Saksordføreren redegjorde for de debattene som vi har hatt om dette temaet. Senest hadde vi mye diskusjon rundt Meld. St. 15. Jeg skal ta en liten historie: Jeg har etter å ha jobbet mye med ulike ofre, hatt kontakt med Kari. Kari var utsatt for overgrep og misbruk fra hun var 4 år til hun var 15. Et familiemedlem ble dømt, fikk 7,5 år, og Kari ble tilkjent nesten 2 mill. kr i erstatning. Alle i denne salen vet at den størrelsesorden både på erstatning og på straff betyr at denne jenta har vært utsatt for forferdelige ting. Hun er i dag 100 pst. ufør. Hun går jevnlig til psykolog. Livet er ødelagt. Men i tillegg vil Kari nå måtte leve med at hver måned vil hun gjennom SI-ordningen som nå er vedtatt og blir iverksatt i juni, bli minnet på sin sak gjennom år, flere år. SI-ordningen som prinsipp sånn som den foreligger, er grei nok, og det er veldig bra at den nå blir iverksatt. Men jeg vil henlede oppmerksomheten på Fremskrittspartiets forslag nr. 1. Hvis denne jenta, denne Kari, kunne ha fått utbetalt det beløpet som hun ble tilkjent, på én gang, som staten nå gjennom SI-ordningen sier at de vil ta ansvar for å kreve inn, vil vi for det første få mindre byråkrati og – punkt 2 – hun vil kunne legge saken bak seg. Hun vil kunne starte et nytt liv istedenfor å bli minnet på dette. Nå tar jeg ikke opp hvordan hun gjennom disse årene etter at saken var oppe, har måttet løpe etter pengene, selv har måttet finne ut hvor vedkommende jobber, og på hvilken måte han har ordnet seg svart arbeid for å unngå at det ble mulig å trekke ham i lønn, så hun skulle få pengene. Jeg ber igjen om at regjeringspartiene vurderer forslag nr. 1 som en løsning. Det er ikke mer kostbart. Hvis en ser på indeksreguleringen i forhold til kroner, vil en faktisk heller spare penger ved å kunne gjøre alt i ett. Til slutt voldsofferomsorg: Jeg tror jeg har sagt mange ganger at vi har kriminalomsorg, men vi har ikke en ordentlig voldsofferomsorg. Det er så mange mennesker som sliter der ute, som faller mellom to stoler, som ikke blir sett og ikke blir ivaretatt. Jeg ber om at vi får fortgang i dette. Jeg tar opp forslagene fra Fremskrittspartiet.


La meg starte med å si at jeg er glad for at det er flertall for det forslaget som ligger i innstillingen i dag, og jeg er også veldig glad for at Arbeiderpartiet har snudd i denne saken. Det er litt trist at man ikke fra Arbeiderpartiets side kunne ha snudd for et år siden, så hadde vi kanskje sluppet å ha denne debatten og den usikkerheten som har hersket på Bardufoss. Men jeg tror nok den usikkerheten på Bardufoss likevel hadde kommet til å eksistere, rett og slett fordi gjennomføringsevnen og gjennomføringsviljen fra statsråden er mangelfull. Det har man sett i en rekke eksempler, der Stortinget vedtar én ting og statsråden og Regjeringen gjennomfører noe helt annet. Olavsvern er et ferskt eksempel, der man la ned ammunisjonslageret og ti arbeidsplasser forsvant. Det var overhodet ikke nevnt i den proposisjonen som ble behandlet for ca. et år siden. Og leser man dagens VG, ser man at man har planer om å avfolke Nord-Norge, mer eller mindre, militært. Det foreligger en hemmelig plan, og for sikkerhets skyld står den i VG. Det som preger Forsvaret, er usikkerhet og utrygghet, og det må være ganske frustrerende å være i Forsvaret med den usikkerheten som statsråden er med på å bidra til. Det er nevnt Stavanger Aftenblad, og det vil jeg også nevne, der statsråden sier at man skal sette seg ned og tolke et vedtak – og man skal for sikkerhets skyld sette seg ned med Arbeiderpartiet. Da er det jo naturlig å få en avklaring fra Arbeiderpartiet på om man har tenkt å svare på en sånn invitasjon, og jeg må bare minne om at det er en rekke partier som står bak det forslaget. Nå er det ikke sånn at Regjeringen skal tolke noen vedtak. De vedtakene som Stortinget fatter, skal gjennomføres, uansett om statsråden liker det eller ikke. Jeg vil avslutningsvis få lov til å gi ros til en person i Høyre som sitter i forsvarskomiteen, Åge Konradsen, som har sett lyset. Jeg gir ham honnør for at han støtter det flertallet har kommet fram til. Det synes jeg er veldig bra. Og når statsråden sier at dagens vedtak ikke endrer på situasjonen: Jo, det gjør det, for det vedtaket vi skal fatte i dag, det skal gjennomføres, det skal ikke tolkes, og jeg håper statsråden for siste gang har drevet og stukket kjepper i rotorene når det gjelder 337-skvadronen.


Jeg ser at statsministeren føler seg trygg når han er utstyrt med manus fra forsvarsministeren om hva som skal gjelde for de norske styrkene i Irak, og at den sikkerheten som statsministeren nå viser i stortingssalen, ikke er den utryggheten han gav inntrykk av i Dagsrevyen i går. Jeg regner da med at statsministeren mener at det ikke er nødvendig med noen ytterligere gjennomgang av hva som er betingelsene for soldatene i Irak, men at han nå har klart å få gjennomført det. Jeg har lyst til å stille ham et politisk spørsmål, som dreier seg om at da president Bush holdt sin State of the Union-tale, henviste han til bl.a. Norges deltakelse i Irak som et argument mot et ytterligere FN-spor. Han ramset opp Norges innsats i Irak, og sa at det betydde at nå var det internasjonalisert. Det gikk inn i Bush’s argumentasjon mot hans mulige demokratiske motkandidater i neste presidentvalg, et argument mot en ytterligere internasjonalisering og et FN-spor. Jeg lurer på om Bondevik føler seg bekvem med at Bush bruker Norge i valgkampen mot demokratene.


I tider med stor arbeidsledighet og mange ledige hender er det viktig å bygge ut infrastrukturen i et land. Vi satser massivt på jernbane. Jernbanen har gjennom mange, mange år vært forsømt. Det betyr at vi har en jernbane som ikke er god nok eller konkurransedyktig nok, ikke fordi de mange som jobber innenfor jernbanen, ikke ønsker at det skal bli bra, men simpelthen fordi materiellet er for dårlig, skinnegangen er for dårlig - det er rett og slett forsømmelser gjennom mange år som gjør at vi ikke har lyktes med å få opp jernbanen som et alternativ, for mange, til biltrafikk. I vårt alternative budsjett finner vi på ny plass til store investeringer innenfor jernbanesektoren for å bedre infrastrukturen for dette kollektivmiddelet, og også for å få ledige hender i arbeid. Vi har altså over 10 000 ledige bygg- og anleggsarbeidere i Norge som bare står der og lurer på: Hvorfor i himmelens navn kan ikke bare noen gi meg en jobb? Det er det vi prøver å gjøre. Det betyr at dette har vært vårt fokus. Vi har hørt hva de fra Flytoget sier, at dette sannsynligvis vil føre til 10 kr i økt billettpris. Vi mener at det hadde vært en riktigere satsing innenfor jernbanesektoren å satse på å bygge ut infrastrukturen enn å gå på billettprisen på Flytoget.


Representanten Sjøli er opptatt av valgfrihet og av at SV får frysninger hver gang man snakker om Høyres valgfrihet. Ja, jeg får litt frysninger av Høyres valgfrihet, det er helt klart. Men så lenge vi ikke har full barnehagedekning, har vi ingen valgfrihet. Så lenge det er kvinner som er lavtlønte og går i deltidsstillinger, har vi ikke full valgfrihet, for familiene må faktisk velge at det er mor som er hjemme – på grunn av økonomi. Kontantstøtten gir ikke frihet til å velge for barnefamiliene. Sjøli er opptatt av at man vil fjerne kontantstøtten over natten, men regjeringspartiene gjorde jo akkurat det samme – de tok vekk småbarnstillegget over natten, fra den ene dagen til den andre, og gav det til dem som hadde kontantstøtte, for de som skulle ha barnehageplass, skulle ikke ha småbarnstillegg. Så har man heller ikke prisjustert barnetrygden.


