Det er i utgangspunktet en svært positiv sak vi behandler i dag. Vi har muligheten gjennom ny teknologi til å skape en tryggere, sikrere og mer effektiv deling av viktig og nødvendig informasjon i helsevesenet vårt, og vi har muligheten til i en tid der pasientforløpet er annerledes enn før og ofte finner sted i ulike virksomheter i helsevesenet, å sørge for at informasjonen følger pasientene på en sikrere måte enn før. Likevel er det ikke til å komme bort fra at denne debatten selvfølgelig mye blir handlende om det vi er uenige om, som er graden av kontroll den enkelte innbygger skal ha over sine helseopplysninger. I SV er vi svært kritiske til at sensitive opplysninger om vår helsetilstand og våre liv skal kunne deles i helsevesenet uten hver enkelt innbyggers aktive samtykke. Det handler om å ta vare på noen grunnleggende prinsipper i vårt helsevesen og i vårt samfunn, og om hvordan vi behandler konfidensielle og taushetspliktbelagte opplysninger. Det blir særlig viktig å ha en sånn diskusjon når mer og mer av disse opplysningene finnes i elektroniske journaler som det er lett å dele, men som dessverre også lett havner på avveie. Vårt syn er at det er mulig å videreføre dagens krav til aktivt samtykke i ny pasientjournallov på en effektiv og ubyråkratisk måte. Vi er sterkt bekymret for at det å snu hovedregelen fra et aktivt samtykke til et passivt samtykke, eller en reservasjonsrett, som jo er populært i norsk politikk om dagen, er en rettighet som for veldig mange vil forbli en papirrettighet. Vi vet at allerede i dag sliter vi i helsevesenet vårt med at mange rettigheter som folk har på papiret, er rettigheter som ikke er kjent for pasientene i praksis. Og terskelen for å reservere seg vil sannsynligvis være høyere enn for ikke å gi et aktivt samtykke. Så vi står sammen med Venstre og Senterpartiet om at kravet til informert samtykke i dagens lov skal videreføres i den nye loven. Legeforeningen ga en god illustrasjon på betydningen av det i høringene som komiteen hadde, der de viste til at dagens adgang til å sperre opplysninger er lite brukt fordi terskelen for brukerne er høy og folks kjennskap til regelen er dårlig. Derfor ønsker vi oss også en klar hjemmel for adgangen til å sperre sånne opplysninger i den nye loven. Jeg tror at aktivt samtykke er noe vi som folkets tillitsvalgte ikke skal være så redde for. Aktivt samtykke bygger tillit, det legger til rette for en sunn prosess, og det kan være positivt for helsevesenet, som må ha en kritisk gjennomgang med seg selv om hvordan man behandler sensitive personopplysninger. Det kan være positivt for pasientene, som gjennom et aktivt samtykke bevisstgjøres rundt hvor mye viktig informasjon om oss helsevesenet sitter på, og det er ikke minst viktig for samfunnet fordi vårt samfunn trenger en stadig bevisstgjøring rundt de vanskelige spørsmålene om personvern. De opplysningene vi snakker om her, er ikke hvilke som helst opplysninger. Det er klart at vi alle er opptatt av at helsevesenet på en enklest mulig måte skal ha tilgang til de opplysninger som er nødvendige for å gi oss nødvendig behandling. Men i disse journalene står det mye om oss, om livene våre og om våre utfordringer og problemer som kan innebære en betydelig belastning for den enkelte om det kommer på avveie. Jeg synes at denne saken belyser noe som dessverre er en trend i Stortinget, og det er at Datatilsynet kommer med svært klare råd til oss som Stortinget ikke følger, og at personvernhensyn igjen og igjen kommer bak i rekken når viktige hensyn skal veies mot hverandre. Det vi ser, er en litt uvanlig allianse av Venstre på borgerlig side og oss og Senterpartiet på rød-grønn side, men det er dessverre en vanlig allianse i personvernspørsmål. Vi trives veldig godt med Venstre der. Problemet er at personvernpartiene ser ut til å være i kronisk mindretall i denne sal.


Jeg anerkjenner absolutt den problemstillingen. Det er viktig å gi politiet de redskapene de trenger for å bidra til forebygging av radikalisering og voldelig ekstremisme på en så effektiv og god måte som mulig. Samtidig tror jeg nok at en del i den gruppen, som jeg nevnte i mitt hovedsvar, vil være av en sånn kategori at det å bli innkalt, eller hentet i ytterste konsekvens, ikke nødvendigvis bidrar til at dialogen mellom vedkommende og politiet blir spesielt styrket. Derfor er det nok viktig, tror jeg – så lenge hjemmelsgrunnlaget er som det er – at en i alle fall bruker den metoden som disse samtalene er, i så stor utstrekning som mulig. Politiet har et ganske vidt spekter av virkemidler for øvrig for å komme i kontakt med denne gruppen. Men jeg er helt enig i at en må vurdere dette i tiden fremover, og om det er behov for å se på om hjemmelsgrunnlaget bør utvides. Men da må en også vurdere hvilke konsekvenser bruken av dette virkemidlet vil ha.


Komiteen har hatt kort tid på budsjettarbeidet, og jeg vil først takke for godt samarbeid, som har gjort at vi har kommet godt i mål med budsjettet. Høyre–Fremskrittsparti-regjeringen satser på skole og utdanning og legger på den måten til rette for utvikling og vekst for dagens og framtidens velferdssamfunn. «Education is the cheap defense of nations», sa Edmund Burke – og med denne regjeringens offensive satsing på utdannelse er vi i gang med å bygge et godt forsvar for kommende generasjoner i Norge. Norge er et høykostland og i global sammenheng kan vi ikke konkurrere på pris, men på kvalitet og smarte måter å arbeide på. Regjeringen har som mål å skape et robust og mangfoldig næringsliv og å gjøre norsk økonomi mindre oljeavhengig. Humankapitalen er Norges største ressurs og utgjør ca. 80 pst. av vår nasjonalformue. Denne ressursen må vi utnytte enda bedre og få omsatt humankapitalen i mer verdiskapende innovasjon. Bill Gates har sagt: Jeg tror på innovasjon, og at måten man får innovasjon på, er ved å satse på forskning og å lære seg basiskunnskapene. Denne regjeringen gjør nettopp det; den er tydelig på å prioritere basiskunnskaper og realfag, og satsingen på forskning økes med nesten en halv milliard kroner i forhold til Stoltenberg-regjeringens budsjett. For at vi skal få best mulig utbytte av vår største formue, må vi ha et godt utdanningstilbud i alle ledd – fra barnehage og grunnskole til voksenopplæring. Norge som kunnskapssamfunn er komplett avhengig av at elevene fra grunnskolen av får tilegnet seg kunnskap til å mestre utfordringene de møter i yrkesutdanninger, studier og i arbeidslivet. Sist uke ble PISA-undersøkelsen presentert. Der holder vi noenlunde stand innen lesekunnskap, men dessverre gjør elevene det dårligere i matte og naturfag, og vi er dermed tilbake på nivået i det som ble betegnet som «PISA-sjokk»-året. Dette er ikke godt nok. Jeg vil si det så sterkt at verdiskapingen som vi er avhengig av, står og faller på realfagskunnskaper. Vi tar PlSA-resultatene på alvor. Det PISA måler, er kunnskapsnivået i matematikk, naturfag og lesing, og der scorer norske elever dårlig. Norske elever er omtrent på OECD-snittet i naturfag og matematikk, og scorer lavere i matematikk nå enn for ti år siden. Disse resultatene står ikke i noe rimelig forhold til ressursbruken. Aftenposten skrev nylig på forsiden: «Etter ti år, 66 prosent dyrere skole og 43 tiltak er PlSA-resultatene fortsatt middels.» Dette understreker behovet for en helhetlig realfagssatsing og må møtes på en offensiv måte. Vi må ha vilje til å sette det viktigste først – det er det som er å prioritere. For denne regjeringen er realfagskunnskap heldigvis et prioritert område, noe budsjettet bærer tydelig preg av. Fremskrittspartiet har store ambisjoner på elevenes vegne og er stolte over at regjeringspartiene, sammen med Kristelig Folkeparti og Venstre, fremmer et budsjett som inneholder en mengde konkrete forslag som vil gjøre skolen bedre, og som fullt ut blir finansiert. Aristoteles sa at det fremste kjennetegnet på at man har ekte kunnskap, er evnen til å lære bort. Nettopp det å legge til rette for ekte kunnskap hos lærerne er viktig for denne regjeringen. I regjeringens lærerløft styrkes etter- og videreutdanning med 300 mill. kr, noe som vil gi 750 flere lærere mulighet til kompetanseheving enn det som Stoltenberg-regjeringens budsjett la opp til. Flere har påpekt at mange lærere som underviser i matte og naturfag, ikke har den nødvendige faglige fordypningen i fagene. Derfor prioriterer vi å gi etter- og videreutdanning i disse fagene. Realfagssatsingen skjer på bred front. Vi er glade for at regjeringen er tydelig, offensiv og praktisk i sine tiltak for å få realfagskunnskapene opp på et nivå som «verdens rikeste land» kan være bekjent av: I etter- og videreutdanningen vil det legges særlig vekt på lærere i matematikk og naturfag, de gode lærerne skal bli enda bedre, det skal utarbeides en offensiv realfagsstrategi, de nasjonale sentrene i realfag vil få økte midler og vi får en styrking av vitensentrene. Den virtuelle matematikkskolen og muligheten til å ta fag på høyere nivå vil også bli sentrale tiltak. Det vil utvikles tettere kontakt med næringslivet gjennom Nasjonalt forum for realfag, og vi får en styrking av faglige krav til lærere i skolen fra 2014. I tillegg kommer et økt antall doktorgrader innen realfag og en merkbar økning i næringsrelatert forskning. Blant en mengde gode tiltak for å styrke skolen og lærerne vil jeg også nevne satsingen på mentorordningen for nyutdannede lærere. I dag er det faktisk slik at én av tre nyutdannede lærere slutter i yrket, og en bedre mentordning vil kunne gi disse en bedre oppfølging og dempe praksissjokket som mange nyutdannede lærere opplever. Norge trenger flere kompetente fagfolk innen ulike yrker. Vi vet at mange slutter i skolen på grunn av mangel på læreplass og fordi teorien oppleves for lite yrkesrelevant. For å bedre utdanningen og få flere til å fullføre satser regjeringen på et yrkesfagløft: Bedre etter- og videreutdanning til lærerne i videregående skole, yrkesretting av teorifagene, økt lærlingtilskudd og et stimuleringstilskudd på 50 000 kr til nye bedrifter som tar inn lærlinger. Vi er også svært tilfreds med at regjeringen gir ekstra tilskudd til bedrifter som tar inn lærlinger med særskilte behov. Regjeringen vil utvide praksisbrevordningen og øker bevilgningen med 10 mill. kr. Dette er gode tiltak, som både vil forebygge frafall og sikre flere læreplasser. Jeg vil også gjerne understreke behovet for helhetlig tenking i skolepolitikken, og det er en tankegang som er gjennomgående i regjeringens budsjett: Realfagsløft, lærerløft og andre kvalitetsfremmende tiltak, fleksible vekslingsordninger, bedre lærlingordninger, økt dialog og samarbeid med næringslivet og praksisretting – alt dette bidrar til økt kvalitet i skolen. Vi vil få mindre frafall, flere kvalifiserte elever som blir motivert til å bli dyktige fagarbeidere, akademikere og forskere. Dette igjen gjenspeiles i regjeringens økte satsing på forskning og høyere utdanning og i det særlige fokuset på ingeniør- og realfagsstudier, innovasjon og næringsforskning. Innovasjon er en forutsetning for framtidens verdiskapende virksomheter. Norges verdiskapende næringer er kompetansebaserte, og dette vil bli enda sterkere i framtiden. Olje og gass, fornybar energi, maritim/offshore og marin, finans og IKT er verdidriverne som skal sikre framtidens velferdssamfunn. Dette er ulike bransjer, men alle har én ting felles – de bygger på realfagskunnskap. Denne regjeringen prioriterer: Regjeringen foreslår 50 mill. kr til modernisering av utstyrsparken i ingeniørutdanningene. Det må til for å sikre ingeniørutdanning av høy kvalitet og med relevans for arbeids- og næringslivet. Regjeringen bevilger penger til lærerløft i stedet for kulturskoletime i skolefritidsordningen. Regjeringen bruker en halv milliard kroner mer på forskning enn Stoltenberg-regjeringen. Regjeringen har tydelige føringer i sine bevilgninger og satser på realfagene. Dette viser vilje og evne til en politikk for bærekraft og verdiskaping. De rød-grønnes KUF-budsjett inneholder kun gode ønsker – og ingen konkrete endringsforslag – og grunnen til dette kan være at de er fornøyd med det framlagte budsjettet. Det synes iallfall Fremskrittspartiet at det er veldig mange gode grunner til å være! Jeg ser at taletiden min renner ut, så jeg må komme tilbake til kirkebudsjettet i et eget innlegg.


