det er bare så synd at hver gang jeg har spurt utenriksministeren før om det ikke kan være en idé å ha en felles arena slik at man faktisk kan ha en daglig dialog med bl.a. Russland, så har jeg fått det svaret tilbake at han ikke anser dette for nødvendig, dette kan embetsverket i Oslo og Moskva ta seg av. Jeg synes det er flott at denne holdningen her nå blir snudd. Når det gjelder Norge og Russland og grensepassering og visumproblematikk, så registrerer jeg at det er mange som fra denne talerstolen har gitt uttrykk for bekymring for demokratiet i Russland. Ja, det kan jeg også ha. Men jeg ser det også slik at har ikke vi i første rekke en oppgave med å hensynta hvordan vi møter andre borgere? Og når russerne skal komme til Norge, blir man altså mottatt på Storskog av svarte vinduer, ingen informasjon, og man har ingen følelse av å komme til et vestlig demokratisk land i det hele tatt. Dette burde det være meget enkelt for et vestlig demokratisk samfunn å gjøre noe med.


Jeg takker for svaret, som jeg oppfatter som rimelig positivt og interessant. Den europeiske næringslivsorganisasjonen UNICE la i sommer fram en rapport som bekrefter at det var lite nyskaping i Norge i forhold til i USA, i forhold til i Japan og også i forhold til gjennomsnittet for Europa. Denne rapporten burde etter mitt syn vakt mer oppsikt og skapt mer bekymring her i Norge, for vi vet at svært mange av de bedriftene som skal bære velferdssamfunnet videre framover, i dag ennå ikke er etablert. Entreprenørskap og evne til nyskaping er selve grunnsteinen i vårt land. Skal vi her i Norge få et næringslivsklima som er i verdensklasse, er det en hovedoppgave å få fram positive holdninger til entreprenørskap og til dem som vil starte for seg selv. Jeg vil derfor be statsråden svare på om man i Regjeringen kan tenke seg å følge opp denne studien fra UNICE nærmere for kanskje å avdekke noe mer om, og noe mer detaljert, hva som er de bakenforliggende årsakene til at vi i Norge har relativt færre selskapsdannelser enn i Europa ellers.


Takk igjen for oppfølgingssvar. Én ting er at Stortinget og komiteen får anledning til å gå et prosjekt etter i sømmene når det er bompengefinansiering og prosjektet kommer til Stortinget, men det er jo også et spørsmål om hvordan departementets innsyn, styring og kontroll er i forhold til Vegdirektoratet. Hvor vide fullmakter har Vegdirektoratet når det gjelder bygging av nye veiprosjekter? Er det klare krav til standard på nye veier, eller ble slike krav til standard faktisk fjernet fra veiforskriften i 2007, slik jeg har forstått at veietaten ønsket? Vil fravær av kvalitetskrav til nye veier bringe oss raskere og sikrere til målet om gode og sikre veier over hele landet? Er det god pengebruk at vi ikke har krav til standard på ny vei som bygges? Det stilles store krav til trafikanter og til kjøretøy. Det må jo være rimelig at det stilles tilsvarende strenge og tydelige krav når man bygger ny vei.