Ja, det er vår plikt å ha meninger og oppfatninger og stake ut kursen for norsk utenrikspolitikk, men vi synes altså det kunne være en god idé å trekke inn disse kreftene utenfra. Representanten Lønning impliserte nærmest at jeg ikke hadde tro på eget forslag. Man kan ikke gjøre et forslag om å nedsette et utvalg til et prinsipielt være eller ikke være. Jeg tror det er flere veier frem til det målet, og målet her er jo viktig, det å få den sektorovergripende debatten. Jeg tror det er ulike måter å få til det på. Inntil jeg ser andre forslag som jeg synes kan være gode i så måte, synes jeg det forslaget som vi har fremmet, i hvert fall er et konstruktivt innspill, og det beste innspill jeg har sett i så måte. Jeg beklager at jeg ikke nevnte meldingen spesielt. Vi hadde en god diskusjon rundt nordområdemeldingen, så all ære for at den er kommet, men den er allikevel sektororientert, og den tar således ikke tak i det som var vårt ankepunkt, nemlig å få den overordnede debatten.


Det er på mange måter ein trist dag i dag ved at sentrale prinsipp for personvernet er trua. Sjeldan er Arbeidarpartiet sitt slagord meir treffande enn akkurat i dag: «Alle skal med.» I effektivitetens og kostnadseffektivitetens namn blir personvernet ofra, og alle skal med. Vi har i dag gjennom denne debatten hatt mange eksempel på opplysningar som er komne på vidvanke, jamvel opplysningar som det ikkje skulle vere mogleg å nå fatt i. Likevel skal vi no finne oss i å kome i den situasjonen at vi må bevise vår uskyld i saker der det er lagra data som knyter oss opp til stad eller tid. All verdas elende, som organisert kriminalitet og overgrep mot uskyldige born, skal no finne si løysing, og prisen er overvaking av alle landets borgarar. Det er nesten som om ein ikkje klarer å komme dette kriminelle uvesenet til livs utan at vi alle aksepterer at sentrale prinsipp for personvernet blir forkasta. Ein kan argumentere så høglydt ein vil, men vår grunnlovfesta fridom frå overvaking er trådd over med dagens vedtak. Lat meg berre vere tydeleg: Prisen, å miste personvernet, slik vi endar opp med i dag, ville vere akseptabel dersom det rydda opp og fjerna misbruk av uskyldige born og anna svineri. Men vi veit alle at slik er det ikkje. Det blir nok vanskelegare og meir arbeidskrevjande utan datalagringsdirektivet, men den prisen må vi vere villige til å betale. Så, skal ein få dette uvesenet til livs, får ein setje inn nødvendige ressursar for å styrkje politiet, slik at desse sakene også får si løysing. Det er politikkens rolle å setje grenser for teknologien når det finst interessekonfliktar, som her opp mot personvern og rettsstatsprinsipp, og sjeldan er det tydelegare enn i dag. Framstegspartiet ønskjer å vere tydelege på kva side vi står på i denne saka. Det gjer vi ved å stemme imot datalagringsdirektivet i dag.


Jeg takker statsråden for svaret. Dette var jo et spørsmål som det kunne vært nok å svare ja eller nei på. Riksantikvaren har altså villet frede en privat eid, falleferdig bygning mot eierens eget ønske. Arendal kommune har tidligere gitt rivningstillatelse, og fylkesutvalget er imot at bygningen fredes. Likevel står altså Riksantikvaren hardt på for å frede denne bygningen. Eieren har, som statsråden nevnte, i sin fortvilelse derfor anket Riksantikvarens avgjørelse om fredning inn for departementet med et berettiget ønske – selvsagt – om å få omgjort et, etter mitt syn, totalt meningsløst fredningsvedtak. Når det gjelder saksforberedelse ved enkeltvedtak, er det ifølge forvaltningsloven ankeinstansens egen plikt å påse at saken er så godt opplyst som mulig før det treffes vedtak. Derfor er det mitt klare synspunkt at det bør foretas en befaring på stedet, for nettopp å ha de informasjoner som forvaltningsloven viser til, når saken skal behandles.


Onsdag 14. november i år rettet daværende fiskeripolitiske talskvinne i SV, Ingvild Vaggen Malvik, en flengende kritikk mot egen regjering og departementet. Kritikken dreide seg om fiskeripolitikken til Regjeringen og spesielt fartøy under 15 meter og muligheten for å strukturere dem. Hun uttalte bl.a.: «Men jeg forventer at Fiskeridepartementet tar prosesskritikken på alvor og at uklarheter og eventuelle feilaktigheter overfor Kystfiskarlaget blir ryddet opp i.» Er Inge Ryan, som kommer fra samme parti og nå har overtatt i næringskomiteen, enig i den kritikken som daværende fiskeripolitiske talskvinne kom med overfor egen regjering?


