Jeg takker for muligheten til å gå nærmere inn på hva som skal være reglene rundt tilskuddet til bibelskoler, på bakgrunn av interpellasjonen fra Bente Thorsen. Men jeg må bare understreke helt innledningsvis at de to konkrete bibelskolene som hun tar opp i sitt innlegg, er skoler som i første omgang har fått avslag fra Utdanningsdirektoratet, som er anket. Ankene ligger til klagebehandling i Kunnskapsdepartementet. Det er ikke mulig å drive klagebehandling angående enkeltskoler fra Stortingets talerstol. De skal få svar når vi har gått gjennom klagene. Så la meg ta det på et litt overordnet plan. Nytt kapittel 4 i voksenopplæringsloven erstattet kapittel 6A i privatskoleloven sommeren 2010. For å kunne si noe om dagens praksis er det hensiktsmessig å ta dette som utgangspunkt. Det gamle kapittel 6A omfattet rundt 50 skoler av ulik karakter. Det var bibelskoler, kunstskoler, skoler innen musikk og dans, osv. Enkelte av skolene tilbød opplæring på videregående skoles nivå, mens andre befant seg på nivå over videregående skole. Dette var bakgrunnen for at Stortinget, som ledd i en lovopprydding, besluttet å oppheve kapittel 6A fra sommeren 2010. Mange av de tidligere kapittel 6A-skolene gikk over til fagskoleloven, hvor de beholdt tilskuddet. Resten – rundt 30 skoler – ble samlet flyttet over til nytt kapittel 4 i voksenopplæringsloven, som trådte i kraft samtidig. Her har skolene de samme rammebetingelsene som de hadde tidligere. Voksenopplæringsloven kapittel 4 omfatter skoler som har læreplaner på nivået over grunnskoleopplæring. Skolene gir likevel ingen formell kompetanse i opplæringslovens forstand, og de kan derfor ikke sidestilles med ordinær videregående opplæring. Kapittel 4-skolene definerer selv sitt eget faglige og/eller verdimessige grunnlag. Dette er slått fast i loven. Blant de skolene som driver etter kapittel 4 – ikke minst blant bibelskolene – er det derfor stor variasjon når det gjelder læreplaner. Kapittel 4 gir mulighet til å godkjenne nye skoler og driftsendringer ved eksisterende skoler. Godkjenningsbestemmelsen er skjønnsmessig – det «kan» godkjennes nye skoler «etter en samlet vurdering». Også etter det gamle kapittel 6A var godkjenningshjemmelen skjønnsmessig og ikke rettighetsbasert. Jeg vil understreke at muligheten for å oppnå godkjenning etter voksenopplæringsloven kapittel 4 er reell. Samtidig har det vært viktig å legge opp til en mest mulig fast og ensartet forvaltningspraksis fra starten av. For å oppnå dette sendte departementet i februar 2011 et brev til Utdanningsdirektoratet. Her er det listet opp flere kriterier som skal inngå i den skjønnsmessige vurderingen. Behovet for skolen er et sentralt moment, utdypet ved: samfunnets behov for skoletilbudet arbeidsmarkedets behov for opplæringen etterspørselen etter skoletilbudet ledig kapasitet ved tilsvarende skoler Interpellanten trekker spesielt fram punktet om ledig kapasitet ved tilsvarende skoler og peker på at mange bibelskoler har svært ulike læreplaner. Det er riktig. Derfor er ikke en bibelskole og en bibelskole nødvendigvis det samme. Jeg vil i denne sammenheng vise til at departementet før jul behandlet en klagesak fra ACTA – IMI Kirkens Bibelskole. Det var søkt om økt antall elevplasser på eksisterende skoletilbud og godkjenning av læreplan for et nytt 2. års tilbud. Utdanningsdirektoratet hadde avslått søknaden, bl.a. begrunnet med at det var ledig kapasitet ved tilsvarende skoler. Departementet omgjorde vedtaket, slik at ACTA – IMI Kirkens Bibelskole fikk medhold i klagen. Dette er et spørsmål som også representanten Dagrun Eriksen fra Kristelig Folkeparti har tatt opp med departementet, og jeg sendte et svar på den henvendelsen i går. Dette er altså et tema som flere i Stortinget har vært opptatt av. I ankevedtaket der vi omgjorde Utdanningsdirektoratets beslutning, presiserte departementet at når det skal tas stilling til om det er ledig kapasitet ved tilsvarende skoler, må det ses på søkerskolens trosmessige profil sammenlignet med den trosmessige profilen ved den eller de bibelskolene som har ledig kapasitet. Dersom profil/læreplaner ikke noenlunde faller sammen, vil eksisterende skoler ikke være noe reelt alternativ for potensielle elever ved søkerskolen. Jeg tror dette er sakens kjerne, for det er her man kan vurdere tilbudene ved ulike bibelskoler opp mot hverandre. Departementets vedtak i ACTA – IMI-saken innebærer en presisering av brevet til direktoratet av februar 2011 og vil på vanlig måte være retningsgivende for tilsvarende saker. Voksenopplæringsloven kapittel 4 har vært aktivt i halvannet år, og forvaltningspraksis er i ferd med å sette seg. Jeg kan forsikre interpellanten om at alle søknader – både om godkjenning av nye bibelskoler og om driftsendringer ved eksisterende skoler – vil bli behandlet på en forsvarlig og god måte av Utdanningsdirektoratet, som førsteinstans, og departementet, som klageinstans.


La meg kommentere to ting i dagens innstilling. Det første går på det oljekorrigerte underskuddet, som har økt med 16,5 milliarder kr i løpet av året, av forklarlige og også forståelige grunner – la meg ikke gå inn på det. Det som er det viktigste i dette, er jo den lærdommen man kan trekke hver gang man diskuterer saldert budsjett. Det er at man har en overfokusering av at dette skal være en slags vitenskap, at det finnes en eksakt sum som man kan bruke innenfor det som er ansvarlig. Alt over dette defineres som uansvarlig. I så måte er vel dette dokumentet et eklatant eksempel på at så ikke er tilfellet. Sett fra SVs ståsted er det ikke noe mål at vi skal bruke mye penger. Det er et mål å bruke pengene riktig. Vi har i vårt alternative budsjett heller ikke brukt mer penger enn det Regjeringen har anbefalt Stortinget å gjøre. Og det er klokt. Det betyr at man skal prioritere. Politikk er å prioritere det man mener er viktigst. Men hvis man ser dette dokumentet opp mot det som er den alminnelige politiske retorikk, og ikke minst opp mot det departement og regjering bruker mye tid på å innprente Stortinget og det norske folk, er jo dette åpenbart ikke riktig. Handlingsrommet i økonomien er heldigvis langt større enn det enkelte later som. La det være helt klinkende klart fra SVs side at vi mener det er klokt å være tilbakeholdne med bruk av penger, og at de penger man bruker, skal brukes riktig. Men allikevel er det et eller annet i dette resonnementet som åpenbart er hult. Det er mer retorikk enn vitenskap, og det kan det jo være riktig å opplyse Stortinget om. La meg da kommentere en annen side av dette, og det er dette som går på barnehager. Jeg tror Regjeringen gjør klokt i at man nå innser at stortingsflertallet enda en gang viser at vi mener alvor. Første gang det som i dag debatteres, kom opp, var i revidert budsjett, der vi allerede da sa fra om at vi ønsket en omtale av dette i statsbudsjettet, fordi vi visste at lønnskostnadene i barnehagesektoren hadde blitt veldig høye. Vi fryktet at dette kunne slå beina vekk under det som ifølge hr. Sanner er Stortingets brede vilje til å satse på flere og billigere barnehager. Dette kom av en eller annen merkelig grunn ikke i statsbudsjettet. Derfor følte flertallspartiene på dette punkt behov for å gjenta det. Vi bad eksplisitt om at departementet skulle komme med en omtale av dette i nysaldert budsjett. Det står ikke et eneste ord om dette, på tross av at dette vedtaket skjedde for bare få uker siden. Derfor må det ikke komme overraskende på regjeringspartiene at disse fire partier faktisk hadde som hensikt, og mente alvor med, når lønnsoppgjøret var så kostbart, at man måtte prøve å finne en fornuftig løsning i Stortinget. Denne fornuftige løsningen har Stortinget funnet, simpelthen ved at det viser seg at det er et mindre forbruk. Det kan godt tenkes at en del av det mindre forbruket skal gå til kontantstøtte, men det er jo ikke slik at alle barn som har muligheten til å gå i barnehage, automatisk får kontantstøtte. Og hvordan denne økningen på kontantstøttekapitlet kan være større enn reduksjonen på barnehagekapitlet, er for meg helt uforståelig. Men det er i tillegg slik at selv om departementet nå opplyser i brev til SVs stortingsgruppe at det bare blir bygd 7 000 barnehageplasser, og ikke 10 000, som Stortinget har budsjettert med, så står vi kanskje overfor en situasjon der også tallet 7 000 er for optimistisk. I hvert fall rapporteres det til oss fra dem som bygger barnehager i Norge, kommunene og Private Barnehagers Landsforbund, at man kanskje ikke engang når 5 000. Det vil i så fall bety at på tross av departementets fiktive regnestykke opererer vi kanskje med så mange som 2 000 plasser i tillegg som dessverre ikke blir bygd. Det betyr at det grepet Stortinget gjør, og den instruksjonen Regjeringen nå får, er alvorlig ment fra SVs side og fra stortingsflertallets side. Jeg har også sett i avisene at det spekuleres fra departementets side på om dette er et vedtak som kommer så sent på året at det ikke lar seg effektuere i 2002. La meg bare si veldig klart at vi mener at dette skal effektueres i 2002. Hvis det av praktiske eller tekniske årsaker er vanskelig å få dette effektuert før nyttårsaften, er det selvfølgelig ingenting i veien for at man bruker noe tid ut i det nye året. Dette er et syn som jeg vet at flertallspartiene deler – bare slik at dette signalet er gitt – så departementet ikke prøver å gjemme seg bak en eller annen teknisk reglementsregel som sier at det ikke står eksplisitt at bevilgningen gjøres overførbar. Men hvis det er tekniske eller praktiske årsaker til dette, må selvfølgelig departementet gis anledning til å bruke også de første ukene av det nye året for å få dette vedtaket på plass. Jeg tror at den lærdommen man kan trekke av dette, og det er en lærdom som Regjeringen skal ta innover seg, og som er understreket av representantene Siv Jensen og Tore Nordtun, og nå også fra min side, er at den barnehageavtalen stortingsflertallet har konfirmert en rekke ganger, vil bli gjennomført – det være seg med eller uten departementets og Regjeringens vilje. Jeg tror nok at vi er der nå, og at departementet gjør klokt i å slutte å trenere og lage usikkerhet rundt dette, for det er mange hundretusen barn og foreldre ute i det norske samfunn som har godt av dette. Dette er et fantastisk flott vedtak for mange. Det betyr at nå er tiden kommet for at man legger ned våpnene. Vær med og ikke mot!


Jeg registrerte at statsministeren påpekte hvor flink man er blitt. Samtidig burde han da sett på oppklaringsprosenten på en del forhold som er til de grader elendig, for å bruke et mildt uttrykk. Et av stridspunktene mellom Regjeringen og Fremskrittspartiet har vært bruk av lukkede mottak. Regjeringen har sagt nei. Fremskrittspartiet mener at folk som ikke har lovlig opphold her, bør kunne holdes i et lukket mottak til man får i orden muligheten for å sende dem ut. Det har Regjeringen sagt konsekvent nei til og vært skeptisk til. Jeg oppfatter at statsministeren nå sier at man skal se på muligheten for å få dem fortere ut av landet, men det som likevel bør være bekymringsfullt, er jo den store andelen kriminalitet som begås av mennesker som ikke har lovlig opphold her. Der mener Fremskrittspartiet at Regjeringen har vært altfor defensiv. Mitt spørsmål til statsministeren blir da ganske enkelt: Hvorfor er det viktigere å ivareta bevegelsesfriheten til mennesker som ikke har lovlig opphold her, når det går på bekostning av opplevelse av trygghet for den norske befolkningen?