Dette har vært en debatt som i det alt vesentlige har dreid seg om alkohol. Jeg har innledningsvis lyst til å nevne at det er klart at en rusmiddelplan også omhandler bruken av andre rusmidler – jeg tenker da på narkotiske stoffer, som vi ser er blitt et voksende og betydelig problem i Norge, som det er blitt i andre europeiske land og også på verdensbasis. Det jeg er veldig glad for når man ser at det er så mange forslag som går i retning av å liberalisere når det gjelder alkoholpolitikken, er at man ikke parallelt med det får argumenter som går på å liberalisere narkotikapolitikken. Man har sett tilløp til det – jeg har registrert at en av representantene fra Fremskrittspartiet tidligere tok til orde for legalisering av bl.a. hasj. Hvis hele holdningen til rusmidler blir at man skal gjøre det mer liberalt for dermed å redusere problemene, må det gjøres klart at all erfaring fra andre land tilsier at det ikke forholder seg slik. Jeg skal ikke gå så mye inn på dette med narkotikabruken, men når det gjelder bruken av metadon i forhold til rusmiddelbrukere, registrerte jeg da sosialkomiteen var på reise til Kina og Hongkong, at de har interessante forskningsresultater. Det kan godt tenkes at det er en erkjennelse man samlet bør kunne komme til i Stortinget og i sosialkomiteen, at man muligens i for stor grad har vært skeptisk til bruk av metadon når det gjelder rusmiddelbrukere, for de resultatene de viste til der, var oppsiktsvekkende. Man bør nok gå enda grundigere inn i det enn det vi gjorde i sosialkomiteen. Men det virket som om man i Hongkong nesten ikke så dødsfall blant narkomane, i hvert fall ikke blant de som var gått inn i metadonprosjekt, slik at det er åpenbart at vi bør utvikle kunnskapene på det området og se om man i større grad kunne bruke metadon for å hindre vanskelig og invalidiserende rusmiddelbruk og for å få opp funksjonsnivået hos harde stoffmisbrukere. Når det gjelder selve alkoholdebatten, gir det meg assosiasjoner til en bok som jeg har lest med stor glede – og som jeg har lest flere ganger. Det er Alice i eventyrland av Lewis Carroll. Når Alice treffer Cheshire-katten og spør hvilken vei hun skal ta, spør Cheshire-katten helt naturlig tilbake: Hvilken vei hadde du tenkt deg, da? – Hvorpå Alice sier at det blir det samme, og Cheshire-katten svarer: Da spiller det heller ingen rolle hvilken vei du tar. Man er fristet til å lage en syntese ut av det, en måte å tenke på som kommer fram i denne sal: Si meg hvor jeg skal gå, og jeg skal vise deg veien. Det man gjør her, er hele tiden å referere til holdninger i befolkningen som forandrer seg i forhold til alkoholpolitikken, hvorpå man nærmest unisont og blant alle partier skal si at ja, så får vi også forandre holdningene i takt med befolkningens holdninger. Det er klart at den vekselvirkningen som her er mellom politikernes oppfatninger av hva som er en gangbar vei, og de holdninger som er i befolkningen, er et tett samspill. Og det er klart at man godt kunne tenke seg at man avløste hele partiapparatet her og sa: La oss få en form for TV 2-galluper som forteller hva befolkningen til enhver tid mener, og så kan vi styre i takt med det. Men etter SVs syn er det en totalt ufruktbar tilnærming. Det er klart at den alkoholpolitikken vi skal ha, skal være kunnskapsbasert, og vi må sette inn virkemidler som vi tror kan ha effekt. Og jeg må si at selv om SV på mange områder her faktisk er enig i en del av virkemidlene, bl.a. forsøksordninger med selvbetjening ved en del utvalgte vinmonopol som man foreslår, må man jo ha som utgangspunkt at man må finne ut hva effekten av det er. Det synes jeg er svakheten ved det flertallsforslaget som kommer fram her. Det er et første skritt på veien til at alle vinmonopol gjøres selvbetjent. Når det gjelder de forslagene som man ellers kunne ha fått en samlet komite til å være med på – man har sagt at departementet kan åpne for at det kan serveres vin på fly, og det vil bli servert vin – synes SV det er helt unødvendig å instruere Regjeringen med begreper som «snarest» og «omgående», og det gjør at man heller ikke får en samlet komite med på det. Man får ikke SV med på det, for det man gjør dette til, er jo ikke en edruskapspolitisk debatt. Man gjør det til en form for debatt der man prøver å finne ord og uttrykk for å ydmyke Regjeringen, slik at man på sett og vis kan gi dem noen stikk. Det gjelder kanskje ikke så mye Høyre og Fremskrittspartiet, men de er selvfølgelig strålende fornøyd med at Arbeiderpartiet går inn på den slags formuleringer, fordi disse to partiene får den politikken de lenge har ønsket. Man ønsker en mer liberal alkoholpolitikk, der de edruskapspolitiske virkemidlene underordnes det. Jeg vil til slutt ta opp det forslag som SV har fremsatt.


Det er fint at statsråden forstår situasjonen langs kysten, for den er prekær og har vært det i flere år. Som statsråden er kjent med, har jeg tatt opp denne problemstillingen gjentatte ganger. La oss nå håpe at dette kan få en lykkelig slutt, og at man i hvert fall får på plass bedre ressurser knyttet til sjøtjenesten, for det er svært viktig med beredskapen også til sjøs. Jeg vil påpeke at når statsråden nå gang på gang – jeg har hørt på flere av spørsmålene – viser til den sterke økningen politiet har fått, er det litt rart at den oppfatningen har altså ikke den operative polititjenestemann der ute. Hvis vi tar Sunnmøre politidistrikt, er man i den situasjonen at man ikke har fått noen ekstra investeringsmidler. De driftsmidlene som man faktisk har fått, kommer til å måtte gå til å holde stillinger vakante for å foreta de investeringene det er behov for, i hvert fall hvis man ser ut fra behovet. Dette distriktet er allerede Norges dårligst bemannede når det gjelder politiressurser, med ca. 1 per 1 000 innbyggere. Jeg ser fram til at statsråden skal gripe fatt i dette. Jeg håper statsråden raskt kan sørge for at det kommer på plass en politibåt, for den situasjonen vi ser langs kysten i dag, er meningsløs.