Representanten Holmås er veldig fokusert på dei såkalla negative verknadene av alkohol. Det er klart at om det blir misbrukt, skaper det meste negative verknader og helseskadar. Det gjeld ikkje berre alkohol, det gjeld òg mat osv. Poenget er at alkohol er ei lovleg vare – det har han vore i hundreår i Noreg. Så lenge vaksne menneske nyt han, er det faktisk òg svært mange positive ringverknader av alkohol. Han er kontaktskapande. På mange utestader er det heilt naturleg at det òg blir konsumert alkohol. Ein har òg forskingsresultat som tyder på at enkelte helseskadar blir reduserte ved bruk av alkohol, m.a. hjarteinfarkt osv. Mitt spørsmål til representanten Holmås er: Når ein fokuserer på dei negative verknadene, er det ikkje då riktig òg å fokusere på dei positive ringverknadene av alkoholbruk?


Nå er vi ganske nært å være inne på en annen statsråds ansvarsområde, nemlig den overordnede klimapolitikken. Vi jobber i mitt departement hver eneste dag med økt produksjon av fornybar energi, med å utvikle en CCS-strategi som den rød-grønne regjeringen brukte 7 mrd. kr på uten å få det på et godt spor. Vi jobber med energieffektivisering på norsk sokkel, og vi jobber med forskning og utvikling av ny og mer klimavennlig teknologi.


Eg takkar for svaret. Det var ei god statusframstilling utviklingsministeren gav av kva som er situasjonen no. Vi veit også at det kan bli ein flyktningkatastrofe i samband med ein eventuell krig mot Irak. Det finst pr. i dag fleire millionar flyktningar i Midtausten. Korleis planlegg Regjeringa i forhold til at krig mot Irak kan føre til ein dramatisk auke av talet på flyktningar, og – rett og slett – bryr vi oss om kva slags politiske konsekvensar det kan få å setje i gang ein krig, ikkje minst for flyktningane?


Det representanten tar opp, er et veldig viktig spørsmål. Det er en betydelig utfordring i norsk skole. Vi ser av elevundersøkelsen at elevene selv rapporterer at det de er mest misfornøyd med i skolen, er at det er uro, og at uroen helt åpenbart går ut over læringsmiljøet. Det å skape lærere som har autoritet, uten å være autoritære, er en betydelig utfordring. Her må vi starte med lærerutdanningen. I lærerutdanningen har det å lage trygghet rundt lærerens rolle stor betydning for hvordan læreren oppfattes i klasserommet. Det ser vi også av den omfattende evalueringen av lærerutdanningen som vi nå har hatt, altså NOKUS’ gjennomgang, som vi nå følger opp på ulike vis. Å styrke denne biten i lærerutdanningen er et av de tiltakene vi nå vurderer, simpelthen fordi det er nødvendig. Dypest sett dreier dette seg om å ha trygghet i lærerrollen. Det å gjenskape tryggheten og autoriteten til læreren er noe av det som vi er opptatt av. Det vil si at lærerstudenten gjennom lærerutdanningen skal sørge for at en får den faglige tryggheten som skal til for å kunne håndtere krevende situasjoner i en klasse. Så har vi også mange omfattende forsøk – la meg understreke det – som det er opp til den enkelte skoleeier å initiere. Der har vi både Olweus-programmet, PALS-programmet og andre programmer som dreier seg om å lage systemer for ro og orden og bedre læringsmiljø. Det er slik at vi fra departementets side har mange makrotiltak, men vi har også mikrotiltak. Utfordringen er hvordan dette håndteres på den enkelte skole. Det å skape gode miljøer for læreren og det å skape trygghet rundt situasjonen i klasserommet er en veldig viktig bit av dette. Skoleledelse er i så måte også svært viktig. Det betyr at skolens ledelse og skolens eiere sammen må ta tak i dette i situasjoner hvor man har uro i klassen. Jeg tror ikke det finnes noen «quick fix» for hvordan man gjør dette. Vi har en skole med 620 000 barn, og vi har mer enn 100 000 lærere i skolen. Det å skape en klasseromssituasjon som gir trygghet for og inkludering av alle, er derfor svært krevende med tanke på så mange situasjoner som skolen er oppe i hver eneste dag.


Jeg tror at det har vært knyttet store forventninger til ordningen med uføretrygd som lønnstilskudd, som nå har vært en forsøksordning i ganske kort tid. ECON-rapporten som viser at det er mange forutsetninger som ikke har vært til stede for at dette skal lykkes, er vi nødt til å ta på alvor. Derfor er den kritikken som kommer fra Høyre i dag, ganske forunderlig. Det er den regjeringen som Høyre var med og bestyrte, som har lagt føringene for denne ordningen. De erfaringene som har kommet fram etter ECON-rapporten, må tas på alvor og ses i en større sammenheng. Det er ikke grunn til å slå fast at vi skal utvide ordningen slik den er i dag, når så mange andre forutsetninger må være på plass for at den skal lykkes. Noe av det som den forrige regjeringen la fram, var begrensninger i forhold til når man hadde fått uføretrygd, og at det heller ikke skulle være tidsbegrenset uføretrygd. Det er kanskje slik at hvis du har gått på uføretrygd lenge, er det vanskeligere å komme tilbake til arbeidslivet enn hvis du har gått kort tid. Det er kanskje slik at hvis du er innvilget en tidsbegrenset uføretrygd, er du i en situasjon der det kunne være mer hensiktsmessig med aktive tiltak i forhold til å komme ut i arbeidslivet. Men jeg registrerer at den forrige regjeringen ikke mente at det var riktig. Da har vi faktisk behov for å gå gjennom dette skikkelig i forhold til de forskningsresultatene som nå er på plass. Jeg har lyst til å si litt om det, for jeg tror det er viktig – ikke bare hvis vi skal lykkes med å få flere av dem som nå er på uføretrygd ut igjen i jobb, men også andre som står utenfor arbeidslivet. Disse forskningsresultatene peker på viktige ting, de peker på at veldig mange faktisk har manglende kompetanse i forhold til det arbeidslivet de skal ut i. Det nytter verken med plikt eller mulighet hvis man faktisk mangler den kompetansen som skal til. Få av dem som lever på uføretrygd, har spesielt god råd eller ser seg i stand til å ta risikoen ved å ta opp studielån for å skaffe seg den type kompetanse sjøl. Noen kan være i en slik situasjon, men det vil være et fåtall. Hvis man mener alvor med dette, må man selvfølgelig ha et system som gjør at man kan sikre den kompetansen som arbeidslivet etterspør. Man får ikke en jobb hvis ikke arbeidslivet etterspør den kompetansen man har. Det viser seg også at en del har helseproblemer som i utgangspunktet vanskelig lar seg kombinere med arbeid. I dag har man en debatt der det høres ut som om de fleste av dem som er på uføretrygd, egentlig ikke skulle ha vært det og egentlig ikke er så veldig syke. Det er nok slik at det er mange som har lyst til å jobbe, men flertallet av dem har helseproblemer, som er grunnen til at de har fått uføretrygd. Det gjør at det vil være vanskelig, i hvert fall hvis det ikke er en veldig liten del man kombinerer med arbeid. Det ønsker SV skal bli mulig. Men det krever noe mer enn at man hever en pekefinger og sier at ja, nå er det lov. Mange peker på at økonomi kan være et problem. Det er klart at hvis du taper penger på å jobbe, er det vanskelig. Det er også et tema som man i forbindelse med stortingsmeldingen til høsten er nødt til å se på – hvordan man kan kombinere ulike typer ytelser og trygd med arbeid på en slik måte at det lønner seg å arbeide. Det er flere ordninger i dag som er slik at hvis du har et lavt beregningsgrunnlag for ytelsen eller trygden i utgangspunktet, kan du veldig fort komme i en situasjon der sjøl en liten arbeidsinnsats medfører et stort økonomisk tap. De fellene er vi nødt til å få bort. Så litt til Fremskrittspartiets forslag i innstillingen. Der sier de ganske oppsiktsvekkende at alle trygde- og stønadsmottakere skal ha plikt til å delta med den resterende arbeidsevnen. Jeg ønsker meg i alle fall først en avklaring når det gjelder «alle trygde- og stønadsmottagere»: Betyr det også landets alderspensjonister? Det kan se slik ut i forslaget, men jeg regner med at det kanskje ikke er tilfellet. Jeg spør også da: Hvordan skal denne plikten utøves, hvis det ikke er et arbeidsmarked der som stiller arbeidsplasser til disposisjon og er villig til å ta imot denne arbeidskraften? Betyr det at folk, fordi de ikke får jobb, også skal stå uten inntekt?


Representanten Lyngstad knyttet sitt spørsmål opp til ordet aktivitet, det kunne kanskje mer presist ha vært utøvelse. Og nettopp bruk av fritak fra aktivitet er for oss et veldig vidt og ekstremt tøyelig begrep. En innstramning, jeg vil heller si en likebehandling, behøver ikke å bety at vi får noe verre. En likebehandling kan bety at alle har det like slapt, eller en likebehandling kan bety at alle får snevrere, mer rettvinklede grenser å forholde seg til, altså et mindre rom for personlig skjønn, synsing og troing rundt om i de mange kommuner, med de mange ulike faktorene som da settes i spill. Jeg vil vise til at siste del av denne fellesmerknaden går på og er en begrunnelse, og det står: «Flertallet vil likevel peke på at det er en grense for omfanget av fritak og at det er viktig å sørge for at grensene for fritaksretten ikke utvannes slik at full fritaksrett i realiteten blir innført. Dette ville i tilfelle velte intensjonen med faget.» Jeg velger å tro at representanten Lyngstad ikke har lest hele merknaden.