Først av alt: Jeg har fått lov til å følge denne debatten gjennom dagen, og jeg synes det har vært veldig mange gode innlegg. Debatten viser også at det er stort engasjement rundt Grunnloven vår, og det skal det være. Grunnloven vår er selve det styrende prinsippet for bl.a. den virksomheten som vi skal utøve i denne salen. Men det har også vært en del uklarheter. Debatten kan nesten ses på slik at man prøver å tillegge andre meninger som man faktisk ikke har, at man også prøver å fortolke seg ut av en del vedtak fordi man mener at det andre sier, er noe annet enn det vi faktisk skal ta stilling til. I den sammenheng vil jeg vise til debatten knyttet til begrepet «familie», for det kan virke som om enkelte prøver å tillegge begrepet «familie» noe annet enn det vi faktisk skal vedta i dag. For familiebegrepet som vi skal ta stilling til, er ikke det som Fremskrittspartiet har sagt, Kristelig Folkeparti har sagt, Arbeiderpartiet har sagt eller Venstre har sagt. Det familiebegrepet som vi tar stilling til i dag, er det som står i innstillingen. Det er det dokumentet vi har å forholde oss til, det er det begrepet og den fortolkningen vi da legger i det. Det er ikke slik at vi kan legge våre egne tanker i det, for her er det gjort et grundig arbeid, og det er det vi skal ta stilling til. For Fremskrittspartiet er familien viktig. Det er jeg helt sikker på at det er for de aller fleste, om ikke alle som sitter i denne salen. Derfor mener vi også at tiden er moden. Vi har sagt at vi ønsker å gå inn på deler av det, innenfor § 103, som rett til å stifte familie, og vi stemmer da for forslag nr. 1 i den forbindelse. Grunnloven er det overordnede og styrende prinsipp for mange av oss. Jeg er i utgangspunktet svært grunnlovskonservativ. Det vi endrer på nå i dag, kan vi endre på, men å gå enda lenger enn det som det legges opp til, ønsker i hvert fall ikke undertegnede fordi mye av dette, særlig når det gjelder økonomiske, sosiale og kulturelle rettigheter, skal dekkes opp av annet lovverk enn selve Grunnloven. Grunnloven er for meg et dokument, et lovverk, som jeg ikke ønsker at vi skal legge altfor mange detaljer inn i, men det dokumentet som ligger her nå i dag, og det som kan skaffes flertall for, er bra.


Jeg kan, for å si det sånn, ta imot kjeft fra de som er vanskeligstilte, men jeg tar det ikke fra partier som sjøl aktivt fremmer forslag for å gjøre flere barnefamilier og barn fattige. Da SV satt i regjering, fantes det ikke noe flertall på Stortinget for en bedre politikk på dette området. Det gjør det nå, og det er grunnen til at jeg kritiserer Kristelig Folkeparti som nå kunne ha gått til Arbeiderpartiet, Senterpartiet og SV og fått flertall for forslag som hadde vært bedre for å styrke bl.a. de fattige barnefamiliene. Det gjør de ikke. Det flertallet eksisterte ikke da SV satt i regjering, da var det ikke noe flertall som var bedre enn den regjeringen i dette Stortinget. Tvert imot mente både Høyre og Fremskrittspartiet også da det samme og la fram de samme kuttforslagene med hensyn til barnefattigdom, og nå øker barnefattigdommen ytterligere. Og FN har akkurat lagt fram en rapport som viser at barnefattigdommen i Norge under vår regjeringstid faktisk gikk ned.


Jeg lurer da på om det er noen mer konkrete vurderinger som gjør at statsråden mener at vi ikke trenger virkemidler på dette området, i og med at Datatilsynet sjøl tilrår at vi skal gjøre det. Det organet som er satt til å ivareta dette, dokumenterer at det er en økende bruk av overvåkning i arbeidslivet i strid med regelverket, og de ønsker å ta i bruk dette virkemiddelet. Betyr det at statsråden nå sender til Datatilsynet en stoppordre når det gjelder å bruke disse virkemidlene? Helt konkret, hva betyr det statsråden nå sa? Er det en stoppordre – avvent til utvalgets innstilling er ferdig – eller får Datatilsynet ta i bruk disse virkemidlene, som de mener er nødvendige?


Jeg vil også takke utenriksministeren. Det er heldigvis solid støtte for norsk Afghanistan-politikk. Men utenriksministeren viste til president Karzais vurdering av en fremtidig fredsprosess i Afghanistan, og refererte til at Karzai har uttalt at det vil være avgjørende å involvere det han kaller «gårsdagens ledere», det vil si Taliban. Utenriksministeren hadde ingen innvendinger imot, snarere tvert imot en forståelse for, dette. Dette er uakseptabelt. Taliban har ifølge utenriksministeren selv ansvaret for 80 pst. av tilfellene der sivile er blitt drept. Nøkternt vurdert er Taliban middelaldersk og ekstremt menneskefiendtlig. Taliban står for diktatur, sharia-jus, kvinneundertrykkelse, bestialske avstraffingsmetoder, kjønnslemlestelse og politisk og religiøs fundamentalisme. Å forsone seg med tidligere talibansoldater som er kommet på bedre tanker, er én ting. Men å innlede et samarbeid med terrororganisasjonen Taliban vil bli oppfattet som en anerkjennelse av organisasjonen. Det er en forbrytelse mot det afghanske folk. En tidligere regjering her i Norge, utgått fra utenriksministerens eget parti, forbød i 1942 – med god grunn – partiet Nasjonal Samling, ved å gjøre medlemskap i partiet straffbart. Å samarbeide med Taliban nå vil være å sammenligne med om den norske regjeringen sommeren 1945 hadde innledet et samarbeid med Nasjonal Samling for å oppnå såkalt forsoning. Kanskje er det en bisarr sammenlikning, men så ille er det! Utenriksministeren løper etter hvert en risiko for å bagatellisere forholdet til noen av de kreftene i verden vi liker minst. Først var det Hamas, så Det muslimske brorskapet i Egypt, og nå altså en likegyldig holdning til Talibans fremtidige rolle i Afghanistan. Vi må holde fast ved noen viktige prinsipper i vårt samarbeid med andre land og med afghanske myndigheter. Jeg oppfordrer utenriksministeren til å bli klarere på dette.


Dette er en ganske interessant debatt. Først til to viktige poeng: Grunnen til at vi har et boligmarked i Norge, er at folk i Norge skal ha et godt og trygt sted å bo, og den viktigste egenskapen ved boligmarkedet og boligprisene, er å framskaffe nok boliger. For at vi skal nå målene når det gjelder det første poenget, er det viktig at vi har et boligmarked med lav inngangsterskel, hvor kostnadene ved boligen er jevnt spredd utover boperioden. I Norge i dag er det typisk at det er motsatt. Man har en høy inngangsterskel, og etter at man har klart å bli eier, har man lave kostnader. Den høye inngangsterskelen skyldes først og fremst de høye boligprisene, men også andre ting, som 15 pst.-regelen og diverse dokumentkrav. Når det gjelder komiteens merknader, registrerer jeg at når det er snakk om 15 pst.-regelen, er flertallet veldig bekymret for boligeiernes egenkapital, med henvisning til finansiell stabilitet. Når de senere kommenterer fjerning av dokumentavgiften, er ikke dette lenger så viktig. Om en boligeier først kjøper en bolig, for så å selge den rett etterpå til den samme prisen som det personen kjøpte boligen for, vil personen ha tapt 2,5 pst. av egenkapitalen sin. Så det er vanskelig å se at det er fornuftig å øke egenkapitalkravet med 5 pst. når begrunnelsen er finansiell stabilitet, samtidig som en bruker dokumentavgiften til å svekke egenkapitalen i boligmarkedet med 2,5 pst. Hadde en fjernet dokumentavgiften, hadde en altså finansiert halve økningen i egenkapitalkravet. Jeg synes også det er et tankekors at regjeringspartiene velsigner Finanstilsynets krav til 15 pst. egenkapital ved kjøp av bolig, men samtidig ikke vil øke taket for boligsparing for ungdom utover 150 000 kr. Så det er jo interessant om noen av dem som er imot økningen av BSU-grensen, kan fortelle meg hvor mange steder i Oslo-regionen man kan få en bolig til 1 mill. kr, for det er akkurat det man sier: 150 000 kr er nok i egenkapital. Helt konkret når det gjelder Finanstilsynets 15 pst.-krav: Her synes jeg det bør åpnes for individuelle vurderinger. Det gjelder altså en privat bank som ønsker å gi lån til en låntaker. Jeg vil f.eks. tro at en nyutdannet ingeniør, som har hele livet foran seg, kanskje har litt bedre betalingsevne enn f.eks. en ufaglært 50-åring, som tilfeldigvis i løpet av noen år har klart å spare opp noen kroner. Ellers har Gjermund Hagesæter tatt opp en del punkter som viser hva som øker boligprisene, så jeg skal ikke komme inn på alle disse reguleringene her. Min konklusjon er at det er politikerne og litt overivrige byråkrater som er skyld i de økende boligprisene.


Først vil jeg gjerne få takke statsråd Dørum for hans lydhørhet og det jeg oppfatter som et virkelig ønske om å gjøre noe for disse kvinnene og barna, og også for at han deler min oppfatning om at enkeltpersoners historier er viktig for å få belyst forhold i samfunnet. Jeg har noen spørsmål – sannsynligvis for mange til å kunne bli besvart på en grundig måte på så vidt kort tid, men da får også statsråden anledning til å tenke gjennom det til neste spørretime. Det første spørsmålet er om statsråden kan konkretisere hvordan og med hvilket tidsperspektiv man vil opprette familievoldskoordinatorer ved de nye politidistriktene, som statsråden har sagt at han ønsker å få til. Har statsråden noen planer for hvordan kompetansen på dette området kan styrkes i straffesakskjeden for øvrig? Og har han tanker om hvordan vi kan få endret på holdninger som i dag bidrar til å forhindre kvinner fra å søke hjelp? Statsråden har i dag fått høre historier om kvinner som lever på konstant flukt, og har sikkert også hørt historier om dette tidligere. Hva tenker statsråden å gjøre for disse familiene? Til slutt: Hva vil Regjeringen foreta seg for å forebygge vold mot kvinner og barn, og for å hjelpe disse mennene til å få bukt med sin voldelige adferd?


For to timer sida sto stortingspresidenten og jeg ute på Løvebakken, og stortingspresidenten tok imot 169 slike båter. På dem står det navnet vårt, men det står også «En livbåt for Syria». Stortingspresidenten tok imot båtene, men det handler jo om å ta imot folk. Da Kosovo-krigen var på sitt verste, tok Norge imot 6 000. Da sa daværende stortingsrepresentant Inge Lønning fra Høyre at det bare var ett parti som hadde «robust nok samvittighet» til å si nei. Han sa også at det bare var ett parti, nemlig Fremskrittspartiet, som hadde «fantasi nok» til å tro at det gikk an å velge mellom å hjelpe her og å hjelpe der. Og han sa at det var det ingen andre som mente – FN mener det ikke, hjelpeorganisasjonene mener det ikke. Det er bare Fremskrittspartiet, sa Lønning da, og han fortsatte: «Det er med respekt å melde litt trist at det finnes et politisk parti i Norge som ikke er i stand til å oppfatte dette.» I dag er det tydeligvis et flertall som er blinde og døve for nøden og nødrop fra FN og hjelpeorganisasjonene. Det hadde vært behov for at høyresida hadde akslet noen politikere med det format som Inge Lønning hadde, som var i stand til å se at vi måtte gjøre noe når det var krise. Da må vi gjøre det som er nødvendig, og ikke minst mulig. SV har fremmet forslag om dette i Stortinget som har blitt nedstemt. I dag foreligger det noen forslag om at man i hvert fall skal løse litt på reglene. Det kan regjeringen gjøre på det sekundet de vil. Tvert imot har de inngått en avtale med Venstre og Kristelig Folkeparti om å ha stramme regler der det bare er de mest tilpasningsdyktige som skal komme. Familier som er splittet i krig, skal ikke få komme. Alle som vet noe om krig, vet at da splittes familier. En familie som har mistet en av sine kjære, skal altså utelukkes fra å komme til Norge, for da kan det komme en for mye, og det er det verste som kan skje. Det forslaget som foreligger i dag fra Senterpartiet, bør alle stemme for. Jeg vil oppfordre så sterkt jeg kan, også Arbeiderpartiet til å stemme for det. Arbeiderpartiet har noen forslag i denne innstillingen, men det er ikke lenger enn to uker siden de stemte mot å ta imot flere flyktninger. De stemte mot å gi oppsettende virkning for de asylbarna som kan risikere å bli sendt ut av landet før nytt regelverk er på plass. Så nå forventer jeg snart at også Arbeiderpartiet er med når beslutningene tas, og er med på et flertallsvedtak som i hvert fall kan bety at vi tar imot noen av dem som trenger det aller mest.


Hvis det er tildelingsbrevet til Politidirektoratet for 2013 vi snakker om nå – hvis det er det representanten spør om – kan jeg bekrefte at vi ikke har hørt noe om at det ble gjort endringer i det. Vi ville motsatt oss det på det kraftigste hvis vi hadde hørt noe om det. Det er ikke i tråd med det det var enighet om i regjeringen da vi behandlet stortingsmeldingen Barn på flukt.


Jeg takker statsråden for svaret. Vi får da avvente de marginundersøkelsene som statsråden har varslet skal komme i løpet av året. Jeg tror det er tre viktige grunner til de økte matvareprisene. Det er for det første at enkelte ledd i matvarekjeden har tatt ut økte marginer. For det andre har vi fått en ny kjøttkontrollavgift, som er en meravgift i hundremillionersklassen, og for det tredje har vi i de siste jordbruksoppgjørene hatt økte målpriser. Dette har i sum bidratt til høyere matvarepriser. Det får vi nå bekreftet. Når det gjelder landbrukets situasjon, vet vi at det har vært et betydelig rentefall det siste året. Vi har mistet mellom 3 000 og 4 000 årsverk. Egentlig har det skjedd en betydelig effektivisering av landbruket. Foreløpige beregninger før jordbruksforhandlingene har startet, viser at bønder kommer mellom 15 000 kr og 20 000 kr bedre ut pr. årsverk. Vil statsråden under jordbruksforhandlingene nå legge trykk på at man for å holde matvareprisene nede ikke øker målprisene?