Stortingsmeldingen gir en grei oversikt over et omfattende og krevende område, som utviklingspolitikken er. Og den illustrerer, i hvert fall for meg som leser, at det å sitte i f.eks. Oslo og bestemme at vi skal utrydde fattigdom i land x eller y, er en nesten umulig øvelse. Men allikevel er det en øvelse som norske politikere, embetsmenn og -kvinner og frivillige organisasjoner gjerne kaster seg ut i, for utrettferdighet, sult, nød, sykdom og elendighet opprører oss som medmennesker og som politikere. Vi vil ha slutt på det som er vondt. Vi vil gjerne vedta noe bedre. År etter år forsøker vi å vedta en bedre verden, både i norske budsjetter og på internasjonale konferanser. Altfor ofte blir disse vedtakene resultatløse. Vi fortviler, men rister det fort av oss og prøver oss på stadig spenstigere vedtak – for det er jo ikke viljen det står på. Og det er det virkelig ikke. Engasjementet i Norge for utviklingslandene er enestående og noe vi absolutt skal være stolte av. Kanskje må vi heller se litt på vedtakene, se på erfaringene med vår politikk, lytte mer til dem vi skal hjelpe, og fremfor alt ikke bare føle, men også forstå. Det jeg har forstått etter å ha jobbet en del med dette temaet over noen år, er at endringer er krevende. Mange, både i Norge og ute, har store interesser av at forholdene fortsetter noenlunde som før. Dette er ikke på noen måte unormalt eller galt, men det er kanskje heller ikke spesielt utviklingsfremmende. Noe annet er at utviklingspolitikk svært ofte blir vel så mye norsk innenrikspolitikk som fattigdomsbekjempelse i utviklingsland. Den tredje erkjennelsen er i hvert fall for meg den viktigste, og det er at enhver regel har et unntak. Alle land og folk er forskjellige. Tvil er ofte bedre en sterk tro. Utviklingspolitikk må møtes med ydmykhet, åpenhet, tålmodighet og kunnskap. Kritikken mot bistand har blitt kraftigere og kraftigere. Til og med tradisjonelle forsvarere av bistand påpeker gjerne at man må lære av feil, og at man nå står for noe nytt i bistanden i forhold til tidligere. I dette selvkritiske politiske landskapet velger altså Fremskrittspartiet å nedtone sin kritikk mot bistand ved at vi i vårt partiprogram fjerner en veldig sterk formulering om å kutte all bistand. Når mange flere nå synes å være enige med oss, er det kanskje underlig at vi på denne måten modererer oss, men igjen handler det om å være åpen for at også bistand kan være et virkemiddel i kampen for utvikling. Men vi har ikke endret syn på at stat til stat-bistand i hovedsak er en måte å gi bistand på som ikke fremmer gode utviklingspolitiske mål. Vi har ikke endret syn på reformbehovet i FN. Og ikke minst: Vi har ikke endret syn på at det er økonomisk vekst som skaper velstand – ikke passiv bistand. En av de store utfordringer internasjonalt i disse krisetider er forholdet til proteksjonisme. Representanten Marit Nybakk var også inne på det. Ønsker vi at land skal kunne beskytte seg bak tollmurer og andre stengsler, eller ønsker vi frihandel og mer globalisering? Mange har advart mot den proteksjonisme og nasjonalisme som ble praksis i verden på 1930-tallet, etter datidens finanskrise. Alle ansvarlige ledere advarer sterkt mot å gå den samme veien – inkludert vår egen utenriksminister. Vi ser dessverre at f.eks. den amerikanske administrasjonen er veldig rask med å innføre tiltak som innebærer at det kun skal handles amerikansk, stikk i strid med egen retorikk og historisk kunnskap. Men hva med utviklingslandene? Der virker det som om vi setter til side erfaringene fra 1930-tallet i Europa og aksepterer at proteksjonisme er en grei vei å gå. Regionen sør for Sahara i Afrika er den mest proteksjonistiske regionen i verden. 70 pst. av alle handelsbarrierer er innført av fattige land – rettet mot fattige mennesker i andre fattige land. Beregninger viser at hvis denne typen proteksjonisme ble avviklet i det sørlige Afrika, ville det umiddelbart styrket disse landenes økonomier med godt over 1 milliard dollar. Når man i merknads form i innstillingen snakker om behovet for politisk handlingsrom, høres det forlokkende ut. Men det er ikke tilfeldig hvordan et slikt handlingsrom brukes. Og så lenge vi er partnere med utviklingsland, vil vi at Norges agenda skal være at disse landene gradvis forlater isolasjonisme og proteksjonisme. Nå skal jeg være forsiktig med å gjøre dette til en ideologisk debatt, men jeg er redd for at politikere skal utnytte frykten for sviktende økonomi og tap av arbeidsplasser ved å rette fingeren mot kapitalisme og globalisering, mot åpenhet og samarbeid. I europaparlamentsvalget erfarte vi at ytterliggående partier, med ulike benevnelser og merkelapper, gjorde det veldig godt. De fleste av disse venstre- eller høyreorienterte partiene har det til felles at de er imot kapitalisme, marked og globalisering. Flere av dem er nasjonalistiske og rasistiske, som f.eks. det høyreekstreme Jobbik fra Ungarn. Jeg var inne på deres nettside, og argumentasjonen var en blanding av argumentasjonen til Vigrid og Attack – vemmelig og skremmende. Dette er den typen bevegelser og standpunkter vi må bekjempe. Da blir det mildt sagt paradoksalt å anerkjenne politikken til partier som British National Party eller Front National som god nok for utviklingsland. I Norge har vi bredt akseptert at globalisering og frihandel er best. Da må vi også gjøre oss til ambassadører for denne typen politikk internasjonalt. Sett i et europeisk perspektiv er graden av ideologisk enighet i Norge nesten unaturlig. Klima er en sentral del av meldingen. Utviklingslandenes evne til å håndtere klimautfordringen er viktig, men det er ett område jeg vil kommentere, og det er koblingen mellom klima og konflikt. Nå skal ikke jeg påstå at det ikke er en kobling – lang ifra – men jeg vil advare mot at vi fokuserer for sterkt på dette. Vi har nå en president i Sudan som er tiltalt av ICC for forbrytelser mot menneskeheten. Vi må aldri gi ham eller andre lov til å forsvare seg med at klimaendringer har skylden. Konfliktforsker Henrik Urdal advarer mot mytedannelser som at fordriving nødvendigvis gir voldelige konflikter. Vi må ikke bidra til å militarisere klimadebatten og i neste omgang gi legitimitet til diktatorer som øker militærutgiftene. Det er et ønske om nye finansieringsmekanismer for å skaffe mer penger internasjonalt til utvikling. Dette kan selvsagt bli bra. Vi er dog litt skeptiske – kanskje ikke bare litt – for etter vår mening er det viktigste og beste vi kan gjøre fremover nå, og som vi burde fokusere det meste av ressursene internasjonalt på, å få på plass Doha-runden i WTO, for de gevinster vi kan få av dette, vil overgå all verdens nye finansieringsmekanismer. Det er jo ikke slik at alt som må løses, må løses ved overføring av mer penger. Det handler også om politisk vilje. Det handler om politiske ledere på alle nivåer som er mer opptatt av dem de er satt til å tjene, enn av seg selv. Det handler om åpenhet og frihet og mye mer. Listen er lang. Den er nesten litt banal. Vi gjentar den ganske ofte, men den fortjener å bli nevnt, for det må aldri skapes det inntrykk hos statsledere i utviklingsland at de kan gjemme seg bak egen uvilje og egen korrupsjon fordi Vesten ikke gir nok. Bare de rike land gir mer, så blir alt bra. Det er altså ikke oppskriften på suksess. Det finnes historiske eksempler på at der rike land har gjort lite, har ting gått bedre. Nå skal ikke jeg foreskrive det som oppskriften nødvendigvis overalt – kanskje særlig ikke i noen land i Afrika – men det er også verdt å ta med seg. Med forslag om ny global finansieringsmekanisme og med sterke formuleringer, ikke minst i budsjettet, om norsk bistand og nivået på denne får man nærmest et inntrykk av at bistanden er et selvstendig mål. Det å gi mye bistand viser at man har et godt hjerte, det motsatte viser noe annet. Nå er jeg tilbake til hvordan bistanden brukes innenrikspolitisk. Særlig interessant er formuleringen fra Kristelig Folkeparti og Venstre, der man argumenterer for hvordan man skal «sikre en bred politisk oppslutning om relativt høye bistandsbevilgninger også i fremtiden». Her sies det nærmest at mye bistand er et mål i seg selv – uavhengig av hvordan den virker, uavhengig av mottakerlandenes situasjon, uavhengig av alt det som bistanden bare er et virkemiddel for å oppnå. Formuleringen kan også tolkes slik at man ikke har noen tiltro til at bistanden vil gi de nødvendige endringer. Alle er enig i at demokrati er en forutsetning for utvikling. Fremskrittspartiet mener ikke det er en forutsetning at norske politiske partier skal og må stå for kunnskapsoverføringen. Vi vil ikke påstå at det ikke er god kompetanse i våre partier, men vi finner det ikke naturlig at det lages en egen finansieringsordning for å ivareta partienes utviklingspolitiske engasjement. Her kan det like gjerne være andre frivillige organisasjoner – norske eller internasjonale – som kan gjøre en vel så god jobb. Mangelen på energi er et av de største hindere for utvikling. Komiteen er enig i at Norge har en stor rolle å spille på mange felt. Det er en krevende sektor å engasjere seg i, men vi støtter Regjeringens engasjement. Vi vil også understreke at en samstemt utviklingspolitikk også handler om at vi på en ansvarlig måte tar i bruk de ressurser naturen har gitt oss, både på fastlandet og på vår sokkel. Nedbygging av egen olje- og gassvirksomhet er ikke et godt bidrag globalt, verken miljømessig eller utviklingsmessig. Til slutt: Mye av norsk bistand, mye av den økningen vi har sett i bistandsbudsjettene i det siste, går gjennom FN. Så dette er en viktig utviklingspolitisk kanal for Regjeringen og for Norge. Vi ønsker jo alle et relevant og effektivt FN. Hverdagen er ofte litt annerledes. Og mens vi venter på at reformer skal virke, eller at de i det hele tatt skal bli vedtatt, fortsetter Norge å satse tungt. Og vi opplever i liten grad at Norge bruker press med sine bevilgninger. Vi ser nå at vårt naboland Sverige krever reformer for å fortsette å finansiere – i dette tilfellet – fem ulike FN-organisasjoner. Og jeg har lyst til å utfordre miljø- og utviklingsministeren på om han har vært i kontakt med sin svenske kollega eller andre nordiske kolleger for å se om det kunne være nyttig å samordne seg og øve et felles nordisk press. Jeg vil tro at de nordiske land, sett sammen, kanskje er den aller største bidragsyter til mange av disse organisasjonene, og at man dermed kunne få på plass reformer som jeg tror de aller fleste ville synes var nyttige og bra. Hittil har vi ikke hørt noe fra Regjeringen i så måte. Derfor ser vi frem til å bli opplyst under denne debatten. Ellers vil jeg få takke saksordføreren, Høybråten, som også i sitt innlegg redegjorde veldig godt for mange av de tingene vi tross alt er enige om i denne innstillingen.


Representanten Engeset gir meg bekymringer, for hvis det svaret han nå gav til representanten Hagen, er representativt for Regjeringens syn på Stortinget, har vi et stort, grunnleggende problem. Da står faktisk demokratiet i fare. Hvis det er slik at en regjering hver gang Stortinget gjør et vedtak, på selvstendig grunnlag skal bestemme hvorvidt det skal utredes, hvorvidt det skal settes ned en komite eller hvorvidt det skal settes ned et utvalg som skal jobbe med dette i ett år, to år, tre år, fire år uten at Stortinget på noe slags grunnlag skal få lov til å drive politikk gjennom vedtak, gjør det meg meget bekymret. Derfor er mitt spørsmål til Engeset: Er det slik at stortingsregjereri er negativt? Eller er det slik at Engeset rett og slett ønsker at Stortinget skal falle inn under Regjeringens armer i alle mulige forvaltningsspørsmål?


Jeg vil på vegne av Rune Skjælaaen og meg selv fremme et forslag om lovforbud mot reklame i lærebøker i grunnskole og videregående skole.


Denne saken startet fordi NSB, Jernbaneverket og daværende regjering var bekymret for punktligheten på lokaltrafikken i Oslo-området. Det er fortsatt hovedgrunnen til at dette skjer. Men så har vi også sagt at problemet med å åpne stasjonen allerede nå uten at tiltakene er ferdige, gjør at en heller ikke kan doble kapasiteten på Sørlandsbanen, slik som denne regjeringen vil, men som åpenbart ikke var så viktig for den rød-grønne regjeringen. Dette er altså ikke et problem med hensyn til penger i seg selv, men det handler om at selv om en har aldri så mye penger, tar det en viss fysisk tid å gjennomføre en del prosjekter. Det er derfor vi har sagt at de prosjektene som kan gjennomføres nå, de setter vi i gang med nå og finansierer nå. Men noen prosjekter tar rett og slett tid, og det er naturlig at de ferdigstilles i 2015, og da vil det komme en bevilgning som gjør at de kan ferdigstilles. Men vi har vist all god vilje. Vi har vist den handlekraften som trengs for at vi allerede nå kan sette inn innsatstog, at vi kan sette i gang en gjenåpning av Steinberg stasjon i 2015. Men det tar dessverre tid, for vi begynner i stor grad på scratch.