Denne saken er ikke Terra-saken i sin komplekse helhet. Det er det viktig å understreke. Saken dreier seg om Riksrevisjonens undersøkelse av et brev som Kommunal- og regionaldepartementet skrev til Vik kommune den 20. september 2002, og om KRDs oppfølging av Vik kommunes investeringer i verdipapirer med dekning i kommunens rettigheter til konsesjonskraft. Ettertiden har vist at brevet som KRD sendte til Vik kommune den 20. september 2002, var basert på en feil forståelse av Vik kommunes avtale med Terra og en feil fortolkning av kommuneloven. La meg først si at SV støtter flertallets innstilling. Derfor vil jeg også henvise til saksordførers utmerkede gjennomgang av saken. Selv om mye gikk galt i Vik og de sju andre kommunene som inngikk lignende avtaler med Terra, er det viktig ikke å la etterpåklokskapen i for stor grad få styre våre vurderinger av hvordan Terra-kommunene og departementet opptrådte. Mindretallets tilleggsmerknad bærer dessverre, etter mitt skjønn, litt for mye preg av en slik forståelse. Dette er også spørsmål som vil havne i rettsapparatet. Vi må heller ikke glemme at den høyeste prisen for Terras plassering av kommunenes penger i tvilsomme amerikanske verdipapirer betales av innbyggerne i de åtte kommunene. Eldre og barn får redusert tjenestetilbud fordi store tap må dekkes inn. Terra-saken var på mange måter det første varselet i Norge om den finanskrisen som nå også rammer vårt land. Heldigvis har vi et velfungerende finanssystem, og vi har statlige reguleringer som forebygger den typen kriser, og som demper utslagene. Kontrasten til USA, der Terra-pengene ble sølt bort og spekulert vekk, er heldigvis stor. Riksrevisjonen har i undersøkelsen av Vik-saken stilt to grunnleggende spørsmål: Har Vik kommune fulgt gjeldende rutiner og krav til god saksbehandling? I hvor stor grad har KRD fulgt opp Vik-brevet på en tilfredsstillende måte? Kort fortalt mener Riksrevisjonen og komiteen at KRD burde vurdert Vik-saken på en mer grundig og prinsipiell måte i 2002. Det burde raskere ha framkommet og blitt kommunisert til kommunene at slike avtaler i realiteten var risikofylte finansplasseringer basert på inndekning i framtidige inntekter. Dette er ulovlig. Den nye kommuneloven av 2001 tillot ikke lenger låneopptak til kjøp av verdipapir. Det er også klart at departementet burde ha fulgt opp saken mye tettere etter at de sendte Vik-brevet, som de varslet. Og varsellampene burde definitivt ha blinket da departementet i 2006 fant ut at den avtalen kommunen hadde med DnB Market, innebar at Vik kommune hadde en udekket betalingsplikt som måtte dekkes med andre midler i kommunen. Departementet tro feil i prosessen. Det fratar imidlertid ikke kommunene ansvaret for at de lån som ble tatt opp, var i strid med kommuneloven. Kommunene har et selvstendig ansvar for å tolke og innrette seg etter kommuneloven, og de er ansvarlige for sine egne økonomiske disposisjoner. Likevel er departementets ansvar tydelig. Både Riksrevisjonen og komiteen er tydelige på at departementet har et generelt rettledningsansvar etter kommuneloven. De fortolkninger departementet gjør, vil ha stor vekt og blir brukt som rettskilder av fylkesmenn, kommuner og fylkeskommuner. Det er trolig spesielt viktig å vurdere prinsipielle avklaringer i etterkant av lovendringer. Dette burde blitt gjort mer grundig av departementet. KRD ble varslet av fylkesmannen fordi kommunerevisoren mente avtalen mellom Vik kommune og Terra Fonds ASA måtte likestilles med lån, og at avtalen dermed var i strid med kommuneloven § 50. Justisdepartementets lovavdeling har kommet fram til at kommunerevisoren hadde rett, og at KRD viderebrakte en feil oppfatning av loven gjennom Vik-brevet. Kommunerevisoren i Sogn er åpenbart en av varslerne man burde ha lyttet bedre til. Det kunne ha spart mye. KRDs brev til Vik kommune ble skrevet i en periode da finansieringsselskaper bedrev svært aktiv påvirkning av kommunesektoren for å få kommuner til å omplassere verdier til aksjer og andre verdipapirer. Terra Securities brukte Vik-brevet aktivt i markedsføringen av sine produkter overfor andre kommuner. Terra-produktene viste seg å ha et innhold som ikke svarte til innpakningen. Terra-saken vil leve med oss i lang tid. For framtiden er det derfor av stor betydning at Kommunal- og regionaldepartementet lærer av den kritikken og de merknader som komiteen har nedtegnet i innstillingen, og ikke minst av Riksrevisjonens utmerkede rapport.