Følelsar er ein ting, men samanhengande resonnement er kanskje det aller viktigaste når ein skal framføre dette i salen. I samandraget i innstillinga står det noko veldig alvorleg. Det står at staten ikkje har industriell kompetanse nok til å eige så mykje som ein gjer. Det er ein veldig alvorleg beskjed å få frå regjeringa, at ein meiner ein har eit departement som ikkje har god nok industriell kompetanse. Det høyrest ut som eit ganske fundamentalt kompetanseproblem. Svaret til dei blå-blå er då å selje, ikkje å byggje opp kompetanse. Då blir det naturlege spørsmålet, i alle fall eit rasjonelt spørsmål: Med kva industriell kompetanse har ein kome fram til at det er desse selskapa ein skal selje seg ut av, når ein har sagt at ein ikkje har den industrielle kompetansen?


Nå sies det i den konsekvensutredningen som Statens vegvesen har gjort om E6 fra Gardermoen til Moelv, at utbygging av den fra to- til firefelts veg med midtdeler er et samfunnsøkonomisk lønnsomt prosjekt. Tror ikke statsråden at det også vil være et lønnsomt prosjekt samfunnsøkonomisk å gjøre dette gjennom Gudbrandsdalen?


Interpellanten har tatt opp et viktig spørsmål og kommet med noen ganske alvorlige påstander. Statsråden var sterk og klar på enkelte områder, men det kom litt liten avklaring på de konkrete spørsmålene som var reist. Og det hadde vært greit å få et litt klarere svar akkurat på disse. Når det gjelder statsrådens svar og vektlegging av fri forskning, får statsråden full støtte for det fra SV. Men jeg har lyst til å si litt om bestillerrollen i et moderne samfunn i forhold til forskning, for den er viktig, og den skal klart følges av kjøreregler som skal gå på etiske prinsipper. Jeg er veldig glad for at statsråden sier han skal gjøre det. Men man må være litt forsiktig så man ikke avpolitiserer bestillerrollen, i den forstand at den som bestiller forskning, også bestiller kunnskap som er med på å utvikle samfunnet. Det er et mer generelt prinsipp, men det er ikke likegyldig hvem som bestiller, og hva som blir bestilt av forskning. Så skal sjølsagt den forskningen som blir bestilt, være uavhengig og drives av etiske kjøreregler, sånn at man ikke kan bestille det svaret man vil ha. Men hvordan denne bestillerrollen innen forskningen blir håndtert i framtida, blir svært viktig etter min mening. Nå er det mye forskning som blir bestilt, som ikke nødvendigvis burde vært bestilt. Det offentlige burde ha en mye mer aktiv bestillerrolle for å få fram kunnskap som samfunnet trenger. Når det gjelder Reform 94 og evalueringen av den, er det vel også en bit av det som går på utålmodighet i forhold til å få fram endringer. SV føler seg som en av dem som var med på å kjempe fram reformen og var sterke på det, men gikk sjølsagt også med på en del kompromisser fordi vi ville ha reformen igjennom, på tross av at vi visste det var en del svakheter ved den. Vi har ganske stor utålmodighet nå for å få noen av resultatene fra forskningen opp på bordet, slik at vi kan gå i gang med en endringsprosess, for det er deler av reformen som ikke er god nok. Spesielt tror jeg det dreier seg om elever som har problemer med å få fullført kompetanse. Den andre biten av det er om man har klart å finne et system for samarbeid med næringslivet og fagopplæringen som er godt nok.


Under et av pressemøtene på Bali i forrige uke stilte Børge Brende et spørsmål som jeg egentlig syntes var ganske godt. Det var: Hvorfor har ikke den rød-grønne regjeringen vernet mer? Når jeg starter der, er det fordi det blir slående når man da kommer til Stortinget og opplever at høyresiden her i alle sammenhenger – i hvert fall i alle sammenhenger som jeg opplever – bare snakker om vern som et problem, en vanskelighet og noe man bør ha minst mulig av, i stedet for å se på vern som noe stort, fint, flott, noe det er viktig at vi gjør, at vern av helt avgjørende naturområder i Norge er noe som gir mulighet for næringsutvikling, noe som gir mulighet for turisme, noe som faktisk er med på å gjøre Norge til det flotte landet vi lever i, nettopp fordi vi sikrer dyrearter, plantearter og mye av det vi vil ha. Hvorfor snakkes det alltid om vern som problem, i stedet for å snakke om det på en helt annen, positiv måte? Når det er sagt, er Regjeringen selvsagt også helt enig i det som er framført i debatten, nemlig at frivillig vern er langt å foretrekke og skal være den foretrukne metode. Det har vist seg at vi kan komme langt med frivillig vern på mange områder. Regjeringen er akkurat i sluttfasen av å fullføre avtaler om frivillig vern av tolv ulike – riktignok relativt små – områder i Norge, som jeg håper vi kan få sluttført i løpet av de aller nærmeste dagene. Prosessen med åpne og frivillige vern går videre, og vi håper kanskje å kunne komme opp i hundre områder i løpet av de nærmeste årene. Jeg tror også vi i Norge kan bli flinkere til å snu vern til noe positivt – også for dem som er kritiske til det. Mitt inntrykk er at man altfor ofte har skjult vernet i stedet for å holde det fram. – Er dette skiltet godt nok? Er området som er vernet på en eller annen måte, som er en attraksjon, tydelig avmerket på kart? Er det tydelig avmerket på veiskilt? Gjør det lokale næringslivet det de kan for å få alt ut av det? Jeg tror vi er altfor lite flinke til dette. Jeg tror mange andre land som har verneverdier, på en helt annen måte holder det fram og har befolkningsutvikling, fortjeneste og mange andre fordeler av vernet. Til slutt: Vi er enig med forslagsstillerne i at det er vel verd å tenke på bruk av lokale næringsfond i områder hvor vern kan være et problem. Men vi stiller oss tvilende til at det er nødvendig så å si med nasjonale retningslinjer for dette, og mener det må diskuteres mer konkret i det enkelte tilfelle.