Så er dagen kommet for årets begivenhet i farger hva angår justiskomiteen. De store ord, selvskrytet, skal fram, og vi skal vise hvor dyktige vi er. Det er en årlig foreteelse, og det er selvfølgelig viktig både som markeringssak og kanskje også for å avklare og tydeliggjøre sine politiske ståsteder. I så måte bør det være interessant for alle som er til stede. En utfordring etter mitt skjønn er justissektorens posisjon i samfunnet. Slik jeg ser det, er justissektoren et av de bærende elementene i et åpent demokrati som vårt, og selvfølgelig også i andre demokratier som etterstreber å ha det samme demokratiet som vi har, og som vi er veldig stolte av. Spørsmålet er: Greier vi å få det til, og er det en realitet? Og da spør jeg meg selv: Har vi politi nok pr. i dag til å gjøre de oppgavene vi gjerne vil skal bli utført? Har vi en domstolskapasitet som er på det nivået den bør være? Har vi et fengselsvesen som er satt i stand til å gjøre den jobben vi alle forventer? For sammenhengen mellom disse tre er lik kvaliteten på det totale tilbudet som justissektoren står for. Hvis det er et avvik mellom de forventninger vi har til disse tre, og realiteten, er ikke justissektoren den grunnsteinen den faktisk skal være, og det bør bekymre flere partier enn Fremskrittspartiet. Vi ser jo av og til innslag fra land som ikke har våre verdier og vårt grunnleggende demokrati, og ser hvordan de sliter. Da er iallfall en bekymring fra min side at også her i landet, selv om vi har det veldig bra, har vi ennå et stykke å gå. Det er ting vi bør bli vesentlig bedre på, og vi har utfordringer som vi i fellesskap bør se på og søke å løse til beste for justissektoren og derigjennom til beste for landet og landets innbyggere. Det bør være et overordnet mål for hele komiteen. Jeg tror dessverre det også er et faktum at det i dag er et misforhold mellom dette. Vi kan selvfølgelig politisk sett bortforklare virkeligheten, at vi mangler politifolk, vi sliter med soningskøer, og vi sliter også fremdeles med restanser i forhold til domstolsvesenet. Selv om ting blir bedre, er vi altså ikke kommet til det nivået der vi alle ønsker å være. Det er en realitet som vi selvfølgelig kan bortforklare politisk, men jeg tror at folk på utsiden av Stortinget faktisk gjennomskuer oss i større grad enn det vi både liker og tror, og det er et alvorlig signal, som vi bør ta med oss. Det som allikevel er gledelig, er jo at det i justissektoren som sådan jobber fantastisk mange flinke folk, og det er kvalitet innen politi, innen kriminalomsorg, innen domstolene, innen konfliktrådene. Det er fantastisk mange flinke folk som er ute og gjør en jobb til beste for befolkningen og til beste for landet. De skal ha honnør, og det er iallfall en av de tingene som jeg ønsker å påpeke herfra. En annen ting: Justissektoren består av mange små ledd som kanskje ikke får nødvendig oppmerksomhet, og noe av det som jeg iallfall er stolt av, er den jobben som norsk politi gjør i utlandet. Vi har altså norske politifolk som reiser ut til svært utrygge deler av verden, og som bidrar der med å skape tilsvarende organisasjoner som vi har her. Det er jo en av de tingene vi bør være både stolt av og fornøyd med – at vi bidrar til også denne typen u-hjelp for å hjelpe andre til å bygge inn våre verdier, slik at man på sikt, hvis nasjonen ønsker det, kan få demokrati av det merket som de nordiske landene har, som er veldig bra. Som sagt, jeg synes av og til at vi fokuserer for lite på enkeltmennesker som er ute og gjør en kjempeviktig jobb for oss. Under finansdebatten sist påpekte justisministeren at av og til var justisdebatter og andre debatter kanskje vel navlebeskuende, og det har han muligens rett i. Fattigdom er jo også et tema som er veldig interessant. Av og til har jeg inntrykk av at man sidestiller fattigdom med kriminalitet. Det er en beskrivelse som iallfall jeg vil ta avstand fra. Jeg tror sågar at mange av oss i denne salen har forskjellig bakgrunn – jeg er sikker på at statsråden er kjent med at folk har ulik bakgrunn – men det er jo ikke slik at man nødvendigvis blir kriminell om man har hatt en vanskelig oppvekst eller kommer fra trange kår. Jeg tror det er helt andre ting som ligger til grunn for det. Men det er selvfølgelig viktig å bekjempe fattigdom. Det er et mål, og det bør selvfølgelig også være slik, innen rimelighetens grenser, at jo bedre folk har det, desto bedre bør man være i stand til å ta vare på seg selv og sine, og det bør være en målsetting. Alkoholpolitikk er også et stridstema, som justiskomiteen tar høyde for å ta med i sine innlegg når vi har denne debatten. Det kommer vi sikkert til å gjøre i dag også. Av og til har jeg jo inntrykk av at man framstiller alkohol som – ja, jeg vet ikke hva slags ord jeg skal bruke herfra, jeg skal kanskje være forsiktig. Men hvis vi nå tar inn over oss realiteten: Alkohol er altså en lovlig vare å selge og nyte i Norge. Det vi er bekymret for, er vel misbruket. Det er vel det vi alle er bekymret for, og utfordringen vår er å finne balansepunktet mellom bruk og misbruk. Misbruk skal vi slå hardt ned på, bruk er pr. i dag lovlig, og jeg har ikke registrert at den sittende regjeringen har kommet med noen store kreative endringer når det gjelder alkohollovgivningen her i landet. Det er også et paradoks etter mitt skjønn at de partiene som kritiserer oss mest for vår holdning, er de som legger til rette for å skape et regime for dem som driver smugling til landet. De eneste som tjener på høye alkoholavgifter, er finansministeren og smuglerne her i landet. Men hvis det er en målsetting for Regjeringen å ta vare på smuglerne, så ære være den for det. Det ønsker iallfall ikke vi å gjøre, så det overlater vi til de rød-grønne, og der har de lyktes særdeles godt. Jeg tror også at hvis vi går litt videre og ser på de andre tingene som er utfordringer for oss, er det selvfølgelig slik at politiet i dag sliter. Det er en realitet. Vi ser oppslag på oppslag på oppslag om at politiet sliter. De ønsker å gjøre en jobb, men de får ikke ressurser til å gjøre den. Så kan komitelederen og andre etter hvert bortforklare realiteten. Men folk er nok sluere enn som så, og for meg er det viktig å forholde seg til virkeligheten. Når det gjelder høringen i justiskomiteen, trodde jeg jo kriminalomsorgsfagforeningen ville være veldig imponert og fornøyd. Jeg oppfattet i hvert fall ikke det signalet under høringen da de påpekte at det vi gjør nå, er muligens bra, men det er likevel ikke korrekt. Det vi mangler, er flere lukkede plasser, og pr. i dag er ikke det noen prioritert oppgave for denne regjeringen, å dømme etter det budsjettet som er framlagt. Når det gjelder framskutt prøveløslatelse, vil jeg gå til det skrittet å si at det justisministeren nå har gjort, er at han har funnet opp en evighetsmaskin, man slipper folk tidlig ut, lar dem begå ny kriminalitet, komme tilbake i kø og inn igjen. Evighetsmaskinen er oppfunnet. Jeg var ikke klar over at det var justissektoren som skulle gjøre det, men pr. definisjon har man etter mitt skjønn faktisk greid det. Om det var en ønsket konsekvens, skal jeg la være usagt. Hva er så Fremskrittspartiets tilnærming? Det er selvfølgelig en økt satsing på politiet, for vi mener at et av de beste virkemidlene når det gjelder forebygging, er å satse på et økt, synlig politi ute. Det er òg med på å skape trygghet for vanlige folk og å skape utrygghet for de kriminelle, og det er to mål som for oss er viktige. Vi ser også behov for et investeringsbudsjett for politiet. Selv om jeg registrerte at komitelederen nå skryter av at Regjeringen har prioritert, trodde jeg faktisk det var Politidirektoratet som skal foreta prioriteringen. Men det er mulig at vi har en differens i oppfatningen her. Oslo-politiet sliter utvilsomt, etter mitt skjønn, men har ingen prioritet hos denne regjeringen. PST har utfordringer. Lukket fengselsplass er et problem, og domstolene er det. Det som iallfall er vår ambisjon, er selvfølgelig å skape større trygghet blant borgerne i dette landet. Det har de fortjent. De betaler faktisk for det. Gjennom skatteseddelen betaler vi inn en andel til fellesskapet, og vi forventer en del ting tilbake. Jeg må si, med respekt å melde, at jeg tror at ganske mange av dem er skuffet når de opplever utrygghet, Når de opplever kriminalitet i nærmiljøet og ringer og ber om hjelp, så kommer de, hvis de har flaks, til en telefonsvarer. Eller ringer man på en fredag, kan man kanskje komme igjen på mandag, hvis man har en sak man ønsker å få gjort noe med. Slikt er på mange måter etter mitt skjønn ikke nasjonen Norge verdig. Man kan selvfølgelig godt skryte av at man har lagt fram et godt justisbudsjett. Det kan godt hende det ligger en satsing her. Men hvis man ser på justisbudsjettet som sådant, har det en styrking på ca. 2,2 pst. Selvfølgelig går en del av det til nødnettet, som er flyttet til en annen komite til behandling der. Men jeg har registrert at lønnsveksten til neste år er forventet å være 4,5 pst., altså det dobbelte av den styrkingen som ligger inne i justisbudsjettet. Det er mulig at det er bra – for Regjeringen. Det er ikke bra for oss. Vi synes at dette, med all mulig respekt, er en smule pinglete. Det er muligens uparlamentarisk, men jeg tar sjansen. Jeg har som sagt registrert at man er opptatt av Oslo-politiet. Da synes jeg det er interessant å påpeke at styrkingen til Oslo-politiet, som komitelederen var inne på i stad, er anslagsvis 60 mill. kr. Jeg lurer på om komitelederen har fått med seg hva overtidsbruken i Oslo-politiet er. Den er på ca. 60 mill. kr. Så det dere har skrytt på dere, vil muligens betale overtidsregningen i Oslo – «that’s it». Hvis det er bra, så ære være dere for det. Vi synes det er rimelig dårlige greier. Det er altså satsingen fra denne regjeringen. Jeg vil jo tro at det i disse førjulstider er fristende å ty til han Benny i Julekalenderen, som sa: bob, bob – ikke sant? Og det vil jeg si når det gjelder satsingen deres. Så en siste advarsel til komiteen. Under behandlingen av årets budsjett har jeg vært bekymret for en utvikling som jeg oppfatter går i retning av å fokusere på uenighet og ikke på enighet innad i komiteen i arbeidet fram mot budsjettet. Det er jeg bekymret for, og jeg vil advare mot det, og påpeke at vi i veldig stor grad er enige om det aller meste. Helt til slutt skal jeg ta opp våre forslag og de forslagene vi har sammen med Høyre, og gi beskjed om at Fremskrittspartiet kommer til å støtte forslagene nr. 9 og 10, fra Venstre.


Jeg vet at representanten Kristiansen fra Høyre besitter et høyere nivå enn dette. Jeg har på ingen måte sidestilt det å spille fotball med det å tjenestegjøre i Forsvaret. Kristiansen trenger bare et kort dypdykk i Stortingets protokoller for å slå fast at det han sa i stad, selvfølgelig er helt feil. Men det er jo representantene for flertallet i komiteen samt forsvarsministeren som har presentert en rekke prinsipielle vurderinger og saklig funderte argumenter for hvorfor man ikke kan trekke paralleller mellom skole, politi og forsvar. Dette er en komplisert debatt. Det har ikke vært vilje til, verken fra Fremskrittspartiet eller representanten Kristiansen fra Høyre, å imøtegå disse argumentene. Det er ikke lavmål. Det er ikke hersketeknikker. Det er rett og slett å være ydmyk overfor det som er et komplekst saksfelt, der vi i flertallet ikke føler samme behov for å konkludere like bombastisk og helt uten basis i empiri fra Forsvaret som det mindretallet i komiteen gjør.


Eg kan garantere at vi ikkje på individnivå vil lagre eller registrere opplysningar om t.d. seksuell legning eller religiøse oppfatningar i eit sentralt register, slik det har vorte hevda i media og herfrå at vi vil gjere. Vi foreslår det ikkje, det er ikkje aktuelt. Men det eg derimot meiner er viktig, er at vi i ei anonym undersøking, som t.d. elevundersøkinga er, faktisk kan spørje elevar om dei vert mobba på bakgrunn av sin seksuelle legning f.eks., og ei rekkje andre spørsmål. Elevundersøkinga er på mange måtar ei arbeidsmiljøundersøking for elevane. Blant dei som har vore opptekne av at spørsmål om diskriminering og mobbing skal stillast er Elevorganisasjonen, Landsforeningen for lesbisk og homofil frigjøring og andre. Men ut frå personvernomsyn og fordi det er heilt unødvendig og feil, skal vi ikkje lagre den typen opplysningar i eit register.


I lys av de globale signaler om sviktende matproduksjon og økte matvarepriser virker det mot sin hensikt å fortsette bruken av produksjonsbegrensninger i Norge. Man burde i et slikt verdensmarked gjøre som Fremskrittspartiet har tatt til orde for i alle år, nemlig fjerne de produksjonsbegrensninger som hindrer norske bønder i å hente mer av sin inntekt fra markedet. Dagens landbrukspolitikk, elsket av denne regjeringen, er vel den største enkeltfaktoren som får folk til å rømme bygdene. Kan det være i lys av den nye globale matvaresituasjonen at statsråden har kommet på nye tanker om norsk landbrukspolitikk? Med en mer offensiv holdning overfor landbruket og den enkelte bonde, der produksjonsmulighetene på brukene blir fullt utnyttet, mener Fremskrittspartiet at behovet for passive støtteordninger for landbruket blir overflødig. Vil statsråden fjerne de produksjonsbegrensninger som mange bønder blir utsatt for?


Ja vel. Da tror jeg at jeg trekker meg, og så kommer jeg tilbake senere.


I fjor høst behandlet vi en stortingsmelding om evaluering av Reform 94. Den viste bl.a. at når det gjelder strukturbiten i videregående skole, fungerer den godt, men det vi ikke har fått til, er selve innholdet i videregående skole, vi har ikke fått til de endringene som vi ønsker, de endringene som er forutsatt i læreplanen. Denne stortingsmeldingen pekte på en del ting som må endres. Den pekte på at vi har et karaktersystem som medfører at vi får en feilfokusering i forhold til det som er målet i læreplanene, den pekte på at lærebøkenes form og den måten vi bruker lærebøkene på, også er med på å hindre en utvikling, og så pekte den på organisering, selve måten å organisere skoledagen og skoleåret på. Mitt spørsmål til statsråden blir: Vil han ta initiativ for å endre på disse forholdene, de tingene som vi vet hindrer den utviklingen som vi ønsker? Hvilke utspill kan vi regne med at statsråden vil komme med i nærmeste framtid for å få til den innholdsreformen som vi forventer vi skal få i videregående skole, og som er nedfelt i læreplanen?


Då vi før jul hadde denne saka oppe, hadde vi ein runde på haldbarheita av forskingsrapportar og SAPRIN. Eg skal ikkje ta opp det no. Det siste som har kome, er faktisk at UNDP har gjort ei undersøking av veldig mange rapportar. Det interessante er at konklusjonen av den undersøkinga er at det er ingen samanheng mellom det å liberalisere handelen og det at det blir vekst av det. Tvert imot – det blir konkludert med at der det blir vekst, er der ein har fått bygd seg opp sakte, men sikkert bak tollbarrierar. Dette er Noreg eit godt eksempel på. Det å liberalisere for mykje kan altså faktisk hindre vekst. Vi har iallfall fått det slått fast. Derfor har vi òg teke det med i merknadene her. Ser vi på merknadene frå komiteen samla, synest eg vi har kome eit godt stykke i forhold til at Noreg skal bruke det vesle fnugget av demokrati vi har i Verdsbankens styre, til å få dei til å gå på den rette vegen. Eg trur ikkje på nokon store omveltingar i Verdsbanken på kort sikt, men eg trur på at dersom vi klarar å halde fast på den kursen som ein har gjeve uttrykk for i desse merknadene, og dersom Regjeringa representerer oss på ein fornuftig måte, så vil det gå den rette vegen. Ordføraren for saka nemnde gjeld. I gamle Alta Sparebank hadde vi den gamle typen banksjef. Han spurde folk rett ut: Treng du eigentleg desse pengane? Er det ikkje berre for å imponere småjentene med ein svær, flott bil at du ønskjer å kjøpe deg ein bil? Oftast var det slik. Slike banksjefar er det slutt på. Vi har fått heilt andre typar banksjefar som kanskje lurer folk til å låne for mykje pengar. Der er eit av problema både med Verdsbanken og andre finansinstitusjonar og ulike gjeldsopphopingar at det er teke opp lån på vegner av fattigfolk som ikkje ein gong var ute etter lån, og heller ikkje hadde definert om dei hadde behov for lån. Det er dei samme fattige folka som må li når tiltaka for å drive inn desse midlane skal setjast i verk. Så til ei sak vi har hatt oppe her før. Det er forskjell på gjeldslette med ein s og gjeldsslette med to s-ar!