Det var litt av en solskinnshistorie. Fremskrittspartiet er skuffet over Regjeringens manglende vilje til å ta signalene fra sykehussektoren på alvor. Derfor har vi gått inn med 700 mill. kr mer enn hva Regjeringen har. Det har vært knyttet stor usikkerhet til nedleggelser, nedbemanninger og stadig økende ventelister. Bare Helse Nord har som målsetting å si opp 250 personer innenfor helsesiden. Det siste som nå er høyaktuelt er sommerstenging av fødeavdelinger rundt om i landet. For oss er dette helt uakseptabelt. Er statsråden fornøyd med at Regjeringen legger fram et helsebudsjett som fører til stor usikkerhet knyttet til sommerstengte fødeavdelinger og oppsigelse av helsepersonell, eller mener statsråden at sykehusøkonomien er tilfredsstillende?


Jeg har følgende spørsmål til landbruks- og matministeren: «Gilde Fellesslakteriet i Skien blei nedlagt i sommer. Den gang advarte mange mot at dette ville bety at den maksimale transporttida av levende dyr på 8 timer ville bli overskredet. Erfaringene så langt etter nedleggelsen viser at dette stemmer. Ifølge NRK Telemark brytes denne grensa ved 10 til 20 pst. av transportene. Hva vil statsråden gjøre for å hindre disse systematiske bruddene på reglene for transport av levende dyr?»


Som jeg har gjentatt flere ganger: Ja, det er en likebehandling i folketrygden. Jeg er glad for at vi har en likebehandling der, som jeg også har gjentatt flere ganger i mine svar. Jeg er i utgangspunktet ikke uenig i at man også bør ha den samme likebehandlingen i Statens pensjonskasse. Derfor er dette arbeidet igangsatt. Derfor er det viktig å se det i en sammenheng med etterlatteytelsene samlet sett, for dette handler om etterlatteytelser. Jeg tror det vil være den beste måten å gjøre det på, så man ikke på nytt skaper nye hull, nye avveininger, som gjør at andre kan komme dårligere ut. Dette bør ses i en sammenheng. Det har denne regjeringen valgt å gjøre. Vi har satt ned utvalget forholdsvis raskt. Den forrige regjering antok allerede i 2011 at man skulle begynne å gjøre det. Da vi kom inn i kontorene i 2013, var ikke en person som kunne sitte i det utvalget, forespurt. Derfor måtte vi starte jobben fra scratch og få det utvalget på plass.


Jeg vil gjerne stille spørsmål til finansministeren. Vi har de siste dagene sett et eksempel på ukultur og grådighetskultur i et selskap som heter SAS. Dette selskapet er, som finansministeren er kjent med, 14,3 pst. eid av den norske stat. Dette selskapet går med over en milliard kroner i minus i år, det dårligste resultat i selskapets historie. De skal sparke mer enn 3 000 ansatte i selskapet på grunn av manglende inntjening. Samtidig velger de å gi en del av sine ledere mer enn 20 mill. kr i bonus. Jeg kunne godt tenke meg å høre finansministerens syn på det skjønn som styret utøver når man er i stand til å gi 20 mill. kr i bonus, når man legger fram historiens dårligste resultat for SAS. Synes finansministeren at dette var en klok avgjørelse av styret?


Vi har hørt det i mange sammenhenger når Jens Stoltenberg har vært i debatt, og også fra denne talerstolen, at Norge er verdens beste land å bo i. Ut fra den debatten som Arbeiderpartiet, SV og Senterpartiet har ført i dag, må det være noe alvorlig feil med de beregningene som FN har gjort, når de har kommet fram til en sånn konklusjon. For de signalene som kommer fra sosialistene i dag, er av en sånn karakter at det snart bare er å slå av lyset i alle hus og hjem i dette landet. Når det er sagt: Norge er et godt land å bo i. Men det er enkelte grupper som fortsatt sliter i hverdagen. Det er akkurat disse gruppene Fremskrittspartiet har prioritert i forhandlingene og i det forlik vi kom fram til, men i særdeleshet i sitt alternative budsjett. Vi har vridd skatteprofilen fra mindre skatt på dem som har høye inntekter, til mindre skatt på dem som har lave inntekter, og det er akkurat det vi har hatt som mål. Det gjenspeiler hele profilen i forliket, og ikke minst det som kommer fram av vårt alternative budsjett. Det var med interesse jeg lyttet til representanten Hill-Marta Solberg og representanten Rudihagen tidligere i dag, for her ligger mye av forskjellen på virkelighetsforståelsen. Jeg hørte representanten Hill-Marta Solberg si at Arbeiderpartiet prioriterer 3 000 flere tiltaksplasser. Jeg tror de menneskene som eventuelt måtte få disse tiltaksplassene, i større grad ønsket seg en arbeidsplass. Det er jo det som er forskjellen på Arbeiderpartiet og Fremskrittspartiet. Hill-Marta Solberg sa i tillegg at Arbeiderpartiets alternative budsjett ville innebære ca. 7 000 nye arbeidsplasser i offentlig sektor, fortrinnsvis i omsorg og skole. Ja, er vi nå så sikre på at det er omsorg og skole som ville ha fått disse midlene i Arbeiderpartiets alternativ, når vi vet at det sitter 170 arbeiderpartiordførere rundt omkring i det ganske land og kutter på akkurat disse postene? Det gjorde de i inneværende år, og signalene nå fra Arbeiderpartiets ordførere er at de sannsynligvis vil kutte i 2005 på akkurat de samme postene. Det tror jeg faktisk disse arbeiderpartiordførerne ville ha gjort om de hadde fått en milliard eller to til også. Vi kan ikke stole på og overføre mer penger til 300 sosialistiske ordførere rundt i det ganske land. For de når ikke fram dit hvor de skal. I tillegg sier representanten Solberg, og delvis også representanten Rudihagen, at den kompensasjon av tapte skatteinntekter som Fremskrittspartiet fikk på plass i forliket, altså 2,2 milliarder kr, spiller ingen rolle, det gjør ikke noe utslag. Men nå har jeg faktisk registrert at en rekke arbeiderpartiordførere og en mengde av Arbeiderpartiets representanter i kommunestyrene jubler. For istedenfor å betale ned det underskuddet de har hatt i inneværende år, ved å kutte til neste år, betaler de det ned i år. Hvis disse ordførerne følger opp det de sier, betyr det at det vil bli mer til helse og omsorg til neste år. Det er det Arbeiderpartiets ordførere som sier. Det er forskjeller i Kommune-Norge, til dels store også – ja, de er jammen så store at det påstås at det er 30 pst. bedre tjenestetilbud i enkelte kommuner enn i andre. Det er det grunnleggende problemet i Kommune-Norge. Summen av ressurser som bevilges til kommunesektoren, er stor nok, men det er inntektssystemet og utjevningen det er noe feil med. Da er det det vi må ta tak i. Det er jeg innforstått med vil ta veldig lang tid, da Arbeiderpartiet gjennom tiår har etablert et system som har tvunget ikke bare kommunene i kne. Også enkeltindivider rundt omkring i det ganske land er tvunget i kne gjennom et skatte- og avgiftssystem som gjør at de må be på sine knær eller springe etter almisser hver eneste dag – fordi Arbeiderpartiet har dynget dem ned med alle disse skattene og avgiftene.