Vår tids største utfordring er å bekjempe menneskeskapte klimautslipp. Vår viktigste kapital når vi skal løse utfordringene, er kunnskap og alles arbeidsinnsats. Folk er vår viktigste formue. Våre verdier er å forme framtida i fellesskap og solidaritet med hverandre. Vi må løse vår tids største utfordring ved å tenke klima og miljø i alt vi gjør: Derfor fortsetter vi en grønn skatteveksling – øker miljøavgifter og veksler det inn i andre skatte- og avgiftslettelser. Derfor skal vi utvikle teknologi og rense gasskraftverk. Derfor skal vi satse på ny, fornybar energi. Derfor skal vi bygge ut jernbane og kollektivtrafikk og sikre oss en miljøvennlig skipsfart. Derfor skal vi kjøpe klimakvoter og gjennomføre klimatiltak også i andre land. Derfor skal vi ta vare på vår egen natur og vårt eget biomangfold. Når folk er vår viktigste formue, er våre viktigste investeringer i mennesker: Derfor er helsebudsjettet så viktig. Vi må forebygge og behandle sykdom, også ved å øke vår innsats mot psykiske lidelser og rusproblemer. Derfor satser vi på kunnskap, på barnehager, på skole og forskning. Derfor må vi gjennom en aktiv arbeidsmarkedspolitikk sikre at alle som kan arbeide, får en jobb. Vi trenger flest mulige hender og hoder for å løse viktige oppgaver over hele landet. Derfor må vi ha en kommuneøkonomi som gir mulighet for godt forebyggende arbeid lokalt. Derfor må vi ha en kriminalomsorg som får lovbrytere ut av kriminalitet. Derfor satser vi på kultur – på opplevelser som utfordrer oss, og som gjør at vi vokser som mennesker.  Fellesskap, rettferdig fordeling og solidaritet er verdier i seg sjøl, men også viktige for å få oppslutning om å gjøre noe med de globale utfordringene. Derfor bekjemper vi fattigdom. Derfor skal de rikeste i Norge betale mer skatt, mens vanlige folk skal få skattelettelser. Derfor har vi brutt med høyresidas skattepolitikk, stoppet lettelsene og bruker de store pengene på de viktige velferdsoppgavene. Statsbudsjettet for 2008 er neste skritt mot å realisere Soria Moria-erklæringen. Når vi skal løse alle de viktige oppgavene, er det til god hjelp å ha en solid økonomi i bunnen. De siste fire årene har norsk økonomi vært inne i en periode med svært høy vekst. Vi må faktisk over 30 år tilbake i tid for å finne en like sterk vekstperiode. Oljeinntektene gir Norge et bedre utgangspunkt enn de fleste andre land. Budsjettpolitikken må legge grunnlaget for at disse inntektene kan komme alle generasjoner til gode, også dem som lever etter at oljen og gassen har tatt slutt. Vi må balansere ønsket om å løse nye oppgaver i dag mot behovet for at vi i framtida skal kunne håndtere de forpliktelsene vi allerede har påtatt oss. Noen få år fram i tid slår eldrebølgen inn for fullt. Det betyr en rask økning i utgiftene til pensjoner og etter hvert også til helse, pleie og omsorg. De oljeinntektene vi sparer i dag, gjør det lettere å møte disse utgiftene. Samtidig bruker vi oljepenger. Hver 12. krone over offentlige budsjetter er i dag en oljekrone. Handlingsregelen sier at statens bruk av oljeinntekter skal øke om lag i takt med utviklingen i forventet realavkastning av Statens pensjonsfond – Utland. Det betyr at fondet vil fortsette å øke i mange år framover, slik at også framtidige generasjoner får glede av oljepengene. Det er vår samlede arbeidsevne, ikke hvor mye oljepenger vi bruker, som avgjør hvor mange oppgaver vi får utført. Arbeid til alle er et mål i seg sjøl, men det er også et middel for å få gjort de jobbene vi prioriterer. Sysselsettingen er nå rekordhøy, og arbeidsledigheten er kommet ned på et svært lavt nivå. Fra denne regjeringen overtok og fram til i sommer har sysselsettingen i fastlandsøkonomien økt med rundt 140 000 personer. Det er flere mennesker enn hele befolkningen i Fredrikstad og Tromsø til sammen. Flertallet av dem som har fått jobb, er folk som før stod helt utenfor arbeidsmarkedet. Noen år tilbake i tid var det ikke uvanlig at eldre arbeidstakere følte seg uønsket. Nå har seniorer blitt attraktiv arbeidskraft. Det gjelder ikke minst kvinner mellom 55 og 66 år. Det vi nå må klare over tid, er å ta vare på dette, for vi trenger den erfaringen og de kunnskapene de godt voksne arbeidstakerne har å by på. Derfor fjerner vi avkortingen av pensjon mot arbeidsinntekt for 67-åringer. For AFP-pensjonister gjelder samme regler som før. Mens vi har sittet i regjering har nesten 50 000 personer gått fra ledighet til arbeid. Det gir ny mening for mange, bidrar til å jevne ut forskjeller og reduserer fattigdom. Langtidsledigheten er om lag halvert. Nå kan vi legge grunnlaget for at ledigheten kan holde seg lav og inkludere sårbare grupper, også når dagens høykonjunktur flater ut. Den nordiske velferdsmodellen sikrer velferdstjenester og en rettferdig fordeling, og den er åpen og fleksibel nok til å møte de utfordringene som globaliseringen bringer med seg. Under den nåværende høykonjunkturen har norsk økonomi gitt levebrød til mange arbeidsinnvandrere fra nye og gamle EØS-land. Uten arbeidsinnvandring ville svært mange av våre oppgaver forblitt uløste. Gjennom arbeidet mot sosial dumping har den rød-grønne regjeringen lagt stor vekt på at arbeidsinnvandrere skal tilbys ordnede lønns- og arbeidsvilkår. Det er viktig at de gode tidene ikke undergraves av sterkere kostnadsvekst enn det konkurranseutsatt sektor kan leve med over tid. Regjeringen legger opp til at bruken av petroleumsinntekter øker langsommere enn forventet fondsavkastning i 2008. Vi foreslår et budsjett med et strukturelt, oljekorrigert underskudd på 76,8 milliarder kr, 5,4 milliarder 2008-kroner mer enn i 2007. Bruken av petroleumsinntekter ligger 7 milliarder kr under forventet fondsavkastning. I dagens konjunktursituasjon ville budsjettet blitt for ekspansivt hvis vi mekanisk skulle ha fulgt 4-prosentbanen for bruken av oljeinntekter. Med vårt forslag til budsjett ligger det an til at veksten i fastlandsøkonomien vil bevege seg i retning av et mer normalt nivå neste år, samtidig som arbeidsledigheten vil holde seg på om lag 2,5 pst. av arbeidsstyrken. En tettere sammenvevd verdensøkonomi gir oss nye muligheter til å utnytte nasjonale fortrinn, men gjør oss samtidig mer sårbare for negative hendelser langt unna. Utviklingen i internasjonale finansmarkeder gjennom de siste månedene gir oss en påminnelse om dette. Men vi er ikke forsvarsløse. Lønnsomheten i næringslivet i fastlandsøkonomien er god, og betydelig bedre enn den var i 2001. Finansinstitusjonene har hatt gode resultater de siste årene. Norsk økonomi er robust. Vi utnytter vår arbeidsevne godt, og vi har et forutsigbart rammeverk for penge- og finanspolitikken. Under lavkonjunkturen for noen år siden senket Norges Bank styringsrenten til et rekordlavt nivå for å få fart på økonomien. I perioden mars 2004 til juni 2005 var renten helt nede i 1 pst. Det lave rentenivået virket. Veksten i økonomien tok seg opp, ledigheten falt, og prisstigningen beveger seg i retning av inflasjonsmålet. En gradvis økning av rentenivået er et resultat av at det går svært godt i norsk økonomi. Et mer normalt rentenivå reduserer faren for at prisveksten skal komme ut av kontroll og legger til rette for en normalisering i boligmarkedet. Det vil også motvirke for sterk kostnadsvekst, som kan true den høye sysselsettingen. En unormalt lav rente er ikke det beste over tid. Regjeringens mål i den økonomiske politikken er lav ledighet og bærekraftig vekst. Dersom vi skulle innrette budsjettpolitikken med sikte på å få en lavest mulig rente, ville vi måtte kuttet med mange milliarder kroner og redusert velferden. Vi kan ikke la helse og omsorg, skole og barnehagetilbud svinge med konjunkturene. Regjeringen gjennomførte fra første stund et klart brudd med den forrige regjeringens skattepolitikk. Ved å bringe de samlede skatter og avgifter tilbake til 2004-nivå kan velferdsordningene og fellesgodene styrkes. Bare for 2008 betyr det 13 milliarder kr mer i felleskassa. Det bidrar til at helse og omsorg, barnehage og skole, forskning og miljø kan prioriteres høyt i dette budsjettet. Hvis man rammes av alvorlig sykdom eller ulykke, blir livet snudd opp ned. Det som er viktig når man er frisk, kan bli bagateller hvis helsa svikter. I slike situasjoner i livet er vi på vårt mest sårbare. Vi trenger å bli møtt med respekt og omsorg. Pårørende, de som er rundt, trenger oppmuntring og støtte, og vi trenger behandling av topp kvalitet. Svært mange pasienter er takknemlige og imponerte i møte med helsevesenet. De har møtt omsorgsfulle og kompetente fagfolk, og de har fått behandling og informasjon som har gjort dem trygge på at de har fått det beste tilbudet som er å få. Ofte har de blitt litt overrasket, fordi mediebildet av helse- og omsorgssektoren domineres av det som ikke fungerer, ikke av alt det som fungerer godt. Svært mange har fortalt meg om hvor stor respekt de har for dem som arbeider med helse og omsorg under hardt arbeidspress. Deres takknemlighet bringer jeg gjerne videre til alle dem som hver dag gjør jobben for at Norge skal ha et av verdens beste helse- og omsorgstilbud. Et godt helsetilbud koster noe. Det som ikke fungerer, må rettes opp. Vi må bygge ut behandlingskapasitet, og vi må redusere ventetider. Derfor legger Regjeringen i dag fram det beste helsebudsjettet Stortinget har sett siden helsereformen. Regjeringen styrker sykehusenes økonomi reelt med nesten 3,9 milliarder kr. Det betyr at flere kan få behandling, og at det kan investeres mer i bygg og utstyr. Budsjettet legger til rette for at sykehusene kan øke pasientbehandlingen med 1,5 pst. på nasjonalt nivå fra 2007 til 2008. Opptrappingsplanen for psykisk helse vil være inne i sitt siste og tiende år i 2008. Det foreslås en styrking på 940 mill. kr sammenlignet med 2007. Opptrappingsplanen har betydd et stort løft for psykiatrien når det gjelder både investeringer og drift. Det har vært et felles løft for flere regjeringer og for et samlet storting. Det er helt nødvendig med et fortsatt sterkt fokus på forebyggende psykososialt arbeid for voksne, barn og unge, for å styrke psykisk helse og å komme i gang med tiltak. Kortere ventetid for barn og unge skal prioriteres høyt. Med dette budsjettet fullføres opptrappingsplanen for psykiatri. Bevilgningene til rusmiddelfeltet økes reelt med 100 mill. kr. Det er et felt det er viktig å ha fokus på, og det er også et felt der det er viktig å prioritere barn og unge i risikosonen. Å satse på barn og unge er å satse på framtida. En god barnehage, en god grunnskole og videregående opplæring er en investering. De unge er morgendagens forskere, lærere, sykepleiere og ingeniører. For ikke altfor mange tiår siden var målet om full barnehagedekning kontroversielt. Etter at barnehageavtalen ble inngått i Stortinget i 2002, har om lag 60 000 flere barn fått barnehageplass. Bevilgningene til barnehager er mer enn fordoblet siden den gang. Regnet i 2007-kroner kostet en privat barnehageplass den gangen om lag 4 000 kr i måneden. I dag koster en plass 2 330 kr pr. måned – om lag 18 000 kr mindre pr. år for ett barn. Vi har tatt sjumilssteg i retning av full barnehagedekning, men vi er ikke helt i mål. Jeg vet at det fortsatt er fortvilte foreldre som ikke får plass. Men de skal vite at det jobbes på spreng med å få opp de siste barnehagene som må til for å få til full dekning. I Soria Moria-erklæringen sier Regjeringen at en makspris på 1 750 2005-kroner skal innføres når full barnehagedekning er nådd, og senest ved utgangen av 2007. Når vi må bruke litt lengre tid på å oppnå full barnehagedekning, må vi også bruke litt lengre tid for å nå trinn 2 i maksprisen. I budsjettet for 2008 foreslås det en reell økning i de øremerkede bevilgningene til barnehagene på 2,7 milliarder kr. Vi legger dermed til rette for at full barnehagedekning kan nås i løpet av neste år. Når vi fryser maksprisen for foreldrebetalingen på 2007-nivå, innebærer det en reell nedgang på 100 kr i måneden. Foreldrenes økonomi bedres også ved at tillegget i foreldrefradraget for pass og stell av barn økes fra 5 000 kr til 15 000 kr for hvert barn utover det første – en skattelette på inntil 2 800 kr pr. barn i året. Det kommer mange foreldre til gode, ikke bare dem som har barnehageutgifter, men også dem som har utgifter til SFO. Skolen skal være et sted der elevene får utvikle sine evner og ferdigheter. Nysgjerrighet og læreglede skal stimuleres, og elevene må få oppleve gleden ved å lykkes. Kommer vi til kort her, mister vi barn og unges motivasjon og læreglede. Det har vi rett og slett ikke råd til. Barn og unge skal føle seg verdsatt, og de skal ha noe å strekke seg etter. Lærerne er våre viktigste formuesforvaltere. Derfor satser vi på skolen: Bevilgningene til Kunnskapsløftet på om lag 1 milliard kr videreføres. Skoledagen utvides med totalt fem uketimer for småskolen fra skoleåret 2008. Gratis frukt og grønt er innført for alle skoler med ungdomstrinn, fordi bedre ernæring gir bedre læring. I 2008 utvides ordningen med gratis læremidler i videregående opplæring til også å omfatte videregående trinn 3. Regjeringen foreslår å øke bevilgningene til forskning og utvikling med om lag 1,2 milliarder kr. Det tilsvarer en realvekst på 3 pst. Budsjettforslaget innebærer bl.a. 350 nye stipendiatstillinger fra høsten 2008. I tillegg økes kapitalen i Fondet for forskning og nyskaping med 6 milliarder kr til 66 milliarder kr. Det anslås å øke fondets avkastning i 2009 med om lag 300 mill. kr. På tre år har dermed denne regjeringen økt bevilgningene til forskning og utvikling like mye som den forrige regjeringen fikk til i løpet av hele sin periode. Det er en viktig investering for en bærekraftig og kunnskapsbasert framtid. Etter mange magre år hersker det nå optimisme i kommunesektoren. Regjeringens forslag til budsjett for 2008 innebærer en reell vekst i kommunesektorens samlede inntekter på om lag 6,2 milliarder kr regnet i forhold til 2007-nivå fra revidert nasjonalbudsjett. Veksten i frie inntekter er om lag 1,5 milliarder kr. I tillegg vil styrking av toppfinansieringsordningen for ressurskrevende tjenester frigjøre en halv milliard kr av de frie inntektene. Forslaget til kommuneopplegg for 2008 innebærer at den reelle inntektsveksten fra 2005 til 2008 samlet sett kan anslås til 20,8 milliarder kr målt i 2008-priser. Ca. halvparten av dette er vekst i frie inntekter. Dette er penger som vi trenger til å ruste opp fellesskapet. Det kommer f.eks. til å være et økende behov for folk i pleie- og omsorgssektoren. Siden denne regjeringen overtok, har det vært en sterk vekst i antall årsverk innenfor disse yrkene. Med dette budsjettet er målsettingen om 10 000 nye årsverk innen 2009 innenfor rekkevidde. Regjeringen foreslår også et nytt investeringstilskudd til sykehjem og omsorgsboliger med heldøgns omsorgstjeneste. Det er første skritt for å realisere planene om 12 000 sykehjemsplasser og omsorgsboliger i perioden fram til 2015. Dermed er vi bedre skodd til å møte behovene i eldreomsorgen i årene som kommer. Regjeringen fortsetter å styrke kulturbudsjettet og gjennomfører en ny etappe i Kulturløftet. Ikke på noe annet område får vi så mye aktivitet, glede, opplevelser og utfordringer for pengene. Og miljøvennlig er det jammen også! Regjeringen øker innsatsen for å bekjempe kriminalitet. Vi øker kapasiteten i fengslene og reduserer soningskøen. Vi styrker politiet og utvider bruken av DNA i etterforskningen for å oppklare flere lovbrudd. Redningshelikopterberedskapen utvides, og ordningen med tilstedevakt vil bli innført ved alle baser for redningshelikoptere på fastlandet. Ingenting er så skjevt fordelt i Norge som formue. Å fjerne formuesskatten, som høyrepartiene Høyre og Fremskrittspartiet vil, vil gi de 100 rikeste menneskene i Norge 7 mill. kr i skattelette pr. år. Det er dårlig fordelingspolitikk. Det er god og rettferdig fordelingspolitikk å skjerpe formuesskatten for de rikeste og å fjerne den eller gi lettelser for folk flest. Derfor gjør vår regjering nettopp det i 2008. Vi foreslår å fjerne aksjerabatten. De med store formuer skal ikke lenger få lavere skatt enn folk med bankinnskudd. I tillegg strammer vi inn den såkalte 80 pst.