Jeg takker statsråden for svaret, som var skuffende og ikke særlig overraskende. Både Fremskrittspartiet og jeg er klar over at vi er i en prosess med å lage ny Nasjonal transportplan for et nytt tiår. Det er et viktig dokument, det er helt klart. Vi er redd for at en rekke viktige forhold av prinsipiell og strukturell karakter drukner i prosjekter og beløp nok en gang når vi behandler ny Nasjonal transportplan. Derfor mener vi det faktisk er svært viktig at vi får drøftelser av bl.a. viktige ting som andre og nye finansielle verktøy parallelt med, og i tillegg til og ved siden av prosessen omkring ny Nasjonal transportplan. La meg kort få sitere Matz Sandman, som skulle være kjent i dette hus: «NTP i sin nåværende form er bare en tiårig plan over hva man håper å få gjort. Vi er gode på planer i Norge, men vi er også gode på ineffektiv framdrift. Prosessene er ofte uendelige. En betydelig økning av rammene i NTP er nødvendig, men samtidig et utilstrekkelig svar på de oppgaver landet nå må gjennomføre for å rette opp forfall og utbyggingsbehov. Uten systemendringer er vi ikke kommet særlig langt.» La meg også trekke forbindelsen til årets finansdebatt i Stortinget, torsdag den 27. november, hvor statsråden sa om Fremskrittspartiets budsjett: «Framstegspartiet opererer i sitt alternative statsbudsjett som vanleg i ei anna økonomisk verd». Men både næringslivet og folk flest kjører og transporterer i den verden som Fremskrittspartiet beskriver, og det er slik at de reseptene vi har, det verktøyet som er nevnt, og som statsråden i svært liten grad berørte, er etterspurt av næringsliv og folk flest. Så til statlige lån. – Lånefinansiering med statlige lån er etterspurt. Omgjøring av statlige etater til selskaper som kan opptre i det finansielle marked og få langsiktig og avklart finansiering, er etterspurt, og offentlige utbyggingsselskaper, som vi har brukt i Norge tidligere, er etterspurt, både av næringsliv og av folk flest. Vi mener at vi må ha en diskusjon om dette parallelt med Nasjonal transportplan, som har en beklagelig tendens til å bli en stor mannjevning om mange prosjekter og prioritering av mange prosjekter. Vi må ha nytt finansielt verktøy som kobler den rikdommen Norge har, til statlig finansiering.


Nå har jeg ved en rekke anledninger lyttet til representanten Reikvam når vi har diskutert denne typen saker i Stortinget. Jeg burde kanskje slutte å la meg forbløffe. Men det er nesten utrolig å lytte til hvordan SV klarer å plassere seg selv som det eneste moralske, høyverdige partiet på Stortinget. Når man lytter til SV, høres det ut som om de har en slags patent på begrepet «moral». Sånn er det selvfølgelig ikke, snarere tvert om. Det å beskrive dette forslaget som «uanstendig», synes jeg representanten burde holde seg for god til, all den tid SV med sin retorikk og med sin måte å tale på først og fremst er det partiet som klarest sier, nesten som en naturgitt sannhet, at innvandrere pr. definisjon er klienter. Det man gjør ved å kalle dette for «uanstendig» og si at det er å lage unødvendige hindre for innvandrere, er også indirekte å si at innvandrere er en gruppe som pr. definisjon er avhengig av offentlig støtte, avhengig av hjelp utenfra og ikke klarer å stå på egne bein. Men det er snarere det motsatte som er poenget her. Det norske systemet i dag virker tvert om passiviserende i forhold til personer som innvandrer til Norge – gjennom offentlige ytelser, gjennom stønadsordninger, det jeg kaller for det sosialdemokratiske problem. Da må man gjøre noe med det, og kanskje gi noen incentiver til det enkelte mennesket for å bli vel integrert i det norske samfunnet. Det gjør man ikke minst gjennom å stille denne typen økonomiske krav i forbindelse med familiegjenforening. Det burde være åpenbart, men det er tydelig at for SV er innvandrere pr. definisjon klienter. Det aksepterer ikke vi i Fremskrittspartiet. Vi forventer og forlanger at innvandrere skal tas på alvor. Det betyr at man kan stille krav til dem. Man kan stille krav til innvandrere på lik linje med alle andre mennesker i dette samfunnet. Gjennom å stille krav tar man også menneskene på alvor. Så kan man kanskje også komme videre i forhold til den store utfordringen når det gjelder integrering i det norske samfunnet. Disse tingene henger sammen, og man må slutte å gå i den fella å omtale innvandrere som klienter ved enhver anledning.


Jeg takker ministeren for svaret så langt. Jeg oppfattet ministeren dit hen at han bekreftet at ingen lensmannskontorer skal nedlegges, og det synes jeg er positivt. På bakgrunn av det tror jeg likevel dette handler om økonomien innen sektoren totalt sett. Jeg registrerte at ministeren nettopp snakket om at nærhet til publikum var viktig. Jeg tror at politi- og lensmannsetaten føler at man har et stort behov for å greie å opprettholde de pålegg, ønsker og ambisjoner som etaten har. I går var det et større oppslag i Troms, i Nordlys, hvor politimesteren i Tromsø, Truls Fyhn, gikk ut og sa at narkohaier og andre slipper lett unna, for man har ikke ressurser til å følge opp sakene. Førstestatsadvokaten i Troms og Finnmark sier rett ut at bevilgningene til politiet nå er en katastrofe. I forlengelsen av dette må spørsmålet mitt til justisministeren bli: Mener justisministeren at påtalemyndigheten og politiet ikke har innsikt i det de faktisk holder på med, siden de kommer med slike uttalelser, eller føler ministeren at dagens rammer er romslige og tilstrekkelige?


Da Politiets utlendingsenhet skulle komme i mål med sine måltall, så sendte de Justisdepartementet informasjon om hvem de kunne sende ut, og dette var stort sett barnefamilier fra Afghanistan og Nigeria. De skriver at det sitter et stort antall afghanske barnefamilier rundt omkring på mottakene, som det først nå er blitt mulig å returnere, og at afghanerne har ett fellestrekk: Det er barnefamilier uten oppholdstillatelse, og de er lengeværende. Dette har dannet grunnlaget for den prioriteringen som regjeringen tydeligvis har fulgt. Samtidig vet man at Utlendingsdirektoratet 1. juli 2014 sendte forslag til praksisendring til Justisdepartementet, slik at man skulle slutte å sende barnefamilier til Afghanistan på internflukt. Nå hører jeg at statsministeren sier at det ikke har skjedd. Det gjenstår å se, men mitt spørsmål er: Har regjeringen virkelig tatt stilling til denne prioriteringen og bestemt at man skal sende flere barnefamilier til Afghanistan, slik Justisdepartementet har fått beskjed om?


Da jeg tegnet meg på talerlisten, trodde jeg det gikk mot slutten av debatten, men det ser jeg at det ikke gjør. Jeg har likevel lyst til allerede nå å takke Kristelig Folkeparti og Venstre for det samarbeidet vi har hatt i Stortinget, men også selvfølgelig våre egne for den jobben de har gjort. Så til forutsigbare rammevilkår for industrien. Vi, både Høyre og Fremskrittspartiet, men også våre venner i Stortinget, har store ambisjoner om å øke produksjonen av fornybar energi i Norge. Det vil gi oss et kraftoverskudd på sikt, som vil være en fordel for industrien. Så er det også sånn at den kraftforedlende industrien som på sikt vil stå seg best, er den kraftforedlende industrien som driver mest fornybart – det gjør den i Norge – og mest energieffektivt. Derfor er en styrking av arbeidet til Enova bl.a. med å redusere utslipp av CO2, men også med å bruke energien mer effektivt, av stor betydning. Så er jeg blitt utfordret på nettutjevningsordningen bl.a. av representanten Ljunggren, som sier at dette ikke vil bidra til å gjøre netteierskapet mer robust. Det tror jeg er feil. Vi har sørget for at de kundene som blir hardest rammet, blir beskyttet i det løpet som står igjen. Men det har i hvert fall vært mitt mål å sende signal om at vi ønsker fortgang i arbeidet med å gjøre nettselskapene mer robuste i framtiden. Det er helt nødvendig hvis vi skal møte både klimaendringene og bygge mer robuste nett. Og hvis vi skal få faset inn mer fornybar energi og få lansert AMS, avanserte måle- og styringssystemer, som jeg har en ambisjon om å gjøre, i motsetning til den rød-grønne regjeringen, må dette på plass. Så spør representanten Eidsvoll Holmås meg om elektrifiseringen av Utsirahøyden. Han viser hele tiden til at den rød-grønne regjeringen la til rette for det. Ja, det skal vi gjøre. Så ber han meg om å stille krav. Det er ikke noe anlegg som er blitt elektrifisert på grunn av krav fra myndighetene så langt. Det pågår nå forhandlinger blant lisenspartnerne på Sverdrup-feltet. Min holdning til det er at vi skal lage en løsning som er best mulig med tanke på sikkerhet, miljø og økonomi, og vil selvfølgelig holde Stortinget orientert om det på vanlig måte. Så synes jeg det er litt søkt – det bør jeg kanskje ikke si – men litt overraskende, at noen synes det er rart at Fremskrittspartiet og Høyre har et annet utgangspunkt når det gjelder spørsmålet om Lofoten og Vesterålen enn det Venstre og Kristelig Folkeparti har. Men det er altså sånn at vi forholder oss til den avtalen som er inngått.