Eg beklager å seie det, men det er gjort omfattande tiltak på dei områda. Minstepensjonane, som har auka kraftig, gjer at det no knapt er nokon eldre som er under fattigdomsgrensa. Det er ei vesentleg og stor endring. Vi har innført eit nytt system for bustøtte, som nok ikkje har slått inn skikkeleg, men som gjer at langt fleire er omfatta av den ordninga. Sosialhjelpssatsane har auka. Det er første gongen sidan vi fekk normer for sosialhjelp, at dei har auka. Så vil eg òg leggje vekt på at det kanskje viktigaste førebyggjande fattigdomstiltaket er ei barnehagereform som gjer at langt fleire vil vere ein del av barnehagen frå tidleg av, med den positive effekten det har på inkludering, sosial utvikling og kunnskap. Så er det behov for langt meir omfattande satsing vidare, bl.a. fordi det kjem mange innvandrarar til Noreg som begynner med låg inntekt, som vi må få inkludert på sosiale arenaer, og der vi må ha målretta tiltak. Så ja, ein langt meir omfattande innsats framover er nødvendig, fordi det å kjempe mot fattigdom er krevjande, og det trengst sterk lut.


Eg opplever at utanriksministeren svarer med stort, forstått alvor i denne situasjonen, men ikkje alle sider av regjeringa sin politikk ber med seg det alvoret. Det er fleire flyktningar i verda no enn nokosinne sidan den andre verdskrigen, ifølgje FN. Om det er eitt år i vår levetid at vi skulle gjere noko ekstraordinært, må det vere i år. Utanriksministeren svarer, heilt riktig, at vi står overfor ein ekstraordinær trussel i Irak og Syria ved ISIL, men vi står overfor ein like ekstraordinær flyktningkrise i dei same landa. Og nabolanda tek imot millionar av flyktningar. Det som hadde trungest no, var ein leiar for ein stor europeisk dugnad for ein spesiell innsats for flyktningar, når det er det verste året sidan den andre verdskrigen. Så spørsmålet mitt er: Vil regjeringa vere ein slik leiar gjennom å ta oppfordringa frå mange parti i Stortinget om at vi òg i Noreg tek imot fleire flyktningar, f.eks. frå Irak og Syria?


Jeg kan informere statsråden om at Rogaland Fremskrittsparti har to kvinner på topp – uten at de er kvotert. Statsråden var i sin første svarreplikk til undertegnede inne på at det er viktig å få de unge kvinnene med minoritetsbakgrunn ut i arbeid. Det er veldig gledelig at statsråden mener dette. Men det som er realiteten i dag, er at veldig mange av disse kvinnene – når de er ferdig med høyere utdanning – ikke kommer seg ut i arbeid fordi de gifter seg. Et av de tiltakene det går an å sette inn, er å heve aldersgrensen for familiegjenforening. Spørsmålet mitt til statsråden blir: Er statsråden villig til å bruke det virkemidlet det er å heve aldersgrensen for familiegjenforening?