-regelen som gjelder for dem med de aller største formuene. Også innkreving av rederienes skatteforpliktelser på 14 milliarder kr er et eksempel på rettferdig fordelingspolitikk. Det vi får inn ved å øke formuesskatten for i hovedsak dem med inntekter over 1 mill. kr, deler vi ut til vanlige folk. Derfor kan vi heve bunnfradraget i formuesskatten fra 220 000 kr i 2007 til 350 000 kr i 2008. For ektepar er fradraget dobbelt så høyt – altså hele 700 000 kr. Det betyr at 180 000 mennesker som i dag betaler formuesskatt, skal slippe – og halvparten av dem er pensjonister. I tillegg vil mange få lavere formuesskatt enn i dag. Det er svært god fordelingspolitikk. Mange irriterer seg over offentlige gebyrer som opplagt er høyere enn det det koster å yte den aktuelle tjenesten, f.eks. å få utstedt et pass. Vår regjering er opptatt av å fjerne slike «snik-skatter». Den forrige regjeringen økte passgebyrene med i underkant av 500 kr til 990 kr for voksne og om lag med 250 kr til 420 kr for barn. I sommer satte vi ned passgebyret for barn til 270 kr. Fra nyttår blir passgebyret for voksne 450 kr. Det er det det koster å produsere et pass når biometriske kjennetegn er inkludert. Denne ryddejobben gjør vi, fordi vi vil at folk skal vite når de betaler et gebyr for en tjeneste, og når de betaler skatter og avgifter til fellesskapet. Det er et ærligere skatte- og avgiftssystem. Vi reduserer også noen av gebyrene i Brønnøysundregistrene og Merkeregisteret for fiskefartøyer. Tidligere har vi redusert gebyrene for tvangsforretninger, kjøretøykontroll og førerkort og gebyrene ved tvangsinndrivelse for mennesker i gjeldskrise. Vi skal fortsette denne ryddejobben. Vi omfordeler gjennom skattesystemet. Men mange av de aller fattigste har så lav inntekt og skatt at skattelettelser ikke har noen effekt. Da må vi se på andre virkemidler. Å legge til rette for at flest mulig får jobb med en inntekt de kan leve av, er å bekjempe fattigdom. Budsjettet er en systematisk satsing i denne retningen. Selv om ledigheten går ned, holder vi samme nivå på arbeidsmarkedstiltak. Det gir muligheter for personer som så langt har hatt problemer med å komme seg inn på arbeidsmarkedet. Tiltak for yrkeshemmede, langtidsledige, ungdom og innvandrere skal prioriteres. Samtidig foreslås det å bevilge 250 mill. kr til det nye kvalifiseringsprogrammet for personer med vesentlig nedsatt arbeids- og inntektsevne, som blir etablert høsten 2007. Vi ser at utviklingen er på rett vei. Utviklingen på arbeidsmarkedet har medført en sterk reduksjon i dagpengeutgiftene. Utgiftene til attføring har også gått ned, og sykefraværet er noe redusert i den senere tid. Det er gode tegn, og gjør at vi ytterligere kan konsentrere innsatsen om de mest sårbare gruppene. Vi har nå en historisk sjanse til å få mobilisert denne delen av arbeidsstyrken. Derfor innfører vi også en garanti om tilbud om arbeidsmarkedstiltak til dem som har vært lengst ledige. Det gjelder ikke minst dagens ventestønadsmottakere, og derfor kan vi også avvikle ventestønadsordningen. Samtidig er det viktig å ha et godt trygdesystem som sikrer inntekten for personer som over en kortere eller lengre periode står utenfor det ordinære arbeidsmarkedet. Det gode trygdeoppgjøret i år er et viktig bidrag til mer rettferdig fordeling. Regjeringen foreslår også en lang rekke andre tiltak mot fattigdom, herunder økte bevilgninger til tiltak for barn og ungdom som er rammet av fattigdom og levekårsproblemer, tiltak for de tyngste rusmiddelavhengige og midler til å styrke voksnes rett til videregående opplæring. Samlet sett innebærer Regjeringens forslag til nye fattigdomstiltak og styrking av eksisterende tiltak i 2008-budsjettet økte utgifter på til sammen 336 mill. kr, og dermed ligger vi 1,6 milliarder kr over det som var nivået fra Bondevik-regjeringen da vi overtok. Hvis vi inkluderer den økte innsatsen i forhold til integrering og inkludering, som også henger nøye sammen med fattigdom, er økningen i tillegg 600 mill. kr fra da vi overtok etter den forrige regjeringen. Arbeidet med omlegging av bilavgiftene i en mer miljøvennlig retning ble påbegynt allerede i inneværende års budsjett. De grepene vi da tok, har virket. Vi ser at det selges betydelig flere biler med lavere CO2-utslipp enn før. Men allerede i fjor høst ble det advart mot at kampen mot klimautslipp kunne gå ut over innsatsen i forhold til det lokale miljøet. Mange som sliter med astma, har tatt opp dette som en svakhet ved det vi innførte i fjor. Derfor går vi videre, som vi også varslet i fjorårets statsbudsjett. Årets bilpakke inneholder tre viktige virkemidler: Vi øker dieselavgiften med 20 øre pluss moms pr. liter. Det reduserer en avgiftsforskjell mellom bensin og diesel som ikke har noen miljøvennlig begrunnelse. Vi øker årsavgiften for dieselbiler uten fabrikkmontert partikkelfilter med ca. 100 kr pr. år. Inntektene vi får og vel så det, bruker vi på følgende: Vi reduserer årsavgiften for bensinbiler og dieselbiler med fabrikkmontert partikkelfilter med 330 kr i året. Vi øker vrakpanten for særlig forurensende dieselbiler fra 1 500 til 5 000 kr for året 2008. Med dette håper vi at ca. 30 000 særlig forurensende dieselbiler kommer bort fra veiene. Vinnerne i avgiftsomleggingen for 2007 og 2008 blir dermed de bilene som er mest gunstige både for klimaet og for det lokale miljøet. Noen biltyper vil vel både ha gått ned i pris ved innkjøp og samtidig bli billigere å eie, mens for andre vil det bli dyrere fordi de har mer negativ miljøeffekt. Vi fremmer også forslag om miljøavgifter på andre områder som innebærer at den enkelte vil oppleve at klimautslipp vil koste mer. CO2-avgiften for innenlandsk luftfart økes med 10 øre. Grunnavgiften for fyringsolje økes med 40 øre, slik at grunnavgiften kommer på nivå med det som er el-avgiften. CO2-avgiften på gass til oppvarming ble vedtatt i 2007-budsjettet og forventes å bli iverksatt i 2008, avhengig av ESAs behandling av saken. Regjeringen vil overoppfylle Norges forpliktelser under Kyoto-avtalen. I tråd med dette foreslår vi å bevilge 0,5 milliarder kr til kjøp av klimakvoter i 2008, og i tillegg gi en fullmakt om kjøp av kvoter for inntil 3,6 milliarder kr utover dette. På den måten kan vi investere i utviklingsland for å hindre at deres framtidige økonomiske vekst blir like klimaskadelig som vår har vært. Norge skal ta ansvar for å utvikle teknologi og fange og lagre CO2 fra gasskraftverk. Derfor styrkes budsjettet for å rense gasskraftverkene på Mongstad og Kårstø. Regjeringens visjon er at vi skal være en miljøvennlig energinasjon og ledende innenfor utviklingen av miljøvennlig energi. Det innebærer satsing på energieffektivisering, fornybar varme og fornybar elektrisitet. I 2007 opprettet vi Grunnfond for energieffektivisering og fornybar energi med et innskudd på 10 milliarder kr. Fondet vil gi en avkastning på 431 mill. kr i 2008, og i tillegg foreslår Regjeringen å bevilge 200 mill. kr til fornybar energi. Medregnet 820 mill. kr som vi får fra nettariffen, blir Enovas ramme – Enova har altså ansvaret for å gjennomføre denne politikken – på knapt 1,5 milliarder kr. Regjeringen tar sikte på å innføre en ny støtteordning for produksjon av elektrisk kraft fra fornybare energikilder fra 1. januar 2008. Vi følger opp løftet for jernbaneutbygging som 2007-budsjettet representerte. Regjeringen foreslår å øke satsingen på miljørettet utviklingssamarbeid med et ekstra krafttak på klima med 400 mill. kr. Innsatsen på de øvrige områdene i handlingsplanen for miljørettet utviklingssamarbeid foreslås også styrket. Vi trapper opp kampen mot internasjonal fattigdom. I budsjettet for 2008 foreslår vi å øke utviklingsbistanden tilsvarende 0,98 pst. av anslått BNI. Det er 1,5 milliarder kr mer enn i 2007. Klima og miljø er også en del av Regjeringens nordområdesatsing. I 2008-budsjettet foreslår vi økte bevilgninger, bl.a. til prosjektsamarbeid med Russland, forskning, miljø, geologisk kartlegging og urfolkstiltak. Den særskilte satsingen på nordområdetiltakene øker med nesten 200 mill. kr fra saldert budsjett for 2007. Regjeringen styrker sitt arbeid for naturvern og biologisk mangfold betydelig. Det legges stor vekt på å bevare det norske naturmangfoldet. Bevilgningene til bruk, forvaltning og skjøtsel av verneområder og friluftsområder øker med til sammen 45 mill. kr. Arbeidet med bevaring av villaksen styrkes og økes med rundt 18 pst. Arbeidet med fjerning av miljøgifter i jord og sjøbunn har høy prioritet, og bevilgningen økes med om lag 30 pst. Det er et godt budsjett for Miljøverndepartementet. Men det er bare en liten del av innsatsen for et bedre miljø og klima. De tidene er slutt da vi kunne legge noen få millioner kroner på Miljøverndepartementets budsjett og si at nå er kampen over. Det som er vår tids utfordring, er å få miljø og klima inn som tankegang på alle de budsjettene som har betydning. Jobben er ikke gjort før det preger Samferdselsdepartementets budsjett, Olje- og energidepartementets budsjett, Landbruksdepartementets budsjett. Jeg kan se meg rundt her på mine statsrådskollegaer – det er den jobben vi nå skal gjøre. Finansdepartementet har en særlig viktig jobb å gjøre i denne sammenheng. Vi er ikke i mål før vi har økonomi og økologi tett sammenvevd og virkemidler til å gjennomføre det i hele samfunnet. Den samlede innsatsen til miljøbevilgninger i dette statsbudsjettet er derfor ca. 25 milliarder kr. Det er en økning på nesten 10 pst. I tillegg kommer klimakvotekjøpene. Nå er vi inne i en høykonjunktur, og det koker mange steder i landet. Men det er også slik at en del kommuner sliter med fraflytting. Da trengs det politisk styring for å få gjort noe med det. Vi legger derfor til rette for økt verdiskaping og utvikling i hele landet og prioriterer tiltak til samferdsel og næringsutvikling i distriktene. Vi fortsetter vårt arbeid med å realisere Nasjonal transportplan, som oppfylles for to år av planperioden 2006–2009. Jordbruksavtalen for 2008 gir den beste inntektsøkningen i jordbruket på flere tiår. Bevilgningen til særskilte distrikts- og regionalpolitiske tiltak økes også. Det foreslås økte bevilgninger til næringsutvikling, innovasjon og internasjonalisering i regi av Innovasjon Norge. Videre foreslår vi å etablere et nytt statlig investeringsfond med en kapital på 2,2 milliarder kr, hvorav 0,5 milliarder kr forbeholdes maritimt næringsliv. Fondet skal investere i bedrifter som er i en tidlig vekstfase. Fondet skal prioritere miljø, energi, reiseliv, marin og maritim sektor, med særlig vekt på klima- og miljøprosjekter. Også her går klima- og miljøpolitikken igjen. Regjeringen lanserer også i dette budsjettet en maritim strategi, med forslag om økte bevilgninger på til sammen 100 mill. kr. Med forslaget om skattefritak på linje med ordningen i mange andre europeiske land imøtekommer vi rederienes hovedkrav gjennom mange år. I tråd med de argumentene som næringen selv har framført, forventer vi at et slikt gunstig skatteregime vil bremse utflyttingen av norsk skipsfartsvirksomhet. Det kan ha stor betydning for virksomheter langs hele kysten. Til gjengjeld krever vi at rederinæringen gjør opp påløpt skattegjeld. En tredel av denne kan avsettes til miljøtiltak. Også her tenker vi miljø. Den årlige innbetalingen av skattegjelden tilsvarer 13 pst. av samlet overskudd i næringen i 2006. Økonomi og økologi henger nøye sammen, som jeg var inne på i stad. Vi forvalter mye større verdier enn penger alene. Det er Finansdepartementet og finansministeren som har ansvaret for å måle og overvåke bærekraftig utvikling, og i Nasjonalbudsjettet presenterer Regjeringen vår strategi for bærekraftig utvikling. Den skal bidra til at Norge igjen blir et foregangsland på dette området. Siden Gro Harlem Brundtland la fram FN-rapporten om bærekraftig utvikling, har utfordringene bare blitt større. Verdenssamfunnet har ennå ikke klart å få til en økonomisk vekst som gir utvikling uten samtidig å overbelaste det økologiske systemet. Strategien peker på hva Norge kan gjøre nasjonalt og internasjonalt for å bidra til å snu dette. Norge skal arbeide mer for en ambisiøs internasjonal klimaavtale. Norge skal bidra sterkt til en teknologiutvikling som kan redusere utslippene. Norge skal bidra til opptrapping av kampen mot internasjonal fattigdom, for den henger nøye sammen med kampen mot de menneskeskapte klimautslippene. Og vi skal ta vare på vårt eget biologiske mangfold. Våre finansielle ressurser skal også forvaltes på en bærekraftig måte. Omdanning fra naturformue i Nordsjøen til finansformue på bok gir både muligheter og utfordringer. Store oljeinntekter, gode økonomiske tider og en ansvarlig budsjettpolitikk gjør at Statens pensjonsfond nå er blant verdens største fond. Det forplikter. Regjeringen har som mål at Statens pensjonsfond skal være verdens best forvaltede fond – både når det gjelder finansiell avkastning, og når det gjelder etiske normer. Derfor utvikler vi videre det etiske verktøyet vi har når det gjelder Statens pensjonsfond. Det gjelder både i forhold til de selskapene vi trekker oss ut av – vi har trukket oss ut av to selskaper på grunn av alvorlig miljøskade – og det gjelder ikke minst hvordan vi utøver eierskapet i forhold til klima, og det å få selskapene til å jobbe med å få en offensiv klimaavtale etter denne Kyoto-perioden, er en viktig del av det som vi legger til grunn når vi utøver vårt etiske eierskap. Om noen år skal vi se oss tilbake og vurdere om de prioriteringene vi gjør i dag, var riktige og pekte framover. Da vil det vise seg om vi tok inn over oss hvilken trussel klimaendringene utgjør og kom opp med strategier for å møte dem. Da vil det vise seg om vi lot rikdommen og veksten vår komme flest mulig til gode, eller om vi svidde av mest mulig på kortest mulig tid. Da vil det vise seg om vi har tatt inn over oss utfordringene i forhold til å fornye og forsterke offentlig sektor. Jeg mener at dette budsjettet har et perspektiv utover neste år, og jeg inviterer Stortinget til å være med og diskutere det.