Representanten svarer ikke på mitt spørsmål, for uansett hvor god man er i fiskeriforvaltning, kan det skje endringer i syklus som kan føre til at biomasse i enkelte bestander går ned. For å bevare bestandene er en faktisk nødt til å gjøre en del regulatoriske grep – jf. kysttorsken, der en har den situasjonen. Hvis en går til representanten Lange Nordahls eget fylke, Troms, så har en enkelte plasser med tidligere sjøsamisk bosetting, mens man i andre kommuner ikke har hatt det. Hvis en skal redusere fiskeriet, som en må av og til: Vil det si at andre personer enn dem som kommer fra kommuner med sjøsamisk bosetting, skal måtte redusere, men ikke de i sjøsamiske kommunene? I henhold til lovverket vil de da fortsatt kunne ha fritt fiske.


Jeg vil bare understreke – så det ikke er forvirring her – at det her er snakk om en todelt oppgave: det er forvaltningsoppgaven, og så er det selve oppmålingen. Jeg oppfatter ikke statsråden dit hen at han tenker seg at noen andre enn kommunene skal fatte forvaltningsvedtaket, og da er det bra om statsråden avklarte om han også tenker på å outsource den oppgaven på en eller annen måte. Hvis det er selve utførelsen av landoppmålingen man snakker om – og statsråden helt presist, i møte med min kritikk av at man flytter lojaliteten til aktørene som utfører landmålingen hvis en overfører det til private, sier at det kan også være tilfellet i staten – da er mitt spørsmål: Hvis det er lojalitetsspørsmålet som er hovedankepunktet til statsråden, ville det ikke da være fornuftig å se på om en bør ha flere klagemekanismer eller at noen andre burde fatte vedtaket i de saker der kommunen er part, istedenfor å prøve å konkurranseutsette det hele eller slippe det fri?


Det hadde vært fristende å starte med å kommentere forrige talers vurdering av hva som er fornuftig, og hva som er ufornuftig, og av å lytte til fagfolk og ikke lytte til fagfolk. Nå er det heldigvis slik at politikk handler nettopp om at man til sjuende og sist tar et politisk ansvar og har et standpunkt, og så er det valgfritt hvem man velger å lytte til. Så kan vi selvfølgelig diskutere fornuft/ufornuft i forhold til det. Men til sjuende og sist handler politikk om å ta avgjørelser og stå for det man mener er korrekt. La meg likevel fullt ut støtte opp om intensjonen fra forslagsstillerne. Vi ønsker alle helt klart å redusere antallet ulykker med båt, på samme måte som vi ønsker å redusere antallet ulykker på vei, i luft og i alle sammenhenger, ut fra at menneskelivet er fantastisk mye verdt. Men det er noen av oss som er forholdsvis skeptiske med hensyn til å si at f.eks. obligatorisk båtføreropplæring vil være saliggjørende her. Jeg tror at svaret er noe helt annet. Svaret er nemlig holdningen den enkelte av oss har til å respektere andre og til å respektere oss selv på de ulike arenaene hvor vi opptrer. Det nytter ikke at hele Oslofjorden er full av folk som har hatt båtføreropplæring, hvis de ikke overholder det de faktisk har lært. Og da er vi tilbake til holdningen til den enkelte av oss. De fleste som kjører bil i dette landet, har førerkort. De har altså tatt del i en føreropplæring som gjør dem kvalifisert til å kjøre på norske veier. Vi leser stadig om brudd på veitrafikkloven, vi leser om store ulykker. Da blir spørsmålet mitt, iallfall til meg selv: Er det slik at føreropplæringen er saliggjørende, eller er det til sjuende og sist handlingen til den enkelte av oss som er svaret på suksess eller ikke suksess? For min del er jeg kommet til at det er det ansvaret den enkelte av oss tar, som til sjuende og sist gir en eventuell gevinst. Derfor tror iallfall jeg at det viktigste vi kan gjøre når det gjelder denne typen utfordringer og problemer, er å prioritere satsingen på det holdningsmessige. Kan vi endre holdningene til folk, kan vi gjøre noe med de problemene vi står overfor. Et annet moment som også kan være med her, er politiets rolle som kontrollinstans. Hvis folk ser at man fritt kan utøve en aktivitet som rammer andre, har politiet en oppgave å gjøre i forhold til å bekjempe den typen aktivitet, på samme måte som de har i forhold til veitrafikk. Så her tror jeg at det viktigste vi gjør, dreier seg om kontroll og ansvarliggjøring, samtidig som man må fokusere på det holdningsskapende. Det har vært snakk om unge båtførere. Ja, det er selvfølgelig et kjernepunkt for oss alle at vi er opptatt av ungene våre og det de gjør - det gjelder samtlige foreldre. Da er vi inne på et nytt punkt som er viktig, det er foreldrenes rolle i dette. Jeg synes at vi i samfunnet vårt noen ganger har en tendens til å være veldig opptatt av at det offentlige skal lage regler for det ene og det andre. Intensjonen er til enhver tid god, men jeg savner at man i større grad fokuserer på foreldrene i denne sammenhengen. Jeg synes at foreldrerollen utvilsomt er noe av det viktigste i forhold til hva slags båter de voksne tilbyr sine barn. Hvis de voksne er ufornuftige, er jeg redd for at vi får et resultat som er deretter, en generasjon etterpå. Det samme gjelder alkohol. Måten man forholder seg til alkohol på i ulike sammenhenger, er et speil for de barna man har. Det er her kjerneutfordringen er, etter mitt skjønn. Stortinget kan, med all mulig respekt, vedta seg i hjel, det hjelper ikke hvis folk ute ikke respekterer det og går foran som gode forbilder for sine barn. Jeg forutsetter at departementet og statsråden bevisst fokuserer på de utfordringene som forslagsstillerne stiller, gjennom ulike typer holdningsskapende tiltak, ikke minst kontroller fra politiets side. Hvis det skulle vise seg at det er ting som ikke er gode nok, er jeg rimelig sikker på at statsråden vil ta tak i det og komme tilbake til Stortinget og si at departementet nå har sett at man må gjøre endringer her, og be om Stortingets tilslutning til det. Hvis de forslagene er gode og fornuftige, er jeg helt sikker på at statsråden vil få gehør for dem.


Resultata er offentlege, men Regjeringa har ikkje sjølv publisert eller lagt til rette for publisering av dei på skulenivå. Det er det altså tre grunnar til. Den første er at vi - i motsetnad til Høgre - er opptekne av at desse prøvene skal brukast til å forbetre, ikkje rangere, skular. Grunn nummer to, som eg har gått igjennom, er at det er sterke faglege argument for at vi i Noreg ikkje bør gjere det, og her støttar vi oss m.a. på dei som har gjennomført PISA-undersøkinga, og på OECD sine nyanserte vurderingar av dette i ulike samanhengar. Så er det altså slik at den viktigaste forskjellen på før og no er at førre gong nasjonale prøver vart gjennomførte, av Bondevik-regjeringa, var det boikottaksjonar, sterk fagleg kritikk og stor misnøye, med det resultatet at det vart ei dårleg gjennomføring. No har vi ei god gjennomføring, med brei oppslutnad, m.a. på grunn av Regjeringas politikk på det området.