Statsministeren snakker om respekt og toleranse. Et sentralt punkt i forhold til respekt for minoriteter er at minoritetene selv må få definere sine behov og sine ønsker og få sette noen standarder for hva det er å vise toleranse og respekt. I forhold til det spørsmålet som Sylvia Brustad tar opp om partnerskapsloven, har de homofile og lesbiske vært tydelige på sitt ønske om en likebehandling i forhold til ekteskap, enten gjennom partnerskapslov eller gjennom ekteskapsloven. Når statsministeren framhever at ekteskapet etter hans syn bør ha en positiv særstilling i lovverket, lurer jeg på om han kan gi en begrunnelse for det – da fortrinnsvis en begrunnelse som selvfølgelig ikke er teologisk, men politisk. Og dersom det er slik at de homofile og lesbiske mener at dette er et spørsmål om menneskeverd, i hvilken grad mener statsministeren det er tolerant ikke å godta en minoritets eget syn på det?


Jeg tror både representanten Aspaker og Stortinget for øvrig kan være trygg på at regjering og fagstatsråd følger opp institusjonene gjennom de prosessene de nå er inne i. Vi vil selvsagt på betryggende og korrekt måte involvere Stortinget i eventuelle viktige fusjonsbeslutninger, som vi har gjort hittil. Da Stortinget vedtok budsjettet og deriblant de 50 mill. kr som var satt av til nettopp samarbeid, arbeidsdeling og faglig konsentrasjon, lå det i budsjettdokumentene en begynnelse til det som nå er et bedre system for økonomisk oppfølging av fusjonsprosessene enn det kanskje Universitetet i Tromsø og Høgskolen i Tromsø opplevde, for det var før vi fikk etablert denne strategien som en mer nasjonal satsing. Men jeg kan love representanten at vi siden det, også til institusjonene i nord, både har satt av og kommer til å bevilge stimuleringsmidler nettopp til disse prosessene. Det kan være i form av stipendiatstillinger, og det kan være ulike former for støtte, som alle vet at de nå kan rapportere inn ønsker om i sine rapporteringsdokumenter til departementet. Jeg er opptatt av dette, reiser mye rundt selv og følger de ulike prosessene, men samtidig har vi en ganske viktig balansegang i forhold til institusjonenes autonomi. Det er autonome institusjoner med egne styrer som skal foreta de mer formelle vedtakene. Det er viktig for meg som statsråd å være klar på rollen min som overordnet nasjonal myndighet, som gjerne kan stimulere og motivere og komme med forslag, men det er altså styrene ved de enkelte institusjonene som skal ta de endelige og viktige formelle vedtakene. I den grad dette blir fusjonsvedtak, er det klart at det må behandles av Regjeringen. Representanten Aspaker var inne på arbeidsgruppen for handlingsrom, som i forrige uke leverte sin innstilling. Jeg vil jo karakterisere den rapporten på en helt annen måte, for her har vi faktisk gjennom et veldig intenst, men grundig arbeid fra en bredt sammensatt arbeidsgruppe fått en mye større grad av felles forståelse for hvorfor det er et problem at man til tross for økte bevilgninger til sektoren ikke opplever et økt handlingsrom. Her er det mer enn nok av viktige oppgaver å ta fatt på, ikke minst for institusjonene selv, men selvfølgelig også for meg og for Regjeringen. Så jeg håper at vi ved de prosessene som er nå, både kan få til en faglig styrket utdanning, som selvfølgelig også inkluderer gode tilretteleggelser for desentralisert utdanning for å opprettholde nødvendige studiesteder, fordi geografien spiller en rolle, og som sagt også en god, desentralisert utdanning for både etter- og videreutdanning og for fagutdanning.


Jeg vil tro at helseministeren og jeg har sammenfallende syn med hensyn til at svangerskap kan unngås på andre måter enn via aborter. Det er jo all mulig grunn til å tro at de som lar seg sterilisere, gjør det fordi de allerede har fått de barna de ønsker, og at de gjennom sterilisering ønsker å unngå å bli gravid på nytt. Dersom dette fører til at en rekke personer som ønsker å la seg sterilisere, ikke blir sterilisert, er det rimelig å anta at en del av dem vil kunne bli gravide, og at de dermed får uønskede svangerskap – at abort rett og slett kan bli et alternativ, noe jeg oppfatter som svært uheldig. Diskusjonen omkring grenseoppganger mellom medisinsk behandling og ikke-medisinsk behandling har ført til denne typen egenandeler. Men dersom konsekvensen av denne typen høye egenandeler skulle bli økte aborttall, ser helseministeren det uhyre betenkelige i det, og at man kan ha som et virkemiddel lave egenandeler for sterilisering for å hindre en slik utvikling?


Eg håpar at representanten Fostervold har forståing for at det ikkje er alle område ein kan komme inn på i eit femminuttarsinnlegg, men næringspolitikk er eit av dei områda som eg har jobba mest med og brenn mest for, og eg takkar for anledninga til å svare på eit vesentleg spørsmål. Det at vi no får ei fleirtalsregjering, er i seg sjølv stabiliserande, og gjer det i seg sjølv sikrare for næringslivet. At vi seier at vi skal arbeide ope, at vi skal ta imot innspel, at vi ønskjer konstruktive innspel frå opposisjonen velkommen, betyr ikkje at vi skal gjere det vi ikkje vil. Det betyr at gode argument tek vi imot, legg vi til grunn og gjerne lyttar til. Næringslivet sjølv etterlyser stabilitet. Det får dei med ei fleirtalsregjering. Men store delar av næringslivet etterlyser òg ein statleg politikk som spelar på lag med dei, ein meir offensiv politikk. Det gjeld kanskje spesielt næringslivet i distrikta. Det får dei med denne regjeringa, og det skal dei få dei neste fire åra.


Først vil jeg takke Steinar Gullvåg for de gode ordene. Jeg vil også takke for at det har vært et så klart og tydelig engasjement fra tross alt såpass mange som har vært til stede her i salen, med unntak av én, fra Fremskrittspartiet. Det forundrer meg, jeg vil si litt om det etterpå. Men først har jeg lyst til å si at dette området kommer vi til å følge med på videre, og vi er mange som kommer til å følge med på det videre. Jeg syns vi har fått en bra handlingsplan mot handel med kvinner og barn. Det er morsomt at den tegningen som er på forsida av handlingsplanen, er laget av ei jente i Albania som tidligere statssekretær Anne Rygg Pedersen fra Arbeiderpartiet og jeg møtte da vi var på en antitraffickingkampanje i Tirana og Shkodra i fjor. Jeg syns i hvert fall det er viktig å understreke at uansett hva slags virkemidler vi setter inn her, må vi aldri la noen av dem bli en sovepute. Vi trenger mange konkrete tiltak, vi trenger å etterspørre dem og følge dem opp. Jeg tror også det er en risiko for at et lovforbud – som jeg har vært veldig skeptisk til – kan ende opp som en sovepute, hvis vi ikke sørger for at det er et spekter av andre tiltak på plass. Vi må også alltid være i dialog med prostituerte selv om hvordan de oppfatter både tiltakene som utarbeides, og hvordan de fungerer, og de holdningene som de føler at de møter fra samfunnets side. Det er jeg veldig opptatt av. Jeg er opptatt av at de retningslinjene som skal lages i bedriftene, ikke må være helt generelle. Det må settes ord på problemet, slik Marit Nybakk illustrerte det ved sitt innlegg – hun satte ord på noe som det egentlig er for fælt å klare å forholde seg ordentlig til. Vi må få diskutert, som også Anette Trettebergstuen var inne på, hvilke sanksjonsmuligheter vi skal ta i bruk. Det må i hvert fall opprettes en personalsak når det blir oppdaget at man bryter retningslinjene. Til Kristelig Folkeparti vil jeg si: Ja, vi samarbeider gjerne – veldig gjerne. Dette er et område som vi ikke på noe som helst vis skal la det gå partipolitisk prestisje i – her skal vi prøve å få effektive virkemidler. Når det gjelder Fremskrittspartiet, er jeg veldig overrasket over den tilbakelente holdningen som de har. Fokuset er rettet mot dem som måtte føle seg mistenkeliggjort. Jeg ser at Fremskrittspartiet ikke er til stede her nå, men jeg skulle gjerne fått vite om de egentlig er for eller imot dette tiltaket. Det var helt umulig å forstå ut fra det som Øyvind Korsberg sa. En fokusering med en inndeling i tvangsprostitusjon på den ene sida og frivillig prostitusjon på den andre er å gå rett i grøfta. Det er en fokusering som er helt feil. Jeg syns at en politikk som ikke er offensiv verken mot fattigdom og forskjeller i verden, mot diskriminering av kvinner eller mot etterspørselsida når det gjelder kjøp av sex, viser at de rett og slett er tafatte i dette spørsmålet.


Så langt har det vært liten vilje til det. Selve krigssonen har vært totalt, hermetisk lukket, det har ikke vært noen observatører som har kunnet fortelle sant hva som har skjedd der, og alle krav om adgang har vært avvist. Det har vært noe adgang til leirene, men ikke den fullstendige adgangen, og framfor alt ikke adgang fra folk blir tatt til fange, til de kommer til leirene, som kan gi en garanti for at ingen forsvinner på veien. Alt dette har blitt nektet, trass i betydelig internasjonalt press. Dessuten vil jeg legge til at det er helt avgjørende nå at Sri Lankas regjering – etter at de har vunnet en militær seier over Tigrene – også vinner freden. Det kan bare skje hvis de skaper en inkluderende stat hvor alle tre folkegrupper – singalesere, tamiler og muslimer – føler seg som likeberettigede borgere i staten, og at det gis selvstyre til de tamildominerte, nordøstlige delene av landet. Skulle regjeringen vise seg å være sjenerøs på basis av militær seier, kan Sri Lanka ta viktige skritt framover. Er man ikke det, sår man bare frø for nye konflikter i årene framover.