Regjeringa ynskjer ein sterk og effektiv offentleg sektor som gir innbyggjarane gode tenester, valfridom og medråderett. Difor vil vi utvikle velferdssamfunnet vidare. Vi vil satse på fellesskapsløysingane og redusere forskjellane i samfunnet. Gjennom aktivt samspel skal vi skape verdas beste offentlege sektor. Vi arbeider difor systematisk med å sikre at offentlege tenester har høg kvalitet. Samstundes vil Regjeringa arbeide for å effektivisere og frigjere ressursar til viktige område, slik at dei høge ambisjonane som vi har for offentleg sektor, kan verte realiserte innanfor forsvarlege økonomiske og miljømessige rammer. Fornyingsarbeidet skal skje ut frå det brukarane har trong for, og på lag med dei som skal setje fornyinga ut i livet. Då må vi ta vare på våre tilsette. Ikkje minst treng vi det i ei tid då det er kamp om rekruttering, kamp om arbeidskrafta, òg i offentleg sektor. Vi treng fleire hender i arbeid. Spørjeundersøkingar frå Statistisk sentralbyrå og Senter for Seniorpolitikk viser at så mange som seks av ti seniorar ynskjer å utsetje pensjonstidspunktet dersom dei får redusert og fleksibel arbeidstid. Eg er difor glad for at fleirtalet i komiteen støttar Regjeringa sitt forsøk med redusert arbeidstid for denne gruppa. Det er ei direkte oppfølging av Soria Moria-plattforma. Det er på tide at staten organiserer eit godt forsøk med redusert arbeidstid. Vi skal prøve dette ut og få kunnskap på grunnlag av erfaring om korleis seniorane i praksis innrettar seg når dei får eit tilbod om redusert arbeidstid. I tillegg til seniorforsøket skal vi få utført utgreiingar og forsking om andre viktige problemstillingar knytte til arbeidstid, som t.d. tidsklemme, sjukefråvær, turnusarbeid. Eg noterer meg at Regjeringa sitt forslag om seniorforsøk ikkje får støtte frå mindretalet. Det overraskar meg. I NRK i vår stod Høgre fram – Martin Engeset, som er stortingsrepresentant frå Høgre: Vi vil ha 6-timarsdag for eldre, Høgre vil ha 6-timars arbeidsdag for arbeidstakarar over 62 år. Partiet meiner dette vil få fleire til å fortsetje i jobben. Regjeringas eige forsøk kjem til hausten. Ja, Høgre, no er forsøket her. I innstillinga støttar ikkje Høgre det Høgre sjølv etterlyste i vår. Vi kan berre undre oss over det. Det er eit godt forslag, Martin Engeset var tidleg ute og gav støtte. Høgre har valt å gå av det toget. Eg skal gå over på eit nytt tema, som for så vidt ingen har vore innom enno, men som eg meiner det er viktig at vi er opptekne av òg i Stortinget. Det handlar om personvern, og det handlar om den teknologiske utviklinga og dei ulike krava som vi har til kontroll og sikkerheit, og måten det påverkar personvernet på. Representantane Lars Sponheim og Odd Einar Dørum tok opp spørsmålet om å opprette ein personvernkommisjon i eit Dokument nr. 8-forslag handsama rett før sommaren, som òg dei borgarlege partia slutta seg til. Regjeringa svarte at vi skulle kome med tilbakemelding til Stortinget etter at vi hadde vurdert forslaget. Det har vi gjort. Vi legg fram ei stortingsmelding om IT rett før jul. Personvern vert vigd omfattande merksemd i den stortingsmeldinga, og vi kjem der til å foreslå nettopp å opprette ein slik personvernkommisjon som Venstre tok til orde for, for å sjå på dei utfordringane som personvernet står overfor i dag, og i tida som kjem. Eg er i gang med å sjå på både mandat og utveljing av personar og kjem til å søkje breidd i det, slik at vi får ein brei og god samfunnsdebatt. Eg vil gjerne nytte anledninga til å rose partiet Venstre for deira initiativ og engasjement på dette området. Departementet og Datatilsynet fekk sist vinter gjennomført ei undersøking om kunnskapane til enkeltpersonar og verksemder og om haldningane til personvern. Undersøkinga viste gjennomgåande positive haldningar til betydninga av personvernet, men ho viste òg at innbyggjarane har for liten kunnskap om rettane sine etter lova, og at bedriftene har for liten kunnskap om pliktene sine. Den låge kunnskapen om rettar og plikter gjorde det nødvendig med tiltak frå departementet si side. Vi følgde opp undersøkinga med ei ekstra løyving til Datatilsynet, slik at tilsynet kunne drive målretta informasjon mot verksemder og mot unge vaksne i ungdomsskule og vidaregåande skule. Utarbeidinga av informasjonsmaterialet nærmar seg slutten, og det kjem nokre kampanjar på nyåret. Eg har så vidt fått sett på materialet. For at dei skulle kunne gjere det arbeidet, valde vi å vidareføre styrkinga som dei fekk i samband med revidert nasjonalbudsjett i år, på 2 mill. kr, som eg er glad for at komiteen òg har slutta seg til. Med ein god merknad frå ein samla komite på dette området vil eg ynskje Datatilsynet lykke til med arbeidet dei skal gjere.