Sosialistisk Venstreparti har gjennom mange år opparbeidet seg en viss troverdighet på dette med miljøvern og miljøvernpolitikk. Jeg tror faktisk at partiet var det som tok de største markedsandelene på dette området blant velgerne, iallfall inntil nåværende miljøvernminister tiltrådte. Vi vet at vi i Norge har blant de strengeste krav i verden når det gjelder miljø og utslippskrav, og vi har i Norge en industri som er helt i verdenstoppen på miljøområdet. Denne industrien er også i verdenstoppen når det gjelder energieffektivitet. Vi vet alle at Sosialistisk Venstreparti ønsker ytterligere innskjerping av miljøkrav, samtidig som de ikke vil ha kraftutbygging for å sikre norske industriarbeidsplasser. Jeg vil derfor spørre: Hvor mange av titusener industriarbeidere vil SV og Langeland sette på porten for å oppnå sine miljøpolitiske målsettinger? Hvilke miljøgevinster får man ved at norsk industriproduksjon flyttes til de land som omtrent ikke har miljøkrav, i tillegg til at de har en energiproduksjon basert på kjernekraft?


Først har eg òg lyst til å takke forslagsstillarane for å ha teke opp dette forslaget, og komiteen for at ein har klart å kome fram til einigheit om viktige framsteg. Det var SV-representantane Inga Marte Thorkildsen og May Hansen som for ti år sidan, faktisk, føreslo å opprette eigne barnehus i Noreg. På dei ti åra som har gått, har vi – dersom eg ikkje tek heilt feil – fått ti barnehus over heile Noreg. Barnehusa har vist seg å vere svært vellukka. Der gjennomfører ein dommaravhøyr, medisinske undersøkingar og oppfølging på éin og same stad. Der har ein kunnskap og kompetanse om overgrepa som vert gjorde mot barn, på mange ulike fagområde, slik at personalet faktisk kan gje råd og rettleiing. Barn som er utsette for eller vitne til vald eller seksuell vald, får ein stad å vende seg til, og får ha å gjere med folk med barnefagleg kompetanse. Det gjev barn meir tryggleik i ein ekstremt vanskeleg situasjon, og det sikrar òg at dei avhøyra som vert gjennomførte, får større verdi for etterforskinga. Oppsummert: Eg trur ein må seie at barnehusa representerer eit stort framsteg for barns rettstryggleik og rettar i Noreg. Derfor er det òg eit veldig viktig framsteg vi gjer i dag, synest eg, når Stortinget vert einig om at det skal kome eit lovforslag om å gjere bruken av barnehus obligatorisk. Det meiner eg er viktig og verdt å stoppe opp ved. Eg synest samtidig det er synd at det ikkje vert ein rett som gjeld alle barn. Eg trur – dersom vi tenkjer over det – at om ein hadde diskutert rettar ved grove overgrep mot vaksne, hadde vi hatt vanskeleg for å akseptere at det ikkje skulle gjelde alle vaksne, berre dersom nokon vurderte at det var til vårt eige beste. Eg er klar over at det vil vere ulikt i ulike vurderingar, men det bør vere ein rett, det bør gjelde alle barn. Den viktigaste utfordringa vi står overfor i åra som kjem – for at det skal verte ein reell rett – er å ha kapasitet og kompetanse til faktisk å setje det ut i livet. Kapasitet, det at det finst kapasitet på barnehus over heile landet som er nok til å gjennomføre dette, og kompetanse, ikkje minst at den naudsynte medisinske kompetansen vert bygd ut og etablert, vil vere svært avgjerande for om dei naudsynte helseundersøkingane vil kunne gjennomførast når det er riktig, og for dei prioriteringane politiet er nøydd til å gjere. Eg håpar å få høyre justisministaren avklare at ein i saker som gjeld overgrep mot barn, som vi her snakkar om, vil få ein tydeleg beskjed om prioritering i arbeidet – det gjeld politi, påtalemyndigheit osv. – frå justisministeren. Eg høyrde representanten frå Kristeleg Folkeparti m.a. seie at han ikkje er bekymra for den vidare oppfølginga her. Eg er diverre litt meir bekymra, fordi vi per no veit at det er ein ganske alvorleg situasjon, med ein svært stor del barn som ikkje får dei behova dei har i ein slik situasjon, dekte. Eg forstår derimot godt at det vil vere naudsynt å gjere ei prioritering når kapasiteten ikkje er der. Den viktigaste prioriteringa vil dei næraste åra vere å prioritere alle overgrepsutsette barn framfor andre omsyn, når ein skal leggje fram budsjett og gjere vurderingar i det vidare, slik at det vert ein rett som kan oppfyllast for alle barn. Heilt til slutt vil eg nemne at dette òg gjeld psykisk utviklingshemma vaksne, som ordføraren for saka sa i innlegget sitt – som vi var glade for. SV legg fram fleire forslag som sikrar at det faktisk står i dei aktuelle tekstane som no vert vedtekne, slik at det er ei eksplisitt einigheit om det frå Stortinget si side. Eg tek opp dei forslaga som SV har levert inn.


Til det første spørsmålet vil jeg si at det er helt umulig, etter min oppfatning, som politiker å si når du skal avvikle en midlertidig bevæpning som er situasjonsbetinget ut fra en trusselvurdering fra fagmyndighetene. Jeg mener det vil være feil av en statsråd å gi et tidsperspektiv i så henseende, for det vil være helt avgjørende ut fra hva slags trusselbilde det er snakk om, og hva slags utvikling en får av trusselbildet. Derfor er det helt umulig å si at man skal legge en politisk plan for nedtrapping. Det må være avhengig av den faktiske situasjonen vi står i. Og vi vil fortsatt få oppdaterte trusselvurderinger av PST i forkant av en eventuell fornyelse av væpningstillatelsen, men vi vil samtidig måtte legge til grunn det som er den faglige vurderingen av hva slags trusselbilde vi faktisk står i. Når det gjelder objektsikring, er det jo skjedd store endringer på det området allerede. Denne regjeringen har vært svært opptatt av å bedre objektsikringen. Det er gjennomført på en svært god måte, men det er også gjennomført tiltak i den situasjonen som vi nå står i, hvor en har bidratt til å bedre vakthold, sette opp fysiske grensesperringer osv. Det er også et arbeid som Politidirektoratet følger opp i forhold til disse ROS-analysene.


Ved et par sammenhenger i offentlig debatt i fjor registrerte jeg at ordet «dugnad» ble brukt som et litt gammelmodig ord som var gått ut på dato. Det er heldigvis ikke tilfelle. Frivilligheten i Norge står sterkt, og i internasjonal sammenheng utmerker nettopp Norge seg med ekstremt høy deltakelse i lag, foreninger og frivillighet av alle slag. Det er jeg stolt av. Frivillig sektor bidrar med svært store verdier i samfunnet. Mine tall er et par år gamle, men er på omtrent 113 000 frivillige årsverk og en omsetning på 61 mrd. kr. Frivillig sektors aller viktigste bidrag er imidlertid ikke kvantifiserbart. Den viktigste verdien ligger i organisasjonenes bidrag til menneskers livskvalitet gjennom medvirkning til gode møteplasser, inkludering, gode oppvekst- og nærmiljøer, opplæring, meningsdannelse og demokratibygging. Derfor har det vært viktig for SV å satse på denne sektoren, og den mest sentrale strategien i SVs og regjeringens frivillighetspolitikk er å bidra til bedre rammevilkår for sektoren. I perioden 2005–2010 har Kulturdepartementets budsjett til frivillighetsformål økt til 350 mill. kr. Vi har styrket Frifond-ordningen etter at de borgerlige kuttet i den, vi har innført momskompensasjonsordningen, som er den største satsingen på frivillighet over statsbudsjettet noensinne. Den skal trappes opp til 1,2 mrd. kr – et betydelig løft. Når man innfører nye ordninger, er det alltid en fare for at det følger byråkrati med på kjøpet. Vi har fått tydelige meldinger fra både Landsrådet for Norges barne- og ungdomsorganisasjoner, LNU, og deler av Frivillighets-Norge om at det har kommet med denne ordningen. Jeg vil bare understreke at det at vi innfører den nye ordningen, kommer jo av at vi satser. Så har vi fått litt byråkrati med på kjøpet. Derfor er jeg veldig glad for at kulturministeren har satt i gang en prosess med tanke på hvordan ordningen kan forenkles. Særlig i barne- og ungdomsfrivilligheten er det viktig med enkle systemer, slik at organisasjonene kan drive med det de skal drive med – ikke med skjemautfylling. Jeg vil også trekke fram det som andre har nevnt, nemlig fritak fra revisjonsplikten for regionale organisasjonsledd med under 5 mill. kr i driftskostnader. Nå skal vi bruke LNU og frivillighetens egne erfaringer til å gjøre de gode ordningene våre bedre.


Jeg takker for de innleggene som er kommet. Jeg vil spesielt berømme Høyre og Venstre for deres innlegg, som jeg synes var balanserte, og hvor man ser på sin politikk istedenfor å kritisere Fremskrittspartiets politikk, slik f.eks. SV gjorde. Jeg mener at skal man komme noen vei, må man prate litt om sin politikk. Så må man søke litt samarbeid, og så kan man se om man klarer å bli enige om noe. Jeg er også veldig forbauset over at statsråden sier at han er svært fornøyd, og jeg tolker det dit hen at han er svært fornøyd med dagens situasjon og svært fornøyd med at det har blitt færre gårdsbruk i forhold til det som har vært tidligere. Det skulle bare mangle – det blir færre gårdsbruk, for det er færre gårdsbruk å ta av. Antall gårdsbruk er blitt sterkt redusert i flere år. Antall gårdbrukere er sterkt redusert, og antall dekar er redusert i siste fireårsperiode med 141 000. Det er ganske mye! Samtidig øker antall gårdsbruk som står tomme. Hvis man sier at man er svært fornøyd med den situasjonen, skjønner jeg ikke det. Jeg skjønner heller ikke at man er svært fornøyd med at man har klart å løfte økonomien innenfor landbruket, når ca. halvparten av Norges ordførere har skrevet under på et opprop som er innlevert, for å få økt inntektene til bøndene. Jeg sa i innlegget mitt at hvis det hadde vært en borgerlig regjering, hadde sikkert enda flere arbeiderpartiordførere, SV-ordførere og senterpartiordførere skrevet under på det oppropet. Jeg registrerer at Senterpartiet ikke stiller med noen representant i denne debatten. Kanskje man ikke finner at diskusjonen er interessant. Men jeg skulle tro at dette er en av de viktige diskusjonene og debattene vi har i denne salen om hvordan utviklingen innenfor norsk landbruk skal bli i framtiden. Så sier enkelte – det må selvfølgelig være hypotetisk – at hvis Fremskrittspartiet hadde vært ved makten, hadde det sett enda dårligere ut. Det tror ikke Fremskrittspartiet, det tror ikke jeg. Det må være bedre at noen av de 35 000 gårdsbrukene som står tomme, hadde hatt lys, gjerne hele tiden. Men det må i hvert fall være bedre at det er lys noe tid av året enn at de bare forfaller. Jeg tror ikke at Fremskrittspartiets politikk, med mer frihet – mer frihet for den enkelte bonde til å gjøre hva han vil, med de muligheter den enkelte gård har – vil være med og avfolke grendene, tvert imot. Ellers ønsker jeg også at hvis man uttaler seg om budsjetter og tall – og man nevner at Fremskrittspartiet vil redusere med 7 mrd. kr – må man i all rettferdighets navn også nevne at det vil gis 1½ mrd. kr i omstillingsmidler, det vil bli lavere skatter og avgifter, mindre reguleringer etc. Så registrerer jeg også at posisjonen, med statsråden, ikke nevner noe om motorferdselsloven eller rovdyr i denne saken.


Dette er en svært viktig debatt fordi infrastrukturen i Norge egentlig handler om blodårene som får samfunnet til å fungere. Folk skal komme seg til og fra jobb, til og fra barnehage og til og fra fritidsaktiviteter. Det er ingen tvil om at det har vært en økning i bevilgningene til infrastruktur. Fremskrittspartiet har ikke stemt imot en eneste krone av det som har blitt bevilget. Spørsmålet er: Kunne vi gjort mer? Det mener Fremskrittspartiet. Vi ser at vei- og jernbaneinvesteringene i statsbudsjettet er på 18 mrd. kr. Fremskrittspartiet vil øke dette betydelig, både ved å øke vedlikeholdsbevilgningene og ikke minst ved å opprette et investeringsselskap – i tråd med det finansminister Sigbjørn Johnsen foreslo i 2008 – som bygger vei og jernbane, og i langsiktig perspektiv kan inngå kontrakter og gjøre dette rasjonelt, akkurat slik som Stortinget ønsker med Avinor og flyplasser. Jeg forstår ikke hvorfor det er problematisk for vei og jernbane. Vi tror at vi kan investere i alle fall 5 mrd. kr mer for neste år ved å ha denne modellen. Men dette er visstnok uansvarlig, hører vi fra representanten Bratli og andre, fordi da blir det press i norsk økonomi. Da kan det bli sånn som i Spania. Ja vel. For å gi et perspektiv: I dag har SSB lagt fram nye anslag for investeringer på norsk sokkel. Anslaget øker forventninger på investeringer neste år med 3,8 mrd. kr – ikke sammenliknet med i år, men sammenliknet med det anslaget de kom med for tre måneder siden. Totalt ekstrainvestert på norsk sokkel neste år vil være 27,2 mrd. kr mer enn i år. Det er 50 pst. mer enn den totale vei- og jernbaneinvesteringen vi skal foreta neste år. Bare økningen i oljeinvesteringene er altså 50 pst. høyere enn de totale vei- og jernbaneinvesteringene i statsbudsjettet. Det sier litt om perspektivene her, og om hvor viktig oljenæringen er for at det går godt i Norge, men også å snakke om at en enorm vekst i samferdselsinvesteringene fra de rød-grønne blir smått i forhold til det som faktisk skjer der ute. Under de rød-grønne har veiinvesteringene totalt, hvis du summerer hvert år, vært 27,5 mrd. kr høyere enn det nivået som var siste året under Bondevik. Men i samme periode har vi spart over 3 200 mrd. kr mer i oljefondet. Så vi bruker 27,5 mrd. kr mer på norske veier på åtte år, men vi sparer 3 200 mrd. kr mer i utlandet. Så er det noen her som står og klager: Nei, vi kan ikke ha OPS-prosjekter med bompenger og låne penger til veiene. Men denne regjeringen har gjort lån til veiutbygging til en sportsgren, som de gjør det veldig godt i. For mens vi øker litt i statsbudsjettet, så øker vi veldig på bompengeinntektene. Og hva er det bompenger representerer? Jo, de representerer lånefinansierte veier – og vi går altså i dette landet, som sparer 3 200 mrd. kr i utlandet, og låner penger i utlandet for å bygge veier finansiert med bompenger. Forskjellen er at vi sparer til 1 pst. rente og låner vi til 2,5 pst. rente, og det er ikke god økonomi.