Utfordringane når det gjeld lesing, er store, og dei er etter kvart kjende. Vi er difor nøydde til å ta alvorleg både dei resultata vi har fått no, og opplæringa i lesing og skriving i åra framover. Vi aukar timetalet i norsk, vi gjer eit betydeleg kompetanselyft, og fleire tiltak vil kome. Dette vil verte omtala i ei språkmelding og i fleire stortingsmeldingar som kjem. Så til representantforslaget om sidemål. I Soria Moria-erklæringa står det: «Skriftkulturen er bærebjelken i norsk samfunns- og kulturliv. Regjeringen vil peke på det verdifulle mangfoldet som ligger i det å ha to norske skriftkulturer. Nynorsk og bokmål er formelt likestilt, men reelt har nynorsk likevel vanskeligere vilkår. Det er derfor særlig viktig å sikre nynorsken gode utviklingsmuligheter.» Den noverande regjeringa byggjer sin politikk på prinsipp som det har vore brei politisk einigheit om. Eg oppfattar forslaget slik at det både omfattar grunnskulen og den vidaregåande opplæringa. I samband med Kunnskapslyftet vart det gjort endringar i eksamensordningane, som vi vil kome tilbake til seinare. Når det gjeld opplæringa i skriftleg sidemål, meiner eg at så lenge vi har to likestilte skriftlege målformer i norsk, må det speglast av i opplæringa. Eg vil ikkje gå inn for å amputere norskopplæringa ved å fjerne opplæringa i den eine skriftlege målforma i skulen. Det er gjennom å lese og skrive begge målformene at elevane får utvikle ein allsidig språkkompetanse i norsk, som òg kjem dei til gode når dei lærer andre språk. Det vil vise seg at ei slik allsidig opplæring som norske elevar møter, skaper ei språkleg forståing som gjer det enklare å gi seg i kast med nye språk. Eg vil i samband med det vise til ei ekspertgruppe i Europarådet som har sett på språksituasjonen i Noreg. Dei peiker på at Noreg har mange store fordelar: Vi har to skriftspråk som alle lærer, vi har mange minoritetsspråklege som òg snakkar og skriv godt norsk, mange har svært gode engelskkunnskapar - vi begynner tidleg med det - og vi har mange som kan andre fremmendspråk. Dette er store fordelar som vi bør utnytte, juble over og framheve snarare enn å snakke ned. Så viser ein til erfaringane frå forsøka med valfritt sidemål i vidaregåande skule i Oslo som argument for å fjerne både opplæringa i skriftleg sidemål og eksamen. Andre har gått inn på desse problema, så eg vil berre seie at det å fjerne opplæringa i skriftleg norsk sidemål i norsk skule er ei djuptgripande avgjerd med store konsekvensar. Eg meiner det ville vere heilt uforsvarleg berre å basere seg på eit avgrensa forsøk på nokre skular i Oslo. Så trur eg at vi har nokre utfordringar i denne debatten. På dei fleste område er det iallfall rimeleg einigheit om at auka kunnskap på eit felt gir betre grunnlag for haldningar og verdiar på det feltet. Men Høgre og Framstegspartiet har funne på ein særeigen variant akkurat her, nemleg at mindre kunnskap i skriftleg sidemål skal gi betre verdiar og haldningar på dette området. Eg må seie at eg har til gode å høyre gode argument for at det på akkurat dette området skal vere eit motsett forhold mellom kunnskap og haldningar enn det vi stort sett er einige om at det er på alle andre felt. Derimot trur eg kanskje at det av og til vert vist fram haldningar som kan problematisere dette og spele ei rolle her, f.eks. legg eg merke til at representanten Eriksen Søreide seier at nynorsk vert sidemålet for alle. Nei, nynorsk er faktisk ikkje sidemålet for alle, f.eks. har eg nynorsk som hovudmål. Eg har hatt stor glede av den obligatoriske opplæringa i skriftleg bokmål, som har bidrege til at eg ser på bokmålet som eit vakkert skriftspråk som har bringa fram mykje flott litteratur, og som eg må seie er eit språk eg har vorte glad i og dessutan har hatt stor praktisk nytte av i livet ved sida av mitt hovudmål, nynorsk. Eg trur det same i stor grad gjeld for dei som har bokmål som hovudmål og nynorsk som sidemål. Så legg eg òg merke til at representanten Schmidt seier at nynorsk har sett preg på landet «på godt og vondt». Eg skulle gjerne vite: Korleis har det «på vondt» sett preg på landet? Eg oppfattar det slik at både bokmål og nynorsk «på godt» har sett preg på landet, og at vi i kombinasjonen av dei to skriftspråka har funne fram til ein politikk som har bidrege til mykje av det positive vi i dag kan seie om norsk språk. Så har vi store utfordringar i begge hovudmåla i norskopplæringa. Eg er einig med representanten Dørum, som trekkjer fram det. Det skal vi jobbe med framover, og vi vil i vår kome med bl.a. ei stortingsmelding om språk.


Jeg aksepterer overhodet ikke noen antydning engang om innskrenkninger i taletiden når det gjelder utsettelsesforslaget, forslag nr. 1. Jeg vil be om at presidenten leser merknaden – da ville han ikke ha fremmet forslag om noen begrensning i taletiden. Jeg foreslår at forretningsordenen legges til grunn når det gjelder forslag nr. 1.


Som jeg sa i mitt innlegg, er det mange ting i det budsjettet som blir vedtatt i dag, som vi i Fremskrittspartiet ikke er fornøyd med – mange ting! Men det ville vært betydelig flere ting som hadde gått i definitivt gal retning hvis Arbeiderpartiet hadde fått klar bane rett inn i regjeringskontorene igjen. Jeg synes at det er litt bedrøvelig at Arbeiderpartiet tør ta den svært offensive linjen som de nå gjør, bare ett år etter at de selv satt i regjeringskontorene. Arbeiderpartiet har jo dominert regjeringskontorene i hele etterkrigstiden, og hva i all verden er det de siste årene Arbeiderpartiet har å skryte av, som er så fantastisk flott for norsk økonomi at vi skulle forte oss å få Arbeiderpartiet tilbake til regjeringsmakt? Jeg kan ikke se hva det skulle være. Med den skatteiver, med den glød man har for å sparke beina vekk under små og mellomstore bedrifter som er hele bærebjelken for norsk økonomi og for våre arbeidsplasser, ville det vært langt mer uansvarlig. Jeg er enig med Hill-Marta Solberg i at det finnes ingen subsidiær virkelighet. Vi er svært klar over konsekvensene av de vedtak som blir fattet i dag, men vi er også svært klar over hva som ville blitt konsekvensene dersom helt andre ting hadde blitt vedtatt. Derfor blir dette et valg mellom pest og kolera. Det er ikke et valg mellom det perfekte og det dårlige, men vi har forsøkt gjennom de forhandlinger vi har vært gjennom, å rette opp i hvert fall en del av de usosiale kuttene som lå i Regjeringens opprinnelige budsjettforslag. Jeg registrerer at mye av det Fremskrittspartiet har fått til, er Arbeiderpartiet enig i. De burde derfor være glad for at noen har tatt ansvar i stedet for å løpe fra det.


Dette er en god dag. Vi skal både vedta en veireform og senere i dag vedta en jernbanereform. Det viser at vi på nesten 20 måneder har fått gjort mye viktig når det gjelder økte bevilgninger til vei- og jernbanesektoren, men også når det gjelder systemendringer – systemendringer som har vært etterlyst i lang tid, kanskje ikke fra rød-grønne politikere, merker jeg meg, men fra folk som jobber i veisektoren, og fra folk som jobber i jernbanesektoren. I Aftenposten – både før og etter stortingsvalget – var det mange nyhetssaker der folk som jobbet i veisektoren, var ute og påpekte at det tar unødvendig lang tid å planlegge ting. Når vi har kjørt E6, E10, E18 og sågar E105, har vi møtt mange folk som jobber i Vegvesenet. De har stort sett hatt den samme historien: Ting blir stykkevis og delt, og det er manglende forutsigbarhet. Det var ikke kritikk mot egen organisasjon, men kritikk mot måten vi som politikere har organisert dem på. Derfor har det vært viktig å gjøre endringer. Jeg registrerer at en del av de rød-grønne politikerne her i dag mener at ting egentlig var ganske bra. Det er da litt interessant å lese f.eks. Aftenposten fra november i fjor, da representanten Rommetveit fra Arbeiderpartiet innrømte at jo, det hadde gått for trått under den forrige regjeringen. De hadde ikke vært tøffe nok, de hadde ikke tatt skikkelige grep. Da er det litt rart at vi i salen i dag får høre: Nei, det ble egentlig gjort de grepene som trengtes. Prosjektfinansiering var visst løsningen. Når vi vet at den løsningen betyr at hvert veiprosjekt får sin egen post i budsjettet, og at en, hvis en skal gjøre en eneste endring, må tilbake til Stortinget for å flytte penger fra en post til en annen, sier det seg selv at det ikke gir økt framdrift i prosjekter. Andre forslag til alternativ har det ikke vært. Vi har altså en veireform uten et eneste alternativt forslag til stortingsmeldingen. Jeg tar det egentlig som et godt tegn når en er misfornøyd med at ting skjer, men ikke helt klarer å sette fingeren på hvordan en mener ting burde vært gjort annerledes. Det å lage gode veier, det å ha god infrastruktur, det å bygge god jernbane og gode sykkel- og gangstier er med på å gi oss mobilitet i hverdagen. Det er med på å gi folk muligheten til å reise til og fra jobb, til og fra barnehage, skole og kulturtilbud på en god måte. Det å bygge gode bo- og arbeidsregioner er viktig for å utvikle samfunn. For næringslivet betyr det at de får større tilgang på arbeidskraft innenfor en viss reiseavstand. Det å ha gode veier og god jernbane betyr at næringslivet får lavere transportkostnader. De får økt fleksibilitet, og det gir oss økt konkurransekraft. Dette har vært noen av de viktige tingene som vi har lagt vekt på når vi har sett på hvordan vi kan endre måten vi bygger og vedlikeholder vei på i dette landet. En del grep er allerede gjort: I statsbudsjettet for 2015 har vi, sammen med Venstre og Kristelig Folkeparti, sørget for at vedlikeholdsetterslepet på vei reduseres for første gang på mange tiår. Det å vedlikeholde det vi allerede har, er en veldig viktig faktor for oss. For når vi reiser rundt i landet og møter folk, er det mange som sier at de gjerne vil ha en bedre E6 og en bedre E18. Men hvis adkomstveiene til hovedveiene også er dårlige, fulle av hull og vinterstengte, hjelper det ikke å spare et par minutter på hovedveiene hvis en bruker en halvtime mer enn nødvendig på sideveiene. Så det å gjøre grep når det gjelder vedlikehold, er en del av den store satsingen. Noen har sagt at det nok hadde vært kjekkere å klippe snorer enn å vedlikeholde det vi har. Ja, det er nok en kultur som har levd lenge, men med dagens flertall er det en kultur som nå er under endring. Så spør vi oss selv samtidig: Når vi skal bygge nye veier – fordi det gir oss enten bedre trafikksikkerhet, raskere framkommelighet eller en blanding av begge deler – hvordan skal vi sørge for at det skjer på en bedre måte? For et par år siden kunne en i Teknisk Ukeblad se at det ofte tar ti år å planlegge nye veiprosjekter. Folk i Vegvesenet mener at dette kan halveres ved måten man organiserer det på. Det synes jeg er en spennende utfordring. Rett etter regjeringsskiftet reiste vi til Vestfold for å se på E18, som i mange år, før regjeringsskiftet, hadde vært omtalt, bl.a. i Aftenposten i 2012, hvor det ble sagt at veiprosjektet mellom Sandefjord og Tønsberg kunne ferdigstilles raskere. Entreprenørene bekreftet det, Vegvesenet bekreftet det, men ingen hadde egentlig fullmakt til å gå inn og bevilge ekstra penger til å sette det i gang. De pengene kom med dagens flertall, og veien ble ferdig nesten et halvt år før tiden – i tide til sommerferien. Det var også et viktig trafikksikkhetsprosjekt, for i løpet av anleggsperioden var det over 100 ambulanseutrykninger til den veistrekningen, og det hadde vært tre dødsfall. Ved å bli tidligere ferdig, og ikke minst før den store sommertrafikken kom, fikk en gjort noe med det. Vi har vært på E18 og snakket med prosjektledere der om hvordan veistrekningene ble stykket opp i åtte–ni parseller, og om hvordan en satt med masseoverskudd på den ene parsellen og visste det ville være nødvendig å ha det på neste parsell, men de hadde ikke fullmakt til å ta det i bruk. Det er litt av de problemene vi har ønsket å løse. Det er litt av de tingene som gjør at vi ser at når vi har årlige bevilgninger i statsbudsjettet til Vegvesenet, når Stortinget sitter og vedtar hvor mye penger som skal gå til planlegging, hvor mye som skal gå til vedlikehold, hvor mye som skal gå til investeringer, og vi må tilbake til Stortinget når vi skal gjøre endringer på dette, ønsker vi å gi større fullmakter til dem som faktisk skal gjøre jobben. Der er veiselskap en del av løsningen. Noen sier at dette kunne en ordnet ved bare å ha gjort om på Stortingets budsjettsystem. Ja, det kunne vi, men hvor lang tid hadde ikke det tatt hvis en skulle endret hele systemet for Stortinget? Noen sier at disse fullmaktene har Vegvesenet allerede. Det er litt rart i så fall. Hvorfor endte vi da opp som vi gjorde med E18 i Vestfold? Vi tror at de endringene vi gjør, er fornuftige, naturlig nok. Noen sier at her blir det byråkrati, for en vil komme til å ha parallelle organisasjoner i Vegvesenet og i veiselskapet. Nei, selvsagt vil en ikke ha parallelle organisasjoner. Når en flytter ansvaret for E18 til veiselskapet, sitter ikke Vegvesenet og har sin egen organisasjon som skal følge med på hva veiselskapet gjør. Da har en flyttet oppgavene og ansvaret, og da flytter en også behovet for folk. Det betyr at det er færre folk i Vegvesenet til den oppgaven, og så har en folk i veiselskapet i stedet. Så er det en del folk som gir inntrykk av at dette veiselskapet vil ha mange hundre ansatte – 500 ansatte, hører jeg fra noen. Ja, hvis det ble tilfellet med den porteføljen, ville jeg også vært litt bekymret. Men jeg merker meg at det er primært rød-grønne politikere som ser for seg mange lokale arbeidsplasser. Det veiselskapet som deres stortingsrepresentanter er imot, håper de rød-grønne politikerne allikevel å få på plass lokalt. Jeg tror de ser for seg at dette vil være et varig selskap, som ikke vil bli lagt ned ved regjeringsskifte en gang i framtiden. Det er bra. Men styret i veiselskapet ser for seg et tosifret antall ansatte, ikke tresifret. Det synes jeg er en veldig god holdning, for det vitner om et styre som ser for seg at en her skal ha en spisset, slank og effektiv organisasjon – ikke et svulmende byråkrati. Vi har sagt at vi skal gjøre endringer i måten vi krever inn bompenger på. Ja, jeg vet det er mange her som er ute etter å ta Fremskrittspartiet, og som FrP-er skulle jeg mer enn gjerne blitt kvitt bompengene, men der er ikke Stortinget per i dag. Da handler det om å få til det nest beste, og det er å sørge for at takstene går ned så mye som mulig, fordi vi driver bomselskapene mer effektivt og får ned finansieringskostnadene. Det er ikke første gang en snakker om en bomreform. Den rød-grønne regjeringen snakket om det i 2013, og de snakket også om det i 2009, men det materialiserte seg aldri. Nå, etter 20 måneder, er den framlagt for Stortinget, klar til vedtak. Men det oppsiktsvekkende er jo at da er Arbeiderpartiet og Senterpartiet imot det viktigste virkemiddelet som vil gi lavere takster. På onsdag får jeg besøk av en tidligere fylkesordfører fra Arbeiderpartiet, Tom Tvedt fra Rogaland. Han har ett krav når han møter meg, og det er lavere takst på Rogfast. Forresten, han har to krav: Han skal også ha lavere takst på E39. Nei, forresten, han skal visst også ha lavere takst på Nord-Jærenpakken. Han skal ha lavere takster overalt, men hans stortingsrepresentanter uttrykker seg i dag negativt om en reform som gir lavere bompengetakster. Det bør være en sammenheng mellom det partiene lover lokalt, og det de lover nasjonalt – det mangler nå fra den rød-grønne siden. Det har vært diskusjon om OPS. OPS er en gjennomføringsstrategi, og den blir tatt i bruk. Det er ingen ny gjennomføringsstrategi, som en del politikere gir inntrykk av i denne debatten. Det er en strategi som har vært brukt mange ganger over hele verden. Det er kanskje nytt for noen partier at det diskuteres igjen, men det er faktisk en strategi som har vært brukt mange steder, og stort sett med god erfaring. Så har det vært en diskusjon om det er fornuftig at vi låner penger til et prosjekt når staten har så mye kapital allerede. I den OPS-strategien som vi har, skal ikke disse OPS-selskapene låne penger i lang tid. Men jeg synes det er litt rart når enkelte gir inntrykk av at når et OPS-prosjekt låner penger fra staten, blir det dyrt for staten. Men den samme gjennomføringsstrategien velger de samme partiene når en har andre bompengeprosjekter og bilistene skal betale hele regningen. Da gjør det plutselig ikke noe at det er en kostbar måte å finansiere på. Da er det helt greit. Når andre tar regningen, er det ikke noe problem, men når staten får regningen, er det et kjempeproblem. Her er det ingen logikk. Og jeg registrerer at Arbeiderpartiet sier de er imot å lånefinansiere vei, men de har altså etablert 60–70 bomselskaper, nettopp for å lånefinansiere vei. Nå gjør vi en endring på det. Vi samler dette i få selskaper, vi gjør endringer i måten det er organisert på, vi får ned kostnadene ved måten det er finansiert på, og dermed kan vi også få lavere takster.