Nei, og eg ser det heller ikkje som eit løftebrot. Venstre er det einaste partiet her på Stortinget som faktisk kutta i den breibandsløyvinga som vi hadde i fjor, 20 mill. kr, fordi dei meinte at vi ikkje hadde bruk for det. Det synest eg er noko spesielt. Vi har halde av 30 mill. kr for neste år om vi ikkje kjem i mål. Men for å nyansere det: Det som eg har vore oppteken av heile vegen, når eg seier at vi har 99 pst. som vil få fast breiband, er at vi i tillegg har mobile nett som òg gir breiband. Eg har òg vore inne på at det blir bygt ut kraftig denne hausten, og at det gir eit mykje meir solid breiband og større kapasitet. Så vi må telje med alt når vi fyrst skal telje opp. Det vi ser, er at det er ein del av innbyggjarane våre som ikkje er klar over at det er andre tilbydarar enn den eine eller dei to dei fort kjem på. Det å undersøkje dei mobile tilbydarane er det nok ikkje så mange som er merksame på. Difor er det òg ein informasjonsjobb å få fram at det er fleire tilbydarar. Men vi har gitt løyvingar, og kjem til å halde fram med å følgje breibandsutviklinga nøye.


Jeg vil for det første si at i Sunnmørsposten samme dag som Asmund Kristoffersen viste til, står det følgende: «Må gjøre det umulige». Det er sykehusdirektøren ved Sentralsjukehuset i Møre og Romsdal som gir uttrykk for dette. Her må man velge mellom hva man skal gjøre for å prøve å få et fylkesbudsjett i balanse. Kvinneklinikken ved Sentralsjukehuset står for nedleggelse hvis man ikke klarer å finne andre innsparingstiltak ved dette sykehuset. Spørsmålet mitt til helseministeren er som følger: Selv om man kommer i mars med disse pengene som helseministeren viser til, vil det da være nok til at de enkelte sykehus kan opprettholde driften sin på et forsvarlig nivå, eller vil man nok en gang komme i den situasjon at det ikke er nok penger til bl.a. å kunne drive kvinneklinikken ved Sentralsjukehuset i Møre og Romsdal?


Jeg takker for rosen, også fra Venstre. Nå har altså Fremskrittspartiet fått ros fra Venstre og fra Kristelig Folkeparti. I tillegg har vi fått henvendelser fra flere representanter som er veldig fornøyd med den vinklingen Fremskrittspartiet har fått til i budsjettet, med mer penger til vei. Nå mangler det faktisk bare at Høyre kommer med litt ros til Fremskrittspartiet, så kan vi sette oss ned for å prate regjering! Det har vært hyggelige toner i forbindelse med budsjettforhandlingene. Men det viktigste mangler, og det var statsråden inne på: trafikksikkerhet. Det man får ved et høyere bøtenivå og strengere kontroller, er nødløsninger. Den egentlige løsningen når det gjelder trafikksikkerhet, er å bygge flere og bedre veier. Det har vi sett i Akershus, der statistikken for drepte og hardt skadde har gått dramatisk ned etter at ny firefelts vei er åpnet. Det samme ser vi i Vestfold. Fartsgrensen øker, og tallet på hardt skadde og ulykker går dramatisk ned. Det er det beste beviset vi har på at det nytter å bygge ny vei. I dette budsjettet foreslår Regjeringen at det skal brukes nærmere en halv milliard kroner til nedbemanning av Vegvesenet. Hvis man isteden hadde lagt inn 1 milliard kr ekstra til bygging av vei, kunne man faktisk hatt disse folkene i arbeid. I tillegg hadde vi også fått bygd flere veier i dette land. Det kunne hende de hadde fått seg jobb i et annet firma enn i Vegvesenets produksjonsavdeling. Men de hadde vært i arbeid, og de hadde produsert noe, istedenfor i framtiden å heve arbeidsledighetstrygd eller gå på omstruktureringstiltak. Mitt spørsmål er: Ville det ikke være bedre å bevilge 1 milliard kr mer til å bygge vei istedenfor å sende 1 000 mann ut for ikke å gjøre noe – med full betaling?