Jeg har hørt at i forbindelse med trontaledebatten bør en snakke litt om rikets tilstand. Og jeg har tenkt å prate om tre ting som bekymrer meg ved rikets tilstand. Det første er det at vi er i ferd med å gjøre viktige samfunnsredskaper mer og mer underlagt det vi kaller bedriftsøkonomisk tenkning. Stadig flere av de oppgavene som jeg mener er samfunnsredskaper, fjerner vi fra en samfunnsmessig tilnærming. Jeg var for en tid tilbake og skulle hjelpe noen med å få posten – aviser, brev og slikt – tre ganger i uka. De var fornøyd med å få den tre ganger i uka. Men Posten hadde bestemt seg for at det kunne man ikke fortsette med, for det var ikke lønnsomt. Da spurte jeg postmannen – eller postmesteren eller hva han kaltes: Hvem har sagt at Posten skal være lønnsom? Er det således at vi skal slutte å levere post til folk oppe i den dalen fordi det ikke er lønnsomt? Det er den type tilnærming som vi får på stadig flere områder i det norske samfunnet, og det er en tilnærming som bekymrer meg veldig, veldig. Jeg tror faktisk at folk vil ha trygghet, de vil ha forutsigbarhet, på en del fundamentale tjenester. La meg nevne: vann, strøm, skole, helse. Folk vil ikke at man skal gamble og være utsatt for marked og konjunkturer på disse områdene. Jeg var med i et debattprogram som heter «Rett på» for ca. et halvt år siden, etter at vi hadde den store strømkrisen, og samtlige innringere – det var rundt ti stykker – var enige med SV i at når det gjelder strøm, ønsket de langt mer politisk styring, langt mer samfunnsmessig tilnærming av det samfunnsredskapet, og at det måtte bli slutt på at markedet fikk lov til å herje fritt med strømregningene deres. Det samme tror jeg gjelder på områder som vann, skole, sykehus osv. Derfor tror jeg dette er et område hvor vi er på vei inn i feil spor, og vi er nødt til å tenke oss om: Vil vi virkelig fortsette i det sporet? Et annet område der jeg mener vi er på feilspor: Stadig mer av samfunnsoppgavene frikobles fra politisk styring – post, tele, jernbane, ja til og med sykehus er gjort om til aksjeselskap eller såkalte foretak. Det betyr at man frikobler politikerne fra å beslutte. Faren ved det – og den har jeg sett helt klart i dette huset på få år – er at Stortinget blir meningsytrere og ikke et besluttende organ. Vi har meninger om mange ting. Det kan en ha i Polyteknisk Forening og lignende. I Stortinget skal vi beslutte ting. Men vi er i ferd med å gi fra oss såpass mye makt at vi er et meningsytrende organ og ikke et besluttende organ. Skadevirkningene av denne avpolitiseringen og denne bedriftsøkonomiske tilnærmingen merker vi først i distriktene, for der er det så marginalt og så sårbart. Denne bit for bit-tenkningen blir veldig synlig når Posten får lov til å gå inn og definere at det ikke er lønnsomt å levere post tre ganger i uka, nå får vi greie oss med én gang i uka, når Telenor finner ut at det ikke er lønnsomt å ha bredbånd i denne bygda, eller når NRK sier at de ikke bygger ut NRK2 der, for det er ikke lønnsomt, osv. Altså: Når man får en bit for bit-tenkning som er bedriftsøkonomisk fundert, er man nødt til å tape på en rekke steder i Norge. Denne utviklingen kan vi ikke sitte og se på. SV vil iallfall ikke sitte og se på at Norge sklir sakte mot Oslofjorden, og at vi avfolker store deler av landet vårt. La meg prøve å konkludere: Det snakkes ofte om ny kurs, både fra det ene og fra det andre partiet. Jeg ønsker meg faktisk en ny kurs der lønnsomhet for viktige samfunnsoppgaver ikke er det samme som penger. Lønnsomhet må ikke hele tida måles i penger, for når det gjelder lønnsomhet for samfunnsoppgaver som helse, vann, strøm og utdanning, er det så mange, mange andre kriterier som må legges til grunn enn økonomi. Og så ønsker jeg at denne salen i størst mulig grad skal være et organ som beslutter hva som skal skje i Norge, og ikke et organ som mener så mye om hva som skal skje i Norge.


La meg først få si at det er litt overraskende at Fremskrittspartiet tar opp dette spørsmålet – Fremskrittspartiet, som i Pensjonskommisjonen ønsker alle landets pensjonister som minstepensjonister, og resten skal de ta med seg på børs og se om de er i stand til å få en tilleggspensjon. Det betyr at de ønsker å likestille gifte og samboende, men alle sammen skal bli minstepensjonister. La meg da stille statsråden et spørsmål. I Pensjonskommisjonen er det et forslag fra flertallet som vil gjøre at sju av ti kvinner får dårligere pensjon enn med dagens system. Dagens system har åpenbare svakheter, men skal erstattes av et system der sju av ti kvinner får dårligere pensjon enn med dagens urettferdige system. Min utfordring til Høybråten er følgende: Han har i mange ulike sammenhenger sagt at dette må behandles før sommeren, dette er det viktig at vi får konsensus for, dette er det viktig at vi får fortgang i, fordi pensjonssystemet ikke er bærekraftig, ifølge Høybråten. Men utgangspunktet mitt er: Mener han virkelig at sju av ti kvinner ikke skal få bedre pensjon enn de har i dag, men tvert imot dårligere pensjon?


Det hjelper veldig lite at statsråden har møter med mange eldre og mange som arbeider innenfor omsorgssektoren, hvis hun selv ikke kan gjøre noe med kvalitetsforbedringen eller med standarden i eldreomsorgen. Regjeringen fraskriver seg nettopp muligheten til å kunne påvirke dette, ved ensidig å overlate det til 430 andre produsenter. Når vil Regjeringen begynne å se den enkelte eldre ut fra de rettigheter og de valgmuligheter som også eldre mennesker i vårt samfunn burde ha? Barnefamiliene har rett til å foreta valg. Skoleelevene har rett til å foreta valg. Men eldre syke mennesker skal ikke ha rett til å foreta noen valg. De skal være prisgitt den definerte standarden som Arbeiderpartiet og SV i regjering mener er en riktig standard. Noen valg utover det skal de altså ikke ha rett til å ta. De skal ikke ha rett til å velge seg bort fra dårlige løsninger og over til bedre løsninger. Dette synes jeg Regjeringen ikke gir noe godt svar på.


Statsråden er leder for et departement som har ansvaret for den statlige arbeidsgiverpolitikken, og har da også ansvaret for å se til at det blir like muligheter for kvinner og menn også i staten – med andre ord likestilling, og likelønn er et viktig element i likestilling. NOU 1998:13 Etter inntektsoppgjørene 1998 viser at i 1997 hadde statsansatte heltidsansatte kvinner en gjennomsnittlig årslønn på 89,9 pst. av statsansatte menns årslønn. Etter det jeg vet, har vi ikke fått noen ny oversikt over utviklinga, men det jeg har hørt, er at her har den positive – men dog veldig sakte – utviklinga vi har hatt over år, gått i revers. Da er det veldig viktig at staten går foran og viser en bedre vei fram mot likelønn, og det er bakgrunnen for at vi har foreslått en likelønnspott, som partene kan fordele. Jeg er fristet til å spørre statsråden om hun syns likelønnspott er en god idé – det er kanskje som å tro på julenissen, men jeg vil utfordre henne likevel. Så til fylkesmennene, som har som oppgave å påse at statlige pålegg ikke overskrider kommunenes økonomiske ressurser, og da vil jeg altså tilbake igjen til kommuneøkonomien, som vi stresser en del i sånne debatter som dette. Vi vet at kommuneøkonomien er dårlig, og at det fører til økende forskjeller. Men det fører etter min mening også til en trussel mot lokaldemokratiet, for det gir politikere mindre handlerom. Vi syns da at den oppgaven som fylkesmennene har, å overvåke også resultatene av kommuneøkonomien, er veldig viktig. Mener statsråden at det er viktig å gi fylkesmennene en påminning og beskjed om det, og kommer man tilbake til det i forbindelse med revidert nasjonalbudsjett og kommuneøkonomiproposisjonen?