Jeg takker igjen for svaret. Det nytter ikke med møte når Statnett, som er fagmyndighet på området, sier at det må bygges gasskraftverk uten CO2-håndtering, og når NVE sier at de fra 2010 ikke kan garantere verken for forsyningssikkerheten eller for et normalt prisnivå i fylket. Problemet er nettopp Regjeringens politikk på dette området. Flere av statsrådens partikolleger i Møre og Romsdal – og til og med stortingsrepresentant Ola Borten Moe, ifølge Adresseavisen – har vært med på å formulere dette oppropet mot Regjeringens eksisterende politikk. Arbeiderpartiets fylkesordførere i både Møre og Romsdal og Sør-Trøndelag sier at Regjeringens politikk er feilslått. Problemet er kravet om rammebetingelser med hensyn til CO2-håndtering for å rense avgassen. Det er ingen som tror på at det vil være mulig innen 2010. Til og med Statnett sier det. Det er et stort usikkerhetsmoment når det gjelder hvem som må dekke kostnadene. Så lenge utbygger risikerer å måtte dekke dem, vil det ikke bli bygd gasskraftverk. Derfor må man komme på banen med en løsning som gjør at dette er realistisk. Vil Regjeringen ta til orde for å endre Soria Moria-erklæringen på dette området for å hindre kraftkrise i Midt-Norge?


Vi tar ikke vare på kulturminner fordi det er så hyggelig med noe gammelt. Kulturminnevern er viktig for å fortelle historien om oss, en historie som er nødvendig for å forstå både nåtid og framtid. Det er historien om oss, enten vi kommer fra bygd eller by, har bakgrunn i landbruk, fiske eller industri, enten vi har tilhørt overklassen med deres praktbygg eller arbeiderklassen på husmannsplasser og i små stuer. Vi trenger å ta vare på et representativt utvalg av kulturminner, ikke minst også kulturminner knyttet til vårt samiske urfolk, våre nasjonale minoriteter og våre nye minoriteter – altså innvandrerne. I 2005 kom meldingen Å leve med kulturminner, som satte mål fram mot 2020. Riksrevisjonen har gått igjennom disse og påpekt at framdriften ikke har vært god nok. Den viktigste satsingen for å nå 2020-målene har vært å etablere ti bevaringsprogrammer. Siden oppstarten i 2007 er det utformet verneplaner, og et stort antall fredede kulturminner og kulturmiljøer er blitt satt i stand. Likevel er det mye som gjenstår for å nå 2020-målene. Det er åpenbart behov for økt økonomisk innsats, og det er komiteen enig i i en merknad. Frivillige organisasjoner gjør en stor innsats på kulturminnefeltet. De står ikke bare for det helt nødvendige engasjementet, men de står også for mye faglig kunnskap på mange områder hvor det ikke ellers er så mye kunnskap. På høringen ble det påpekt en pussig ting, syns vi, at det ikke gis midler til rullende kulturminner – de eldste bilene – som mange har et stort engasjement for. Vi får den litt underlige situasjonen at det som er satt opp for å verne bilen – garasjen – blir verneverdig og kan få tilskudd, men ikke bilen. Det er en urimelighet som Miljøverndepartementet og riksantikvaren bør se nærmere på når det ellers nå er blitt oppmykninger i hva det kan bevilges penger til fra Kulturminnefondet. Når det gjelder verdensarv, står det i meldingen at regjeringa ikke planlegger nye nominasjoner. Samtidig etterlyses samisk verdensarv i den nye verdensarvpolitikken. Fra Sametinget er det påpekt at det på Mortensnes, som er det største gravstedet som har vært lengst i bruk i hele Europa, kan inngå i et samisk verdensarvområde, som også dekker villreinjakt. Komiteen peker på at nomineringen av Mortensnes ikke må stoppes ut fra at man ellers ikke har planlagt nominasjoner. Opposisjonen fremmer fire forslag som jeg gjerne vil kommentere. Det første er at de foreslår skattefradrag. Det er vi jo vant til. Fremskrittspartiet fremmer jo nå skattefradrag for alle formål unntatt fagforeningskontingent. Generelt sett er vi tilhengere av et bredt skattegrunnlag med få skattehull og en lav skatteprosent. Når det gjelder vedlikehold av fredede bygg, tror vi i tillegg at dette vil føre til et stort byråkrati, siden fradraget jo ikke skal gå til standardheving, men kun til vedlikehold. I tillegg er skattefradrag en fordel som kommer dem til gode som har gode inntekter og høy skatt. Mange eiere av fredede bygg vil ikke ha noen som helst fordel av et skattefradrag. Det er derfor riktigere å satse på tilskudd for å dekke merkostnadene ved å ta hånd om et fredet bygg. Opposisjonen fremmer også et forslag om gjenoppretting av Kulturminnefondet, et fond som ble avviklet i 2013 og erstattet med en bevilgning. Det førte til, ifølge Kulturminnefondets direktør, at man fikk 6 mill. kr mer til Kulturminnefondets formål. Fremskrittspartiet foreslår at staten skal ta ansvaret for arkeologiske utgravinger, og Høyre og Kristelig Folkeparti foreslår i en litt kryptisk formulering at regjeringa skal utrede en modell som gir bedre balanse mellom beslutningen om utgraving og kostnader og finansiering av denne. Det er nettopp det som er problemet. Det kan være mange forhold knyttet til utnyttingen av en tomt, ett av dem kan være behovet for arkeologiske utgravinger. Staten har neppe ubegrenset økonomi til å foreta utgravinger alle mulige steder der det kan være fornminner. Det vil da være behov for en prioritering. Jeg tror nok at mange utbyggere heller vil tenke seg å ta kostnadene knyttet til tomta sjøl enn å stå i en statlig kø. Jeg kan vanskelig tenke meg at en E18-utbygging eller bygging av et varehus for IKEA blir utsatt i ti år fordi de skal stå i en kø for prioritering av en statlig arkeologisk utgraving. For mindre private foretak fins det allerede i dag støtteordninger.


Det kom et par spørsmål til meg som jeg gjerne vil oppklare. Vi har i dag et tollbasert vern, som stort sett beskytter oss når det gjelder de fleste norskproduserte landbruksvarer. Men vi bør innenfor det tollbaserte vernet etablere en konkurranse i Norge. Landbrukssektoren omfattes ikke av konkurranselovgivningen. Det er tillatt med pris- og markedssamarbeid. Hvis vi i hvert fall lot konkurranselovgivningen gjelde internt i Norge, ville også denne sektoren bli omfattet av tilbud og etterspørsel og konkurranse og utvikle robusthet. Så til dette med ren mat. Her er det ikke noe enten–eller. Det er klart at Norge også må ha spesialiteter og jobbe med det i tråd med verdiskapingsprogrammet osv. Men dette løser ikke norsk landbruks problemer. Det kan ikke være et enten–eller, men et både–og, slik at vi går hånd i hånd både med bulkprodukter og spesialiteter.


Jeg synes kanskje noe av debatten har vært preget av at man hører det man vil høre i andres innlegg. Det er ingen av de rød-grønne i denne diskusjonen som har sagt at ikke vurdering er viktig. Vi har hatt en særlig innsats når det gjelder vurdering. Vi igangsatte i 2010 en fireårig satsing på Vurdering for læring – det er en oppfølging av prosjektet Bedre vurderingspraksis, som ble avsluttet i 2009 – fordi norsk skole har hatt en svak vurderingspraksis. En svak vurderingspraksis betyr at man får diffuse og uklare tilbakemeldinger, og at elevene ikke vet hva de skal jobbe med for å mestre bedre. Og det er demotiverende i tillegg. Noe av det vi vet motiverer, er at man får noen utfordringer som gjør at man må strekke seg litt ekstra, enten det er elever som sliter med ulike fag og oppgaver på skolen, eller det er elever som løser dem på null komma niks. Alle trenger den typen utfordringer. Hoveddiskusjonen i denne karakterdebatten dreier seg ikke om hvorvidt karakterer skal innføres for å gi elevene tydelige tilbakemeldinger eller ikke, men det dreier seg om at karakterer gir for utydelige tilbakemeldinger og for liten beskjed og til dels ingen beskjed for mange elever om hva man faktisk skal jobbe med for å komme seg videre. Vi vet fra forskning hva det er som gjør at man kan lære mer og utvikle seg videre: at man forstår hva som forventes at man får tilbakemeldinger om kvaliteten på det man presterer at man får klare råd om hvordan man kan forbedre seg at man er i stand til å vurdere sin egen innsats og sin egen utvikling Dette vet vi er det som skal til for å vokse. Å ha tallkarakterer i ungdomsskolen handler ikke nødvendigvis om å gi tilbakemeldinger for at man skal forbedre seg, det handler om å ordne køen til videregående opplæring, fordi mange ønsker et karakterbasert opptak til videregående opplæring. Så er det en del påstander i debatten. Det er klart at når Svein Harberg har tvillinger, kan han sammenligne hvordan to unger får tilbakemeldinger. Men med en såpass dårlig vurderingskultur er det jo like trolig at tvillingene hadde fått samme treeren eller samme fireren eller samme femmeren, fordi vurderingskulturen i utgangspunktet er dårlig, og dermed gir det dårlig informasjon. Dermed er det også sånn at verken livet, arbeidslivet eller læringslivet er en quiz. Vi trenger mer innsikt.