Jeg oppfatter at litt av hensikten med trontaledebatten er å se på det mer overordnede perspektivet, før man går i gang med å diskutere bl.a. enkeltheter knyttet til selve behandlingen av statsbudsjettet. Det er åpenbart at det helsevesenet som vi utvikler i framtidens Norge, har med et overordnet perspektiv å gjøre som hele befolkningen vil være opptatt av, og det vil ha konsekvenser for befolkningen hvilke beslutninger vi tar. Det vi har sett gjennom en lang periode i Norge, er jo at det har vært en stor tverrpolitisk vilje til å satse mer midler på helsevesenet. Det ser vi også i forhold til det statsbudsjettet som er lagt fram for kommende år. Hvis man ser på de totale rammene og på den veksten som er der, vel i størrelsesordenen 8 milliarder kr, er ikke det ubetydelige summer. Jeg vil si at det derfor vil være helt galt hvis man ut fra den typen bruttostørrelser skulle angripe Regjeringen som om den ikke viste vilje til å satse på helsevesenet, for det er det åpenbart at Regjeringen gjør. Men det som det alltid må være viktig å diskutere, er innholdet i satsingen. Jeg har registrert at statsministeren på flere felter har avlagt visitt til ulike partier, og at også lederen for Kristelig Folkeparti i dag har sagt at man opptrer – oppfatter jeg – på en måte som om det ikke skulle være vilje til konstruktivitet i opposisjonen. Jeg håper ikke at man har den oppfatning om det i forhold til den rollen SV ønsker å spille i helse- og sosialpolitikken. For jeg tror at på en rekke felter der man ser at Regjeringen tar grep, er det mulig å finne fram til samarbeid, og konstruktivt samarbeid. Men likevel må det være lov å påpeke at den utviklingen vi har sett, med skiftende regjeringer gjennom årene, ikke nødvendigvis har ivaretatt den intensjonen vi som politikere hadde, slik at det man praktisk har gjennomført, har blitt noe annet. Jeg synes at det som offentliggjøres i dag, nettopp den 10. oktober, som jo er Verdensdagen for psykisk helse, er interessant. Det er en Samdatarapport fra SINTEF Unimed som viser at selv om det har vært en økning som ikke har vært betydelig når det gjelder innsatsen for psykisk helse i Norge, så har økningen innenfor de andre fagfeltene når det gjelder medisin, vært betydelig større. Vi snakker da om fysiske lidelser, der man har hatt en vekst fra opptrappingsplanen startet 1. januar 1999 og fram til i dag på 12 pst., mens den har vært 6 pst. ut fra de dataene som Samdata har når det gjelder psykiatri. Og det er oppsiktsvekkende. Det er oppsiktsvekkende at når Stortinget tar tak i psykiatrien – etter at Regjeringen har lagt det fram og skal ha målrettet satsning på det – og man er midt i opptrappingsplanen, så viser det seg likevel at det ikke er psykiatrien, men det vi kaller somatikken, altså de fysiske lidelsene, som først og fremst får vekst. Det jeg er spørrende til, er: Hva slags mekanismer er det som gjør seg gjeldende? Én mekanisme er helt åpenbart de veldig sterke kreftene som rår ute i samfunnet i forhold til å skaffe midler på sine felter, mens psykiatrien ikke har de samme talspersonene. Jeg vil gi ros til statsministeren, som gang på gang har flagget både åpenhet om egen sykdom, da han hadde den, og synet i forhold til psykiatrien generelt. Jeg tror at man trenger flere slike stemmer. Og vi har flere slike stemmer i Regjeringen. Men jeg tror at det blir veldig viktig at Stortinget i fellesskap med Regjeringen får til en satsning på psykiatrien som gjør at vi hindrer en del av de utslagene vi ser nå i regi av helseforetakene, nemlig at psykiatrien blir taper i en konkurranse med somatiske tjenester, og der det blir den sterkestes rett som rår. Nå i dag står Rådet for psykisk helse med en utstilling utenfor Stortinget og påpeker en del av de utslagene vi ser. Jeg tror det blir helt feil å si at det er Regjeringen som sådan som gjennom sin politikk har skylden for dette. Men det er de sterke kreftene som rår. Når vi ser at klinikker som Feiringklinikken i dag lønner hjertekirurger i størrelsesordenen 2,5 mill. kr pr. år – for så vidt for offentlige midler – og at man får en drivkraft innenfor somatikken for å gjøre det som er lønnsomt, så skal det veldig sterke motkrefter til for å satse på dem som er svakest. Og vi skal huske at de stemmene som høres best, sjelden er de svakeste. Derfor håper jeg at det i denne salen, når vi skal gå til budsjettbehandlingen i høst, vil være mange som ikke bare slår ring om den satsingen Regjeringen ønsker å ha på psykiatrien, men at vi i fellesskap kan styrke den enda mer, nettopp med bakgrunn i slike data som nå kommer fra Samdata SINTEF Unimed. For det viser at vi likevel ikke er kommet så langt som vi skulle være i forhold til opptrappingsplanen. Vi må ikke gi slipp på de målene, for dette handler om enkeltpersoner. Det handler om enkeltpersoner som rammes, og som fortsatt står for lenge i behandlingskø.