Jeg har fulgt debatten fra kontoret. Jeg syns at det er en veldig interessant utvikling av den tonen som har vært i debatten. Det har bølget litt fram og tilbake i enkeltsaker, men debatten har vist veldig tydelig at utenriksministeren ønsker, som han sa i redegjørelsen for to dager siden, å ta initiativ og grep fra Regjeringens side for å involvere Stortinget på en sterkere måte enn tidligere. Det er veldig positivt. Den andre tingen som debatten har vist, er at det fra alle partier er et klart ønske om å løfte europadebatten og diskusjonen om de tingene som skjer i Europa, i EU-parlamentet og i EUs organer, inn i Stortinget på et tidligere tidspunkt – ikke bare knyttet opp mot de tingene som følger av Lisboa-traktaten, men også for å få de konkrete sakene på dagsordenen på et tidligere tidspunkt i Stortinget og i offentligheten. Jeg tror dette er en erkjennelse av at en sånn sak som datalagringsdirektivet hadde fortjent en mye bredere plass i offentligheten på et mye tidligere tidspunkt enn det som det har fått, som Snorre Serigstad Valen tok opp i sitt innlegg, fordi man kunne gått inn i debatten og fått fram argumenter som det hadde vært viktig at norske myndigheter og norsk offentlighet hadde tatt del i, på et mye, mye tidligere tidspunkt enn det vi har gjort. Når det f.eks. gjelder diskusjonen som nå går om 2020-målene, som EU har direktiver om, og som har vært behandlet tidligere i år, tror jeg vi hadde hatt mye større interesse av å diskutere Norges posisjon for å kunne være offensiv overfor dem, på et mye, mye tidligere tidspunkt, enn å komme inn i ettertid og bare skal adoptere de direktivene – si ja eller nei. Til nå har vi vel strengt tatt bare sagt ja. Her ble det tatt gode initiativer fra Høyre i forrige periode, som ble diskutert og fulgt opp fra Regjeringens side. Vi endte opp med å endre forretningsordenen for å gi komiteene større mulighet til å gå inn. Jeg tror at Presidentskapet må se på, som Svein Roald Hansen også sa, hvordan vi i Stortinget, i gruppene, kan knytte båndene tettere til våre partigrupper i Europaparlamentet for å være på den banen på et tidligere tidspunkt, og hvordan vi kan sørge for å lage konkrete prosedyrer i Stortinget som sikrer at vi får tatt debattene når grønnbøkene og hvitbøkene kommer, når debattene tas i EU. For da kan vi være sammen med våre søsterpartier og få tatt debatten samtidig med dem, og kanskje komme med nye innspill, lære og få gode innspill tilbake.


Jeg vil aller først få takke saksordføreren for innlegget. Innstillingen er enstemmig på nesten samtlige punkter. Fremskrittspartiet er veldig glad for at vi har fått disse lovforslagene, slik at man skjerper straffen for dem som eventuelt skulle bryte loven ved bl.a. å importere piratkopier. Vi vet etter flere år og etter å ha vært i kontakt med bl.a. tollvesenet, som gjør en kjempejobb på dette området, at piratkopiering er et økende problem. Dette går ut over dem som – som saksordføreren sa – har investert i produkter og i den prosessen det ofte er å komme fram til produkter og få dem ut på markedet. Så vi er veldig glad for disse lovforslagene. På ett område er det et mindretallsforslag fra Fremskrittspartiet – som jeg vil ta opp – som gjelder «særlig skjerpende omstendigheter». I patentloven § 57 annet ledd har regjeringen foreslått at man ved særlig skjerpende omstendigheter skal øke straffen fra ett år til «inntil tre år». Fremskrittspartiet foreslår å øke straffen til «inntil seks år». Dette er etter innspill fra bl.a. NHO, som påpeker at dette er en strafferamme ved særlig skjerpende omstendigheter som er lik den man har i f.eks. Danmark. Vi synes det er greit at det skal være en ordentlig skjerping. Så vi ønsker å gå til det skritt å foreslå det som er inntatt i innstillingen. Med dette tar jeg opp Fremskrittspartiets forslag.


Det kan i debatten her virke som om ideologien går foran hensynet til barna – dem det gjelder. Fremskrittspartiet er for mangfold, vi er for forskjellighet – vi er alle forskjellige, vi lever forskjellige liv, akkurat som barna gjør: lever forskjellige liv. De har forskjellige behov, men de er alle unike. Derfor mener Fremskrittspartiet at vi trenger også ulike tilbud og mangfold – nettopp for å ivareta forskjelligheten. Noe vi er opptatt av i samfunnet ellers, er at vi faktisk er forskjellige, at vi velger forskjellige ting, og da synes jeg, som voksenperson, at denne salen bør ta hensyn til at barn i en sårbar situasjon er forskjellige. Det viktigste på barnevernsområdet er nettopp mangfoldet, og når det gjelder konkurranse, er det faktisk ikke slik at det ene nødvendigvis er bedre enn det andre, nettopp fordi barn er forskjellige. Høyre–Fremskrittsparti-regjeringen er i sin plattform klar på at vi ønsker at man fritt skal kunne velge barnevernstiltak etter vurdering av kvalitet. Pris har også vært et tema de siste ukene, ja, slik kan det fort bli når man bestemmer seg for at det ene er det beste, og så står man kanskje uten plasser og må kjøpe de dyreste, fordi det ikke er konkurranse. Da er det heller ikke konkurranse på kvalitet. Fremskrittspartiet er ikke i tvil om at de ideelle leverer gode tjenester, og at de er viktige, men jeg synes det er litt underlig at Arbeiderpartiet og andre tar til orde for at det er de offentlige og ideelle som er best. Det kan virke som om det er varmere hender der enn hos dem som jobber i private kommersielle. Jeg tror også de menneskene som jobber hos private kommersielle, har omsorg og omtanke for de barna de jobber med. Jeg tror faktisk hele det norske folk har en stor omtanke for dem. Derfor er det viktig med flere aktører og økt mangfold. Det er i hvert fall viktig i andre sammenhenger her i livet. Det å skulle ha et avbrudd og legge til grunn økt usikkerhet om plasser er det verste en kunne gjøre. Det er viktig med forutsigbarhet, ikke minst for barna. Vi vil ikke risikere at barna står uten plass, det er dem vi må tenke på. Det er reist mange spørsmål om konsekvensene når det inngås slike avtaler, og da må vi uansett ha med oss barna. Til syvende og sist er det vårt ansvar – og Fremskrittspartiet vil, som Høyre, naturligvis støtte forslaget fra Venstre subsidiært, som ivaretar vår intensjon om å sikre forutsigbarhet for dem det gjelder, dem det angår: de mest sårbare.


Jeg angrer egentlig litt på at jeg hadde forberedt et spørsmål, for når statsråden snakket i fem minutter om denne store meldingen uten å nevne realfag, burde man kanskje ha adressert det. Men jeg skal adressere utdanningsbølgen. Det jeg prøvde å si i mitt innlegg, er at det egentlig er fire måter å møte den på. Tre av de måtene er dårlige, og en av dem er etter min oppfatning bra. Måte nr. 1 er å redusere forskningen innen universitets- og høgskolesektoren. Måte nr. 2 er å ta inn færre studenter enn dem som er kvalifisert, altså ikke la økt studietilbøyelighet komme til uttrykk i økt studentmasse. Måte nr. 3 er å gå i den samme fella som man gikk i på 1990-tallet: ikke gjøre noe som helst annet enn å ta inn flere studenter. Måte nr. 4 er å la økt studietilbøyelighet komme til uttrykk gjennom flere studenter, men at det da følger med mer penger. Hvilken av disse fire alternativene mener statsråden er mest fornuftig?


Jeg håper at statsråd Victor Norman har rett. Jeg håper at det vil gå slik at det at disse eiendommene som Oslo Havnevesen etter min oppfatning ble tvunget til å legge inn i dette eiendomsselskapet og så Bjørvika Utvikling AS, vil medføre at Havnevesenet kommer ut av det på en økonomisk sett gunstig måte. Men jeg hadde vært mer beroliget hvis noen hadde lagt frem en analyse over omfanget av det som skal bygges, prisen pr. kvadratmeter på boligene, og at bidraget derav til de som står for utviklingen, er slik at man kan forvente en fortjeneste. Hvis det var slik at dette er meget lukrativt økonomisk for Havnevesenet, skulle man også tro at et annet utviklingsselskap ville være villig til å betale for eiendommene som de nå var, og som vel var innstillingen fra Havnevesenets direktør til styret. Det er også slik at hvis man mener at dette er en gavepakke til Oslo Havnevesen, ville jeg ha trodd at Regjeringen hadde lyttet til Oslo Havnevesens forslag til lovtekst i den saken som vi skal behandle i morgen. Oslo Havnevesen ville jo i høringen gjerne ha en begrensning inn i det vedtaket som gjør at havnens midler kan benyttes til andre ting enn havneformål, de ville gjerne ha med: hvis det var til beste for havnen. Det har ikke Samferdselsdepartementet tatt med i sitt lovforslag til Stortinget. Det var nemlig den begrensningen man ville ha lagt inn hvis analysene viste at det var et meget spekulativt eiendomsprosjekt og eiendomsutviklingsprosjekt. Da ville man hatt en mulighet til å gjøre noe annet. Den begrensningen var det Havnevesenet selv bad om, for å sikre seg mot at havnens opptjente verdier skulle gå til noe som ikke var til havnens beste, så det ville være utenfor loven for havnestyret å gi sitt ja. Det ville altså ikke departementet ta inn. Jeg setter et spørsmålstegn ved statsrådens veldig klare påpeking av at her er det ingen risiko, havnens eiendommer vil stige i verdi som følge av dette – det er jo nettoverdier vi må snakke om – og dette kommer til å bli en veldig lønnsom byutvikling. Jeg håper, som sagt, at statsråden har rett, og at jeg har tatt feil. Det vil vi se den dagen en eller annen bank skal gi et betydelig lån til Bjørvika Utvikling AS for å forestå alle de kostnader som er forbundet med at man først må utvikle tomtene og eiendommene før man får noen gevinst når disse selges. Da vil det være opp til bankenes vurdering av kredittverdigheten, og da vil vi se hvordan det går.


Jeg kan slutte meg til alt som ble sagt i representanten Micaelsens utmerkede innlegg, derfor skal jeg forsøke å være kort. Det har jo skjedd veldig mye siden dette forslaget ble lagt fram, som helt vesentlig endrer grunnlaget for den debatten vi nå har. Regjeringen har trukket tilbake sitt forslag om reservasjonsadgang. Det var en stor seier ikke først og fremst for opposisjonen, men for den store folkelige mobiliseringen som var ute i samfunnet. Det viste også at regjeringen og regjeringspartiene grovt feilvurderte stemningen ute blant folk og engasjementet blant norske kvinner. Men selv om regjeringspartiene gjorde en sånn feilvurdering, skal de også ha honnør for at de hadde mot til å snu. Det krever litt å innrømme at man har tatt feil i politikken. Det er likevel viktig å understreke at debatten ikke er over med dette. Vi imøteser det nye forslaget som nå kommer fra regjeringen, og vil ta endelig stilling til det når det foreligger i en endelig utgave etter høringsrunden. Det er også viktig å understreke at det er problemstillinger knyttet til dette med reservasjon som vi ikke må slippe tak i selv om debatten nå har roet seg betraktelig. Det gjelder ikke bare den reservasjonen som praktiseres mot henvisning til abort, men også, som saksordføreren var inne på, det faktum at det finnes leger som reserverer seg både mot prevensjon, mot å bidra til assistert befruktning og også mot LAR-behandling til rusmiddelavhengige. Derfor er vi opptatt av å sette Helsetilsynet i stand til å avdekke ulovlig reservasjon, vi er opptatt av å skjerpe inn overfor kommunene det ansvaret de har for å håndtere dette, og vi er opptatt av at ulovlig reservasjon faktisk skal sanksjoneres. Alt dette går fram av de tre felles forslagene fra Arbeiderpartiet og SV. Jeg har samtidig lyst til å si at jeg er glad for at regjeringen har sagt, og helseministeren har sagt, at det vil bli gjennomført nasjonalt tilsyn. Det synes jeg er bra. Vi imøteser med forventning når det skal skje, og på hva slags måte. Men veldig langt på vei har jo regjeringen kommet dette forslaget i møte allerede. Helt avslutningsvis merket jeg i et par av innleggene her et slags forsøk på å ta opp igjen debatten om hvorfor diskusjonen om reservasjon kom opp i vinter. Det var ikke fordi SV og Arbeiderpartiet plutselig kom på denne problemstillingen da regjeringen kom med et dårlig forslag. Den som løftet dette på dagsordenen, var tidligere helseminister Anne-Grete Strøm-Erichsen. Vi har ingen problemer med å erkjenne at det hun satte i gang, ikke var nok til å stoppe ulovlig reservasjon, men det var hun, og det daværende flertallet, som tok tak i dette, og som påla kommunene å rydde opp, og når det viste seg at det ikke virket, gikk vi videre til det som vi behandler i dag, og som regjeringspartiene nå er i ferd med å slutte seg til, nemlig at staten må ta ansvar, bl.a. gjennom Statens helsetilsyn. Det er ingen tvil om at regjeringens dårlige forslag hjalp på engasjementet ute blant folk, og sånn som situasjonen nå er, kan vi kanskje si at det var en god ting, men det blir en helt feil framstilling å prøve å få det til å se ut som om flertallet i forrige periode ikke tok tak i dette.