Jeg har lyst til å begynne med å si – i forbindelse med statsministerens siste svar – at EU nettopp har avvist Tobin-skatten. I et intervju i The Guardian sier EU-kommisjonens leder, Romano Prodi: De to pilarene i en nasjon er sverdet og mynten, og vi har skaffet oss begge. EU holder på å utvikle en felles forsvars- og sikkerhetspolitikk med en felles EU-hær og en felles valuta, altså de to kjennetegnene på en nasjon, ifølge Prodi. Det som forundrer meg, er at stortingsflertallet, som hvis det hadde vært opp til dem, hadde sendt søknaden på dagen hadde det ikke vært for den store EU-motstanden, ikke problematiserer denne utviklingen. Integrasjonen mot en politisk union, mot et Europas forente stater, går i kjempefart, og med de små stegenes tyranni – på samme tid. Nice-traktaten åpner for flere flertallsavgjørelser, overfører mer makt til de store landene og gjør det mulig med integrering i forskjellig hastighet der de største og mektigste landene kan bli en indre og førende gruppe. Sosialdemokraten Schröder foreslår en regjeringsliknende kommisjon – et tokammersystem i et parlament med lovgivende myndighet, grenseoverskridende EU-politikk, felles lønnspolitikk. Lønnspolitikken, sier Schröder, er med eksistensen av et felles indre marked og felles pengepolitikk ikke lenger et nasjonalt anliggende. Derfor skal arbeidsgivere og arbeidstakere forsterke deres lønnspolitiske dialog i «Eurorommet», som han sier. Utenriksminister Fischer følger opp og sier at EU kommer til å utvikle seg til en føderasjon. Avgjort ikke uten kriser eller problemer, men presset går i den retningen, sier han. Avgjørelser flyttes vekk fra folk over til markedet, til de indre lukkede styrerommene, til ikke-politiske organ som sentralbanken og domstolen, til Brussel. Denne utviklinga fremmer avmakt og svekker demokratiet. Derfor vil SV aktivt arbeide mot medlemskap i unionen og mot at det sendes noen EU-søknad i neste periode. Vi er allerede bundet opp gjennom EØS-medlemskap. Ja, det er rett, men det er likevel stor forskjell på EØS og fullt EU-medlemskap. Den store forskjellen er i dag ØMU. Ingen nye søkerland, heller ikke Norge dersom det skulle bli aktuelt, kan si nei takk til ØMU. Ja til EU betyr derfor ja til ØMU. ØMU har ett mål, og det er å avskaffe pengepolitikken og begrense finanspolitikken som politiske virkemidler. Økonomiske muskler er blitt flyttet fra politiske organ til en frikoblet sentralbank som det er forbudt for folkevalgte å instruere, og som har ett mål: lav inflasjon. Dette kan ikke ses isolert fra det Lisboa-toppmøtet meislet ut som EUs viktigste prosjekt, nemlig at om ti år skal EU vinne konkurransen om konkurranseevnen. Hvem er så taperne og vinnerne i dette spillet? Den økonomiske politikken gjør de fattige fattigere. Fattigdom er ikke kjønnsnøytralt – de fleste fattige i EU og i verden for øvrig er kvinner. ØMU baner vegen for større spillerom for markedet. Konvergenskravene og Stabilitetspakten binder opp finanspolitikken og fører til press på offentlig sektor og arbeidstakerrettigheter. EUs forskningsinstitutt for arbeidslivet dokumenterer nettopp at konvergenskravene har presset fram privatisering og dårligere arbeidsforhold. En ny og alarmerende rapport forteller om økende helseplager og utstøting fra arbeidslivet, om økende bruk av midlertidige kontrakter og økt fleksibilitet på arbeidsgivers premisser. Så kan en si at det er de samme utviklingstrekkene som en ser her i Norge. Men som arbeidslivsforsker Ebba Wergeland sier: Vi er langt fra dette nivået, fordi vi har en lav arbeidsledighet og en sterk fagbevegelse og en arbeidsmiljølovgiving som langt på veg beskytter arbeidstakerne. Ved en regional krise i en økonomisk og monetær union er det tre muligheter for å løse krisa når en ikke lenger kan føre en sjølstendig penge- og finanspolitikk, nemlig: svekking av arbeidstakernes arbeidsforhold og lønnsforhold økt mobilitet større fellesbudsjett Det er all grunn til å tro at økende arbeidsledighet og svekking av arbeidsrettigheter blir resultatet. Jeg har merket meg at Belgia nå foreslår en direkte EU-skatt, at det jobbes med harmonisering av pensjoner, og at økt mobilitet er ønsket, slik også kommisjonen har sagt det. Det er disse utviklingstrekkene vi særlig utfordrer Arbeiderpartiet som en del av arbeiderbevegelsen til å ta stilling til og se nøye på. Er det dette EU som skal bli framtida?


Jeg skal gjøre det veldig kort. Jeg konstaterer at dette er en sak som har vært under behandling over lengre tid, helt fra loven ble vedtatt i 2004 og gjennom hele domstolsapparatet i Norge og i EMD. Jeg konstaterer at det er uenighet i saken, men jeg konstaterer også at det nå er enstemmighet i komiteen om hvordan vi skal gå fram, og hvordan vi skal få saken endelig avgjort i Norge. SV og jeg er helt enig med saksordføreren i hans vurderinger, slik de ble framført i hans innlegg. Det er rettferdigheten som ligger til grunn for SVs vurderinger i denne saken. Det må bli en balanse mellom fester og bortfester. Det er slik vi kan komme til enighet. Det vil i denne type saker alltid være slik at ingen blir fullt ut fornøyde; alle blir litt misfornøyde. Men til slutt må det bli slik at folk er mer fornøyde enn misfornøyde. Det er det vi fra SVs side legger til grunn. Jeg ser fram til behandlingen og har tillit til at regjeringen kommer med en god sak.


Jeg vil få lov til å stille følgende spørsmål til samferdselsministeren: «Ifølge Oppland Arbeiderblad har Arbeidstilsynet for Indre Østland vurdert å stenge rv. 33 Gjøvik-Minnesund pga. fare for yrkessjåførene. Veien er i ferd med å synke på ytre side mot Mjøsa, og dette fører til at tungtransporten i sterk grad blir dratt mot autovernet/skråningen. På sikt vil deler av veien rase ut. Statsråden er sikkert allerede kjent med saken, men hva slags tiltak vil statsråden sette i verk?»


Jeg er enig i at alle rike industriland må gjøre sin del av innsatsen for å redusere utslipp av klimagasser – helt klart. Samtidig må målsetningen være å bidra til at dette blir så billig at det blir regelen og ikke unntaket på både energianlegg og industrianlegg i alle industrialiserte land i framtiden. Jeg har sagt flere ganger at regjeringen kommer til å legge fram en løypemelding om det videre arbeidet med karbonfangst og -lagring i revidert nasjonalbudsjett. Det står fast.


Innholdet i skolen er viktig. Sammen med Fremskrittspartiet har Regjeringen gjort gode grep for å gjøre noe med det kvalitetsmessige innholdet i skolen. Men ressurstildelingen er også viktig. Ressurstildelingen må være rimelig lik og forutsigbar over hele landet. Det som er viktig for foreldre og elever, er jo at ressursene kommer frem og ikke forsvinner på veien via ulike kommunekasser og ulik prioritering i ulike kommunestyrer. Høyre sier at de ønsker at flere av pengene skal følge elevene. Fremskrittspartiet har en annen finansieringsmodell og utfordrer igjen Regjeringen og statsråden til å se nærmere på en annen finansieringsmodell enn den vi har og har hatt til nå, og som fører til at vi får denne gjentatte diskusjonen om ressurstildelingen. Den alternative modellen er at pengene følger eleven i sin helhet, slik at det ikke blir opp til lokale kommunestyrer å prioritere penger som opprinnelig kommer fra staten. Vil statsråden se nærmere på alternative finansieringsmodeller?


Det er fleire ting her som eg reagerer på. Det eine er at eg trur ikkje eg har opplevd eit einaste innlegg frå representanten Gundersen der åtte år i regjering ikkje har vore nemnt. No er vi komne eitt og eit halvt år – kanskje enda litt meir – inn i eit blå-blått styre, så eg ser jo for meg at representanten Gundersen snart begynner å snakke om noko anna – begynner å sjå framover. Når det gjeld prinsippa – det er løn vi snakkar om, det er den styringsretten som styreromma har, det er den som vi ønskjer å påverke. Resten – korleis det andre går føre seg – får vi komme tilbake til. Men det er denne eine tingen vi meiner. Det er folk som tener uendeleg mykje meir enn statsministeren, som det sikkert er einighet om her i salen må ha den mest interessante jobben i dette landet. Dersom representanten meiner at vi slit med å få kompetente folk til den typen stillingar fordi dei ikkje tener vesentleg meir, då lurer eg på kva representanten tenkjer på. Men eg trur at dersom staten Noreg set klare grenser for kor mykje ein kan tene, og det orienterer seg mot løna i regjering, kjem vi ikkje til å tape kompetanse på det.


Fylkeskommunene har etter opplæringsloven plikt til å oppfylle retten til videregående opplæring for alle som er bosatt i fylket. Søkere med ungdomsrett har rett til inntak på ett av tre alternative utdanningsprogram på videregående trinn 1 som de har søkt på – det som tidligere het grunnkurs – og deretter rett til to års videregående opplæring innenfor utdanningsprogrammet. Utgangspunktet er at søkerne må foreta sine valg innenfor det samlede tilbudet av programområder i vedkommendes bostedsfylke. Som komiteens flertall også viser til i innstillingen, er det den enkelte fylkeskommune – som ansvarlig opplæringsmyndighet og skoleeier – som skal organisere, planlegge og dimensjonere de ulike opplæringstilbudene. Det er også fylkeskommunen som avgjør på hvilken skole elevene skal få sitt opplæringstilbud. De 19 fylkeskommunene er svært ulike i forhold til geografi, antall innbyggere, bosettingsmønster, kommunikasjonsmuligheter, skolestruktur, antall søkere til yrkesfag, osv. Og de har ulik praksis i forhold til såkalt fritt skolevalg i videregående opplæring. I mitt svar til Stortinget 13. mars 2006 viser jeg til at fylkeskommunene står helt fritt til å innføre fritt skolevalg dersom de mener dette er et egnet virkemiddel for f.eks. bedre gjennomføring. Jeg mener at en slik beslutning bør være et fylkeskommunalt ansvar, og at spørsmålet om ved hvilken skole opplæringstilbudet skal gis, fortsatt bør ligge innenfor det som er fylkeskommunenes handlingsrom. Den enkelte fylkeskommune er nærmest til å avveie ulike hensyn og sikre at ressursene blir utnyttet best mulig. Når det gjelder elevers muligheter til eventuelt å få tilbud i andre fylker enn hjemfylket, er dette ivaretatt bl.a. ved at fylkeskommunene kjøper og selger elevplasser til hverandre på en rekke tilbud. Det foregår bl.a. et omfattende samarbeid i grenseområdene mellom fylkene og når det gjelder tilbud som bare gis enkelte steder. I tillegg finnes det landslinjer og landsdekkende tilbud. I forslaget om å innføre fritt skolevalg viser forslagsstillerne til situasjonen i videregående skole, hvor frafallet av elever underveis i opplæringen er stort, og de mener at det er sannsynlig at fritt skolevalg kan føre til at flere elever gjennomfører et fullt utdanningsløp. Jeg er enig i at det er bekymringsfullt at frafallet i videregående opplæring er stort – f.eks. er frafallet for gutter på yrkesfag på hele 44 pst. Men vi vet også at forklaringen på frafallet er sammensatt. Jeg har satt ned en bredt sammensatt og hurtigarbeidende arbeidsgruppe som skal foreta en gjennomgang av årsakene til at elever og lærlinger dropper ut av skolen og fagopplæringen. Gruppen skal se på både strukturelle, skolemessige og individuelle faktorer som påvirker elevenes og lærlingenes atferd, og foreslå tiltak som kan føre til mindre frafall. Arbeidsgruppen skal levere sin innstilling til Kunnskapsdepartementet 1. juli i år. Dette vil gi Kunnskapsdepartementet og fylkeskommunene et grunnlag for å iverksette ulike tiltak som kan bedre gjennomføringen i videregående opplæring. Jeg vil for øvrig også vise til den nye strukturen for videregående opplæring som innføres fra høsten. Da vil dagens 15 studieretninger bli redusert til 12 utdanningsprogrammer, og dagens 102 VK 1-kurs vil bli redusert til 53 programområder. Dette vil legge til rette for at enda flere elever enn i dag kan få oppfylt sine primære ønsker om videregående utdanning.


La meg først få gratulere statsråden med utnevnelsen og samtidig invitere til en framtidsrettet debatt om utviklingen av norsk landbruk her i Stortinget. Som statsråden nevnte i sitt innlegg, vil internasjonale krav nå med stor sannsynlighet kreve en formidabel omstilling av norsk landbruk. Statsråden kjenner bedre enn de fleste til de pågående WTO-forhandlingene, som han la vekt på i sitt innlegg. Manglende krav til omstilling gjennom mange år har medført at vi har kommet i denne beklagelige situasjonen, og det var lite i statsrådens innlegg som tydet på at han vil bidra til en slik omstilling. Så har vi fått den noe spesielle situasjonen at vi har fått en statsråd som kommer direkte fra ledelsen i Norges Bondelag til sin nye stilling. Norges Bondelag har i alle år motarbeidet den minste endring og krav til omstilling av norsk landbruk. Derfor tillater jeg meg å stille følgende spørsmål: Vil statsråden nå iverksette nødvendig omstilling av norsk landbruk, eller vil han se på norsk landbruk gjennom Norges Bondelags motstreberske briller?