Nok en gang har Norge fått en regjering med mindretall blant velgerne, men flertall i Stortinget. Nok en gang gir en udemokratisk valglov et mindretall blant velgerne lov til å styre norsk politikk og derved svært mye av det som i det daglige påvirker virkeligheten for folk flest. I sin tiltredelseserklæring i 2005 sa regjeringen Stoltenberg: «Samferdsel er en viktig forutsetning for bosetting, næringsutvikling og ressursutnyttelse i hele landet. Regjeringen vil styrke satsingen på samferdsel.» Men i perioden 2005–2009 er veiene blitt dårligere. I de siste fire årene med Stoltenberg-regjeringen har Norge som veinasjon sakket akterut. Vi har knapt bygget ny motorvei, vedlikeholdsetterslepet på norske stam- og riksveier har økt, og når det gjelder stam- og riksveier, som Statens vegvesen selv klassifiserer, har en større andel nå betegnelsen dårlig eller svært dårlig. Antall alvorlige ulykker og antall dødsulykker er stort – større enn i mange land vi kan sammenligne oss med. Bruken av bompengefinansiering har økt med 30 pst. i de fire siste årene. Bruk av bompengefinansiering, som jo er kjøp av vei på avbetaling, er en betydelig ekstraskatt som påtvinges transportbrukerne – en ekstraskatt på henimot 20 milliarder kr i årene 2005–2009. I trontalen omtales økt satsing på samferdsel. Men her er intet taktskifte i samferdselspolitikken, i særdeleshet ikke innenfor veisektoren. Her er det ingen forbedring, forsterking eller fornyelse av statlig samferdselssatsing. Det er ingen nye finansieringsverktøy innenfor samferdselssektoren. Det er ingen samferdselspolitiske grep for å forbedre, forsterke eller fornye organiseringen av norsk samferdselssektor. Det trengs. Jeg viser bl.a. til Riksrevisjonens undersøkelse av drift og vedlikehold som tilfeldigvis ble kjent like etter valget. Her er det ingen forsikring om å satse på å fjerne vedlikeholdsetterslepet innenfor veisektoren. For ti dager siden kom det en annen rapport som viser hva det koster å dekke inn vedlikeholdsetterslepet for dagens fylkesveier, dagens kommunale veier og veistrekninger som overføres fra staten til fylkeskommunene. Det er store beløp – mellom 34 og 46 milliarder kr vil det koste. Regjeringens samferdselsløft er i beste fall et løft i et 50-årsperspektiv. Det samferdselsløftet Regjeringen har gjennomført, er å løfte riksveier ut fra statens ansvarsområde og over til fylkeskommunene. Norge trenger forbedret, forsterket og fornyet samferdselspolitikk. Regjeringens plattform og trontalen gir det ikke. Fremskrittspartiets alternative forslag til Nasjonal transportplan for neste periode gjør det.


Eg kan òg nemne kommunar som Porsgrunn, Skedsmo, Lørenskog, Tromsø og andre som driv svært godt, og som jobbar systematisk med å utvikle kvaliteten i skulane sine. Eg kan bekrefte at eg kjem til å sjå nærare på det som vi nasjonalt skal bruke denne lærdomen til, meir systematisk å gi råd, rettleiing, støtte i riktig retning, og korleis vi kan sørgje for at kommunar som har svært god kompetanse og gode system, direkte kan vere bidragsytarar til andre kommunar, i nettverk eller på andre måtar, og korleis t.d. KS kan spele ei rolle i denne samanhengen.


La meg ta utgangspunkt i det som representanten Dåvøy sa, da hun viste til møte nr. to, der de døvblindes organisasjoner og byråkratene var uenige om hvordan man skulle tolke og finne definisjoner, og skille mellom hvor og når ledsager kunne bli brukt. Mitt første spørsmål til statsråden er ganske enkelt: Hvor mener statsråden, som er den politisk ansvarlige, at skillet bør gå, så man kan gi greie retningslinjer til byråkratiet, som skal utforme reglene? Spørsmål to: Hvorfor er statsråden så opptatt av prosess for å fremme en lovgivning, når vi vet at både de organisasjonene som ivaretar de døvblinde, og de døvblinde selv, sier klart og tydelig at de opplever en dårligere tilgjengelighet nå enn det som var tilfellet tidligere, altså en endring i praksis? Hvorfor, hvis også statsråden ønsker endringer på dette området, har man ikke da bare lagt frem en lovproposisjon som sikrer at man hadde kunnet ha den praksisen – som ble praktisert før juni 2012?


SV vil støtte alle forslag som løfter dem som har det vanskeligst. Da håper jeg også at representanter fra Høyre og den nye regjeringen støtter det som ligger i det nye budsjettet, nemlig en dobbelt så stor pakke som det Høyre fremmet i vår til de mest vanskeligstilte. Men det som representanten unnlater å nevne, er alle de kuttene man har foreslått for de fattigste familiene. For eksempel har man tatt over 1 mrd. kr fra arbeidsløse eneforsørgere – inntekten de har mens de kvalifiserer seg. Det har Høyre foreslått i Stortinget i flere år. Nå varsler man også at man har tenkt å fjerne barnetillegget til de fattigste, de som har lavest uføretrygd. Det kommer jo ikke ett menneske i arbeid om man fjerner dette. I tillegg varsler man tvangsarbeid for sosialhjelp. Det er i hvert fall ikke nye tanker, det er gamle tanker, og det bidrar til en respektløs tilnærming til folk som trenger respekt og bistand istedenfor den type argumentasjon som Høyre har stått for i Stortinget.


På vegne av Jon Jæger Gåsvatn, Kari Kjønaas Kjos, Harald T. Nesvik og meg selv vil jeg legge fram et forslag om omdannelse av Radiumhospitalet til et nasjonalt kompetansesenter.


Det er gledelig at vi endelig får dette vedtaket på plass, men det er lovlig sent, for det har gått halvannet år siden Stortingets første behandling. Jeg synes denne debatten er ganske opprørende på to måter. Det ene er regjeringspartienes argumentasjon, og det andre er statsrådens bortforklaringer av hva som egentlig har skjedd i denne saken. Det er altså slik at det er lagt krystallklare føringer fra finanskomiteen i merknads form to ganger uten at statsråden har rettet seg etter dette. En må undre seg over hvor store bokstaver Stortinget er nødt til å snakke med for at barne- og familieministeren skal forstå. Det har ikke vært noe å misforstå i denne saken. Likevel har man valgt å trenere det vedtaket som er gjort, de klare føringene som var lagt i merknads form. Jeg synes det er lite ærerikt av ministeren å prøve å legge ansvaret for det over på finanskomiteen i denne debatten. Så synes jeg også at representanten Rafiqs innlegg var et eksempel på en grunnleggende mangel på om ikke innsikt, så i hvert fall evne til å ta hensyn til og forstå den situasjonen som mange av dem som har det tøffest i vårt land, er i, altså gjeldsofrenes situasjon. Denne angsten for at folk som allerede er blant dem som har det vanskeligst, liksom skal få det for lett, synes jeg er ganske spesiell. Hele denne argumentasjonen som går på at det skal bli mulig å spekulere i gjeldsordningen, spekulere i å bli gjeldsoffer og dermed komme seg unna sine forpliktelser, er – med respekt å melde – vrøvl. Det er ingen i dette landet eller andre steder som ønsker å bli gjeldsoffer. En gjeldsordning skal ikke være en straff. Den skal være et virkemiddel for å gi folk en mulighet til en ny start og komme tilbake til samfunnet. Da er det i samfunnets interesse at vi sørger for at folk er i stand til å fullføre gjeldsordningen, og det er det for få som gjør i dag. Forskningen viser helt tydelig at det er privatøkonomien som setter en stopper for dem som ikke greier å fullføre. Statsråden kan godt mene at ordningen er for gunstig, men da er den i så fall for gunstig allerede i dag. Det er jo ganske absurd at en forskjell på 600 kr i måneden gjør at en ordning fungerer fint eller om ordningen blir altfor gunstig. Når representanten Afshan Rafiq er bekymret for at bankene skal slutte å låne ut penger, eller enda mer fantastisk, at renten skal gå opp fordi vi vedtar dette i dag, synes jeg er spesielt. Jeg tenker børsene skjelver allerede med tanke på vedtaket vi skal fatte i dag. Dette henger bare ikke på greip. Jeg er særlig forbauset over at nestekjærlighetens venner i Kristelig Folkeparti kjøper en så slett argumentasjon i en så dårlig sak.


Jeg er litt usikker på hva som var intensjonen med det spørsmålet. Jeg forstår at det var spørsmål om vi ønsker å desentralisere beslutninger. Det var vel det som var hovedessensen, det som gikk igjen. Det var for så vidt det jeg gjorde til et hovedanliggende i min innledning, nemlig at vi må vitalisere folkestyret, både sentralt, regionalt og lokalt, og jeg tok utgangspunkt i maktutredningens konklusjoner, som påpeker at dette er i ferd med å forvitre for oss. Vi ønsker oss en desentralisering av beslutninger innenfor utdanningssektoren. Jeg fikk en del spørsmål fra Arbeiderpartiet om dette med delingstallet. Der viser vi jo at vi ønsker å legge beslutningene ut til den enkelte skole og ut til den enkelte kommune. Så jeg føler nok at det vi har gjort i den senere tid, viser klart og tydelig at vi står for en politikk der vi ønsker å vitalisere folkestyret, lokalt og regionalt.