Problematikken knyttet til frafall er mye debattert i det politiske landskap i dag, og svært mye i denne komiteen, noe som er utrolig bra. Jeg tror det er veldig viktig for skolesektoren og for samfunnet som helhet at det nå er tverrpolitisk enighet om de viktigste satsingsområdene, og det er jeg glad for at det er. Vi har alle felles mål for skolen, men vi har ulike virkemiddel. Jeg tror et av de målene vi har, og det er intensjonen som ligger i dette forslaget også, nettopp er å heve kvaliteten hos programfaglærerne. Og jeg tror dette virkemidlet er noe vi felles kan gå sammen om. Det er også tverrpolitisk enighet om at skolen er blitt for teoritung og oppleves som for lite praktisk for mange. Et av de viktigste tiltakene mot frafall er nettopp derfor å skape flere arenaer der de med gode praktiske egenskaper og evner skal få muligheten til å dyrke fram dette og være flink også på disse områdene. Og jeg er veldig glad for at det ser ut som om det også er politisk enighet på det feltet. Men jeg vil gjerne advare mot en liten ting. Jeg har registrert i debatten at det fra enkelte og fra enkelte partier kan virke som om man argumenterer for praktiske fag med at enkelte elever er svake i de teoretiske. Jeg mener at det ikke er derfor vi skal ha mer praksis. Jeg mener vi skal ha mer praksis nettopp på grunn av de praktiske fagenes egenverdi. Og det er der mye av problemet for de siste årenes utvikling ligger, tror jeg, nemlig at man snakker om praktiske fag for de teorisvake. Vi må løfte fram igjen statusen til de praktiske fagene, og både gjennom de tiltakene vi gjør og måten vi politikere snakker om dem på, framheve at praktisk kompetanse er like mye verd og like viktig som teoretisk kompetanse. Programfagene i videregående skole skal sette elevene i stand til å utføre arbeid som en fullverdig arbeider i sitt yrke. Studieløpet gir teoretisk innføring de første to årene på skolebenken, for deretter å omgjøre teorien til praksis i arbeidslivet. Da er det en stor utfordring å sikre at elevene opplever sammenheng mellom det de lærer på skolen, og det de faktisk møter i bedriftene. Vi har to utfordringer her: En av dem, som jeg ikke skal gå inn på, er mangel på utstyr. Det må være moderne, tidsriktig utstyr for programfagelevene for at de skal få mulighet til å lære yrket sitt. Den andre – det vi diskuterer her – er at det er viktig at lærerne har oppdatert fagkunnskap på området. Vi vet alle – og det er blitt sagt sikkert fra alle partiene fra denne talerstolen det siste året – viktigheten av lærerens kompetanse og engasjement for elevenes læring, det er også viktig her. Veldig mange av lærerne på programfagene er utdannede fagarbeidere som har bygd på ekstra med pedagogisk utdanning. Da er det viktig at de får muligheten til, og får lov til, å følge den teknologiske utviklingen i sitt yrke. Det sier seg selv at å skifte lysrør på et gammelt svart-hvitt lysrør-tv på 1970-tallet er noe annet enn å skifte sikring på et 50 tommer plasma-tv i dag. Derfor er det viktig at de får muligheten til å følge den faglige utviklingen. Og derfor ønsker vi i Fremskrittspartiet nettopp å legge til rette for en hospiteringsordning som gir lærere muligheten til å komme ut i bedriftene i en uke, to uker, kanskje en måned eller to, alt etter hva som er formålstjenlig, for å følge utviklingen, få lov å være med og utøve yrket sitt igjen med de nye virkemidlene, med den nye teknologien og de nye, moderne arbeidsmetodene. Når de da kommer tilbake, er vi for det første sikret at den kunnskapen læreren gir eleven og underviser eleven i, faktisk er den kunnskapen eleven trenger for å møte dagens arbeidsmarked. For det andre tror jeg det vil bidra til å skape mye større engasjement blant lærerne selv innenfor deres yrke og fagfelt, som også vil kunne smitte over på elevene. For det tredje tror jeg det er viktig fordi dette vil heve kvaliteten generelt sett i programfagene og i den videregående opplæringen. Jeg vil gjerne takke kunnskapsministeren for det positive svaret hun ga i denne prosessen. Det er jeg utrolig glad for. Jeg er kjempeglad for at det ikke lenger er politisk mynt eller ideologiene, men at man ser på hva som faktisk vil fungere. Det er jeg veldig glad for, og jeg ser veldig blidt på det videre arbeidet med denne saken og med dette forslaget.


Finnmark var spesielt hardt ramma av krigen. Men eg trur eg tør seie såpass som at heile Noreg var hardt ramma av den andre verdskrigen, og at det innebar svært tøffe vilkår for mange i heile Noreg. Dessverre var det også mange som tapte skulegang i løpet av krigen eller i åra rett etterpå. Det er riktig at Finnmark var særleg tøft ramma av situasjonen. Det er likevel bestemt å likebehandle alle, på den måten at ein ikkje har rett til rettferdsvederlag Ein kombinasjon av fornorskingspolitikken og krigen er grunnlaget for den særordninga som Stortinget tidlegare har vedteke. Det er fordi dei med samisk og kvensk bakgrunn som ikkje kunne norsk godt nok til at det var mogleg å ha utbytte av opplæringa, har fått moglegheit til å søkje om eit rettferdsvederlag, mens ei liknande ordning ikkje gjeld for andre som måtte ha tapt skulegang på grunn av krigen.


La meg da til slutt spørre: Hva vil være en naturlig fortsettelse av dette? Det er riktig at de daværende regjeringspartiene nok hadde litt ulike oppfatninger om både behovet for økt lærertetthet og hvordan en sånn ordning eventuelt kunne videreføres, men det det ikke er noen tvil om, er at også de partiene som var mest for dette, hele tiden har hatt en åpen holdning til hvordan de stillingene burde fordeles. Det er jo ikke gitt, om de 600 stillingene skal videreføres, at de bør være på akkurat de skolene som har dem i dag. Det tenker jeg er noe av det den informasjonsinnhentingen som nå kommer i gang, bør fortelle oss. Men det som jeg er veldig opptatt av, er at det ikke nå skal legges føringer som gjør at det blir naturlig for regjeringen å ta disse pengene og bruke dem på noe helt annet. Det er sånn brevet til skolene kan leses. Derfor vil jeg gjerne ha en bekreftelse på at det ikke er sånn at det er uaktuelt for regjeringen med en videreføring av disse 600 stillingene i en eller annen form.


La meg få lov til å presisere noen ting. Selv etter EØS-utvidelsen i 2004, som gjør at det har kommet flere arbeidsinnvandrere til Norge, er det store og hele bildet at vi har et seriøst arbeidsliv i Norge. Det er viktig å understreke. Jeg sier ikke at det er problemfritt, det sa jeg også i mitt innlegg, men vi ser en økning i et mer brutalt arbeidsliv innenfor enkelte sektorer. Derfor er det viktig med en mer målstyrt politikk overfor de useriøse for å kunne luke dem ut. Det er regjeringen i gang med. Derfor er det viktig at vi går igjennom de virkemidlene som er brukt i de tre handlingsplanene som er levert Stortinget, slik at vi finner ut hva som fungerer, og hva som ikke fungerer, og slik at vi i fremtiden gjør mer av det som fungerer, for å ta de useriøse, og gjør mindre av det som pålegger de seriøse et økt byråkrati, og som ikke har virkning. Hva er en arbeidsinnvandrer? Jo, det er en som kommer til Norge og tilbyr sin arbeidskraft under de lønns- og arbeidsvilkår som er gjeldende for Norge, og som er nedfelt i vår arbeidslovgivning. Jeg forventer at man følger norsk arbeidslovgivning. Jeg forventer at man følger norsk lønns- og arbeidslivspolitikk som er nedfelt. Så vet vi at noen prøver å unngå det. Det er derfor det er viktig med mer samordnet tilsyn, viktig med mer koordinerte tilsyn, viktig med sterkere og mer konkrete virkemidler overfor de næringene, de grupperingene, for å kunne ta dem ut. Jeg er enig med interpellanten Lundteigen i at det er viktig å sørge for at vi har et anstendig arbeidsliv. Det er viktig at de som kommer til Norge, alle skal forholde seg til lønns- og arbeidsvilkår som gjelder i dette landet, uavhengig av hvilken sektor de tilbyr sin arbeidskraft. Det er noe vi må legge til grunn, men også noe vi må følge opp med politiske tiltak hver eneste dag for å forhindre at ingen bryter de spillereglene. Det gjør denne regjeringen, og det er en politikk regjeringen tar på det dypeste alvor. Vi ser useriøse tendenser i deler av arbeidslivet, men nok en gang: Det store og hele bildet er at vi har et seriøst arbeidsliv. Så må vi ta dem som er useriøse, innenfor de bransjene der de useriøse har vokst frem.


Jeg har to spørsmål til statsråden. Det første går på det temaet som har vært debattert før i dag, som gjelder menneskesmugling, strafferamme og telefonavlytting. Vil justisministeren umiddelbart ta initiativ til å gjøre noe med det og komme tilbake til Stortinget, slik at man også kan bruke telefonavlytting i den typen saker som omtales i dag? Det andre er et tema jeg har vært inne på før, nemlig forholdet til Stine Sofies Stiftelse. Statsråden var noe inne på det selv. Er det en viss mulighet for at statsråden har tenkt å gjenopprette den skaden som Stortinget har gjort ved at flertallet ikke har bevilget midler til Stine Sofies Stiftelse? Er det nå slik at man kan gå ut fra at statsråden skal framstå som en reddende engel og sette ting på plass igjen, og på den måten høste æren for bevilgninger der Stortinget faktisk ikke har gjort jobben sin?


Jeg vil først få uttrykke glede over at Regjeringen og jeg – og Fremskrittspartiet – således har det samme mål: å få til en forandring til det positive i Iran. Jeg tok ikke til orde for at vi nødvendigvis skulle gå til full boikott av Iran – både diplomatisk og økonomisk. Jeg bad om at vi skulle vurdere hvilke muligheter vi har – noe også utenriksministeren sa. Og jeg ser at det å ha en diplomatisk tilstedeværelse kan ha sine fordeler overfor enkeltpersoner. Denne uken var det – så vidt jeg har fått opplyst, i hvert fall av iranske medier – en felles vurdering av relasjonene mellom Iran og Norge. Det foregikk her i Oslo, hvor viseutenriksministeren i Iran, Saeed Jalili, og statssekretær Raymond Johansen hadde møte. Hvis jeg skal tro det som siteres i Iran, uttrykte den norske statssekretæren håp om et utvidet samarbeid – politisk, økonomisk, sosialt og kulturelt. Utenriksministeren kan eventuelt korrigere det bildet som gis i iranske medier. Jeg synes ikke dette nødvendigvis er et positivt bidrag til debatten. Jeg aksepterer en viss tilstedeværelse, men at vi utvider samarbeidet i den situasjonen vi har nå, finner jeg sterkt bekymringsfullt. I tillegg hadde den samme viseutenriksministeren fra Iran møte med statssekretær Anita Utseth i Olje- og energidepartementet. Hun kunne opplyse at en høytstående norsk delegasjon vil besøke Iran tidlig i desember for å delta på et oljeseminar – også en type aktivitet jeg finner underlig. Kofi Annan har på det nåværende tidspunkt valgt ikke å besøke Teheran – han fant ikke tidspunktet riktig. Er tidspunktet riktig for den norske regjering med hensyn til å sende en høytstående delegasjon? Igjen tar jeg et forbehold: Sitatene er hentet fra iranske nyhetskilder. I norske medier har jeg ikke funnet ett ord om dette. I pressemeldinger fra Utenriksdepartementet eller fra Olje- og energidepartementet har jeg ikke funnet ett eneste ord, verken om besøket eller om samarbeidet Norge–Iran. Jeg finner det også litt underlig at jeg må gå til iranske kilder for å finne omtale av dette besøket.