Rommetveit antydet at han hadde rikelig med taletid, så da tenkte jeg at det kanskje gikk an å utfordre representanten lite grann på en viktig debatt. Det handler om hvilken funksjon vi har, og hva som skjer med samfunnet vårt når vi har innført bompenger. Trekantsambandet er et prosjekt som representanten kjenner utmerket godt. Det som jeg kunne tenke meg å utfordre representanten på, er: Når nå bompengene er tatt bort på dette prosjektet, forventer da representanten at det vil skje en større vekst i trafikken på sambandet enn det var før, da bompengene var der? Hvis representanten mener ja, er mitt spørsmål: Har samfunnet på Stord de siste 13 årene tapt på at det har vært bompenger, eller har det ikke? Hvis de har tapt penger, er mitt spørsmål: Mener representanten at dette er god samfunnsbygging?


Når man hører Per-Kristian Foss’ innlegg, må en bare konstatere det gamle, gode at uansett hvilket tema som står på dagsordenen, så er skatt viktigere for Høyre og det det til sjuende og sist kommer ned til. For SV er det ikke slik. Derimot har vi noe annet som så å si kommer foran nordisk samarbeid, og det er vårt eget partis slagord, nemlig «Barn og unge først!». Og når jeg ikke holder noe langt innlegg her i dag på vegne av SV, er det fordi SV tar det slagordet så alvorlig at vår nestleder Øystein Djupedal, som er vårt medlem av Nordisk Råd, har valgt å prioritere sitt nyfødte barn framfor denne edle forsamling. Og Djupedal jr. har sikkert glede av det. At jeg skulle holde noe innlegg i stedet for Øystein Djupedal, ville ikke gi mening. Det er bedre at dette er en debatt mellom informerte mennesker med erfaring fra Nordisk Råd, enn at jeg skal komme med innspill fra sidelinja. Men jeg vil ikke på noen måte gi uttrykk for at SV ikke vektlegger det nordiske samarbeidet, det har partiet gjort i hele vår historie, og altså i en slik grad at vår nestleder er vår hovedtalsperson i slike spørsmål. De to hovedpoengene jeg vil nevne, og som har vært berørt av nesten alle i debatten, er på den ene siden at det nordiske samarbeidet er utrolig viktig, det har utrettet veldig, veldig mye. Når en ser på det i de tiårene det har vart, er det kommet ufattelig mange konkrete praktiske resultater ut av det. På den annen side er det innlysende for alle at man står ved et veikryss nå. De andre nordiske land vektlegger sitt forhold til EU mer enn det nordiske samarbeidet, og for Norge er også selvsagt EU det altoverskyggende politiske fenomen i Europa, og man må diskutere på nytt hvordan det nordiske samarbeidet kan struktureres og organiseres, slik at det blir effektivt i denne nye tid og kan produsere nye tilsvarende resultater i tiårene framover. Jeg har ikke noe vesentlig selv å melde med hensyn til hvordan en slik organisering av Nordisk Råd kan foretas, men jeg tror det er avgjørende at de som er der, hele tiden tenker gjennom det.


SV har ingen motførestellingar mot å lovfeste retten til barnehageplass. SV har heller ingen motførestellingar mot å lovfeste retten til frukt og grønt i visse skular. Derimot har SV store vanskar med å vere med på å lovfeste retten til sjukeheimsplass. Er ikkje dette eit paradoks for SV? Eller meiner SV at det vert brukt nok tid og pengar på dei eldre i Noreg?


La meg ta noen av de tingene som Ine Marie Eriksen Søreide trekker fram. Det ene er spørsmålet om egen budsjettlinje. Det har jeg ikke tenkt at vi skal gjøre. Det var jo Eriksen Søreides egen regjering, altså den forrige regjeringen, som hadde et veldig sterkt landfokus, og sa land, land, land. Så er det vår regjering som har trukket det opp, og sagt at det er noe vi trekker ut i egen budsjettlinje: energi og klima og miljø, skog. Jeg mener det er dette som er den ene viktige debatten om utdanning og norsk utdanningsstøtte: Er det ikke landene selv som har hovedansvaret for utdanningspolitikken? Og er det ikke mye bedre, i stedet for at vi skal drive på og finansiere de normale utviklingslandene, altså Tanzanias og Mosambiks utdanningsopplegg, at vi bruker pengene og bistandspengene på å sette landene i stand til selv å skaffe seg inntekter? For vi ser at når de gjør det, så prioriterer de utdanning til sin egen befolkning. Jeg mener at det er hovedlinjen. Jeg mener at norsk støtte til utvikling av utdanningspolitikken bør måles mer på om de landene som vi er inne i og samarbeider med, lykkes med å sette av en stadig større andel av sine egne penger til utdanning, i stedet for at vi skal finansiere utdanning i de landene. Jeg tror det er mye mindre bistandsavhengighetsskapende, og jeg mener det er riktig. Men på noen områder er det viktig at vi gjør en jobb. Det er viktig at vi gjør en jobb i krig- og konfliktområder, og derfor sier vi veldig tydelig at det ved humanitær bistand skal settes av penger til utdanning til ungene som opplever flyktningekonflikter. Representanten nevnte Syria, men vi har også Somalia og flere andre land der dette er aktuelt. I Sør-Sudan og andre land som kommer fra krig og konflikt, der skal vi gjøre jobben. Nå kommer vi også til å legge større vekt på overfor norske organisasjoner og internasjonale organer at man sørger for at utdanningen tilrettelegges for funksjonshemmede. Funksjonshemmede er den viktigste marginaliserte gruppen som Eriksen Søreide trekker opp, og vi sier at dette må vi prioritere. Når det gjelder jenter, er vi som sagt den største enkeltgiveren allerede i dag til UNICEFs fond, som jobber for dette, fordi jenter og likestillingspolitikk er et tverrgående hensyn. Helt til slutt en utfordring til Eriksen Søreide: Er det utfordrende for dere at dere, hvis dere får flertall, skal samarbeide i regjering med et fremskrittsparti som er motstander av stat-til-stat-bistand, og som vil kutte 7 mrd. kr i bistanden? Stat-til-stat-bistand vil være avgjørende for å oppnå FNs tusenårsmål.


En skal ikke bli overrasket over at enkelte blir opphetet når de blir avslørt som å være bare pratmakere. Og det som Carl I. Hagen sa i sitt innlegg, handlet ikke om å ta opp en vitenskapelig debatt, det handlet om å påpeke de andres løftebrudd. Det burde representanten Nordtun og statsråden ha fått med seg. Jeg vil også be statsråden finne sitatet der han påstår at Per Sandberg sier at Fremskrittspartiet skal bruke valgkampen til å benekte klimaendringer. Det er ikke tilfellet. Det Per Sandberg har sagt i NRK, er at Fremskrittspartiet skal bruke valgkampen til å profilere en annen klimapolitikk. Men den klimapolitikken er jo den som er fremmet i Stortinget. Det at en journalist redaksjonelt har laget noe om sin formening, er jo noe helt annet enn det som Per Sandberg sa. Finn live-intervjuet med Per Sandberg og vis det til meg, så skal jeg tro statsråden, men han tar feil. Så er det påstanden fra statsråden om Fremskrittspartiet og atomkraft. Fremskrittspartiet som parti sier ikke at staten skal bygge kjernekraft. Dermed er det helt meningsløst å påstå at Fremskrittspartiet skal ta stilling til hvor det eventuelt skal bygges i Norge. Hvis statsråden hadde vært saklig, og vært interessert i å forstå hva som faktisk diskuteres, ville han ha fått med seg at det er forskning og utvikling, ressursbruk, vi er opptatt av når det gjelder kjernekraft, ikke å bygge det i Norge. Det norske kraftmarkedet trenger ikke kjernekraft. Så savner jeg litt rundt dette med internasjonale avtaler. Fremskrittspartiet ønsker å få på plass en internasjonal avtale, men den må være bedre enn Kyoto-avtalen, der kun 36 land har restriksjoner på sine utslipp og dermed bare kan flytte sine utslipp til de 136 landene som har signert avtalen, men som ikke har en eneste restriksjon. Og jeg frykter at statsrådens tilnærming i København – men nå blir det ikke han som representerer oss der – det han ønsker, ville medført at en fikk en kopi av Kyoto. Derfor mener Fremskrittspartiet at det er viktigere å få til en bred avtale der USA og Kina er med, enn å få en mest mulig ambisiøs avtale der ingen andre har råd til å følge med på det som SV tar seg råd til. Vi må sørge for at vi får harmoniserte rammebetingelser, og ikke løser nasjonale forpliktelser med å flytte. Det er en fordel for norsk skips- og luftfart hvis en klarer å få et globalt rammeverk for utslipp fra de sektorene, men det er ikke i vår industris interesse å få til en særnorsk greie på dette. Så vil jeg til slutt ta opp dette med at flere her prøver å bruke Obama til sin fordel. Se på hva slags politikk Obama lanserer. Han vil ha sikker kjernekraft. Det er statsråden imot. Han vil bygge gassrørledning fra Alaska ned til de 48 sammenhengende statene. Det er en politikk statsråden er imot. Han vil ha økt utvinning av egen olje og gass. Og han vil kjempe for kvotehandel som sitt fremste virkemiddel, som riktignok statsråden nå sier er en grunnmur i klimapolitikken, men da SV stod alene, var de imot kvotehandel. Det er også verdt å merke seg at Obama, akkurat som Fremskrittspartiet, snakker om energi og CO2, han snakker ikke om klima. Han har tre hovedvirkemiddel som han skal satse på, og det er utdanning, helse og energi, og der hans tilnærming til energi og klima som en del av energispørsmålet, som er måten å tilnærme seg dette på hvis man skal løse det, ikke er den tilnærmingen som vi har sett fra statsråden.


Forsvarsministeren forsikret i sin redegjørelse om denne saken i går at «Norge vil beholde full nasjonal beslutningsmyndighet i forhold til hvilke operasjoner norske styrker skal delta i». Og videre vil «hvert enkelt lands beslutningsprosedyre bli lagt til grunn for deltakelse.» Dette må vel bety at dersom den styrken som Regjeringen har foreslått at Norge skal delta i, skal inn i en operasjon, må dette behandles i Stortinget før den tas i bruk, altså i løpet av noen dager når den er besluttet tatt i bruk. Mener statsministeren at et spørsmål om forholdet til Grunnloven § 25, om styrkeavgivelse, kun er aktuelt på det tidspunkt disse styrkene skal tas i bruk, og ikke som et prinsipielt spørsmål knyttet til innmelding og trening og stående beredskap?


Mitt spørsmål går til miljøvernministeren: «Et distrikts- og reiselivsprosjekt for å starte helikopterløft av turister til fjelltoppen Kalda-Kari ved Jostedalsbreen nasjonalpark er stoppet av Miljøverndepartementet med streng henvisning til forskrifter. Daværende statsråd Siri Bjerke har gitt dispensasjon fra forskriftene for liknende harmløse tiltak i verneområder. Høyres Jan Tore Sanner og mange lokale grupper har stilt seg veldig positive til prosjektet. Hva vil statsråden gjøre for at dette miljøtilpassede prosjektet skal kunne realiseres?»


Jeg synes også det er ganske spesielt at statsministeren definerer en del av de debattene som stod helt sentralt i ukevis før jul, som misforståelser. Men det jeg kanskje synes er enda mer spesielt, er at statsministeren ved en rekke anledninger har vært nødt til å rykke ut enten for å forsvare statsråder, for å bortforklare statsråder eller for å refse statsråder. Er det en komfortabel situasjon for statsministeren at han må bruke mer av sin tid på det enn på å lede landet?


Det har vært etterlyst gjennom flere innlegg her hvorfor Fremskrittspartiet ikke nevner Sola. Det ligger jo i innstillingen her. Forhandlingene er ikke avsluttet. Og så lenge forhandlingene ikke er avsluttet, kan i verste fall simulatoren havne i et annet land. Det vet vi ikke noe om, og da kan jo ikke Stortinget vedta at den skal ligge på Sola. Stortinget kan ikke vedta det, når vi ikke vet noe mer om prosessen. Og når Marit Arnstad sier at hun ikke har fått svar på hvordan disse forhandlingene kan gå: Nei, naturligvis kan man ikke få svar på hvordan forhandlingene kan gå. Det forhandles jo! Vi har sagt at simulatoren naturligvis – og det vil vi arbeide for – skal ligge i Norge, men vi kan ikke dermed si at den skal ligge på Sola, når vi ikke vet om den havner i Norge i det hele tatt. Jeg stiller meg undrende til at det går an å si noe sånt. Når det gjelder dette med at saken ikke er tidsriktig: Nei, den er vel ikke tidsriktig når forhandlingene ikke er avsluttet og vi ikke vet om den kanskje havner i et annet land, som jeg har sagt. Naturligvis vil vi også gjerne at den skal komme til Norge, men hvor i Norge den skal havne, vet vi altså ikke. Vi stemmer jo for dette forslaget, sammen med alle de andre partiene. Vi er enige om dette forslaget. Dokumentet vedlegges protokollen, sier vi. Alle sammen sier det. Det kan ikke være noen tvil om det. Hvis noen påstår at vi ikke mener at dette er en viktig sak når vi sier at den ikke er tidsriktig, er jo det helt feil. Naturligvis er det en viktig sak. Men som sagt, vi kan ikke vedta noe som vi ikke vet noe om.