Landbruksministeren sa at det er viktig med helsemessig trygg mat, og det er jeg enig med statsråden i. Han sa også at det er viktig med et variert tilbud med et vidt spekter av produkter. Det er jeg også enig med landbruksministeren i. Så viser han til at man skal få et verdiskapingsprogram i landbruket. Men ser ikke landbruksministeren nødvendigheten av at for å sikre større omfang og flere produkter, mer fleksibilitet og å gi forbrukerne større valgmulighet, må også produsentene sikres større frihet og muligheter for nettopp å produsere nye varer innenfor landbrukssektoren? Innser ikke landbruksministeren snart at det også er nødvendig å oppheve de reguleringene som produsentene i stor grad er bundet opp av, og heller la landbrukspolitikken bli mer styrt av entreprenørskapsmodellen, nettopp for å sikre at forbrukerne kan få flere landbruksprodukter billigere enn tilfellet er i dag?


Det internasjonale samfunn har satt seg som mål å halvere fattigdommen i verden innen år 2015. Det er et ambisiøst, men gjennomførbart mål. For å nå dette må de rikeste landene være villig til å gi bistand, men også være villig til å ettergi gjeld og arbeide for at handelsmønsteret endres, slik at fattige lands interesser blir bedre ivaretatt. Gjennom en effektiv bistandsinnsats har vi mulighet til å være med og avhjelpe nød og menneskelige lidelser som fattigdommen fører med seg. Vi har også mulighet til å sette i gang og bidra til prosesser som fører land og mennesker ut av fattigdom på lang sikt. Satsing på utdanning og helse er viktige nøkkelfaktorer. En annen nøkkelfaktor er byggingen av demokrati og et sterkt sivilt samfunn. Demokrati og et styrket sivilt samfunn er viktige forutsetninger for å skape bedre fordeling mellom fattige og rike internt i de fattige landene. Etter SVs syn har de frivillige organisasjonene en svært viktig rolle å spille når det gjelder å bidra til utvikling av det sivile samfunnet i land som mottar norsk bistand. På samme måte som stat til stat-bistand og multi-lateral bistand har sine fortrinn, utgjør organisasjonene bistandskanaler som innebærer særskilte muligheter. Et forhold som etter min mening for sjelden blir nevnt, er det faktum at de store bistandsorganisasjonene i hovedsak følger en strategi hvor de arbeider tett sammen med lokale partnere, og hvor det er de lokale partnerne som i hovedsak implementerer bistanden. Denne siden ved frivillige organisasjoner vil jeg be utviklingsministeren om å vie spesielt stor oppmerksomhet i forbindelse med den gjennomgangen som er varslet når det gjelder de frivillige organisasjonene. Når vi ser på den rollen de frivillige organisasjonene spiller når det gjelder oppbygging av det sivile samfunnet gjennom samarbeid med lokale partnere, snakker vi altså om hvordan de frivillige organisasjonene kan bidra til at vi når et mål, og ikke bare som aktører. Det er stor oppslutning om bistanden i Norge. En undersøkelse gjennomført av Statistisk sentralbyrå i vår viste at 88 pst. av de spurte var positive til norsk u-hjelp. Oppslutningen om bistand gir god trøst i en tid da det kan synes som om det kun er billigere flesk og bensin som teller. Fremskrittspartiet kan merke seg at de er i utakt med velgerne på dette området, da 67 pst. av fremskrittspartivelgerne faktisk er for u-hjelp i den undersøkelsen. SV fremmet et forslag om en solid økning av rammene for bistandsbudsjettet i vårt alternative statsbudsjett. Vi fant rom for å øke rammen med 328 mill. kr. I vårt alternative bistandsbudsjett satte vi bl.a. av flere midler til sletting av u-landsgjeld, og vi økte bevilgningene til Afrika. Det bistandsbudsjettet som vi i dag behandler, innebærer også en positiv vekst. Men det er ikke et framskritt i forhold til målet om 1 pst. av BNI til bistand. Det er dessuten forventet at oljeinntektene vil vokse på en slik måte at bistanden vil utgjøre mindre enn målet på 0,89 pst. som Regjeringen har oppgitt. Det er uheldig at dette målet gjentas ved hver eneste budsjettkorsvei uten at en når målet. Tanken om å opprette et utviklingsfond kan være en bra måte å øke bistandsinnsatsen på. SV støtter derfor forslaget om at dette skal utredes. I SVs alternative statsbudsjett la vi fram forslag om å opprette et oljefond for investeringer i de fattigste landene. Dette var altså ikke det samme som et utviklingsfond, hvor vi snakker om mer tradisjonell bistand, men en del av oljefondet, hvor vi mener at midlene skal investeres i fattige land. Vi har kalt dette et solidaritetsfond fordi vi mener at Norge må være forberedt på at dette fondet vil gi mindre avkastning enn det ordinære oljefondet. Forslaget går ut på at 5 milliarder kr av oljefondets midler avsettes til investeringer i verdens fattigste land. Einar Steensnæs var inne på SVs forslag og ytret bekymring for inndekningen av dette. Jeg vil da presisere at vi foreslår at 5 milliarder kr av oljefondets midler skal settes av i et eget fond som investeres i de fattigste landene. Ved årets utgang vil det stå 385 milliarder kr på oljefondet, mens det i Gul bok står at det innen utgangen av neste år vil stå 589 milliarder kr på oljefondet. Og da tror vi det går ganske bra at vi kan sette av 5 milliarder kr av disse midlene til investeringer i de fattigste landene. Vi ser ikke at disse to forslagene om fond står i motsetning til hverandre. Slik vi i dag sylter og salter ned oljepenger, burde vi både kunne sette av flere oljepenger til tradisjonell bistand, og vi burde kunne rette noen av oljeinvesteringene våre mot de fattigste landene med sikte på å bidra til næringsutvikling. SV har gang på gang tatt opp den uheldige praksisen ved at utgifter til flyktninger i Norge skal belastes bistandsbudsjettet. Denne posten har nå kommet opp i over 800 mill. kr. Bare i år vokser posten med over 200 mill. kr. Dette er med på å gi en skjev framstilling av realitetene i bistandsbudsjettet. Det er også uklart hvorfor denne posten skal vokse så kraftig når midler på denne posten i år måtte omdisponeres fordi ikke alle midlene ville bli brukt. I inneværende år er det, ifølge UDI, hele 215 mill. kr av midlene som ikke vil bli brukt. I det budsjettforslaget vi i dag fremmer innenfor rammen, foreslår vi derfor et moderat kutt i kap. 195 på 60 mill. kr. Dette er midler som vi mener bør komme til anvendelse på andre områder. For det første foreslår vi en økning i den humanitære bistanden til Kosovo. Vi er urolig for at Regjeringen legger opp til en for rask dreining av Kosovo-bistanden over på institusjonsbygging. Det er fremdeles behov for å støtte bl.a. husbygging og annen humanitær innsats i Kosovo. Vi fremmer også forslag om at det bør settes av midler til å sette i gang et internasjonalt prosjekt rettet mot kvinner som er utsatt for seksuelle overgrep som ledd i krigføring. Vi vet at dette er et stort problem både i Kosovo, Rwanda og andre steder. Tabu og skamforestillinger er med på å usynliggjøre disse problemene og forsterke problemene hos de kvinner og barn som er rammet. Som sagt er jeg skuffet over at komiteen ikke har ønsket å være med på å heise denne problemstillingen sammen med SV. At det står mye fornuftig om kvinner generelt i bistandsbudsjettet, holder ikke, vi er også nødt til å adressere dette spesielle problemet helt konkret. SV foreslår økte midler til utenrikspolitisk forskning. Det er behov for å styrke forskning som dreier seg om bl.a. folkeretten og nye konfliktformer. Vi foreslår også en betydelig økning når det gjelder midler til internasjonalt arbeid på klimafeltet. Det pussige været vi har hatt i Norge i høst, den skremmende veksten i tilfeller av ekstremt vær internasjonalt kombinert med forskningsrapporter gjør at stadig flere erkjenner at klimaendringene er reelle, og at det haster med å sette inn mottiltak. Midler til næringslivssatsing er blitt en betydelig del av bistandsbudsjettet. SV er ikke i tvil om at det er en fordel å trekke norsk næringsliv med i bistandsarbeidet. Vi er heller ikke i tvil om at det må satses på næringsutvikling som en del av fattigdomsbekjempelsen. Det vi er i tvil om, er om de ordningene vi har i dag, er effektive nok. Vi ønsker at det skal foretas en gjennomgang med sikte på å finne ut om flere av midlene til næringssatsing burde gått direkte til u-land, med andre ord om for mange av disse midlene går tilbake til oss selv. Den norske gjeldsplanen var et viktig skritt i riktig retning for en anstendig norsk gjeldspolitikk. Vi mener nå at det er på tide å gå et skritt lenger. SV fremmer derfor forslag om at det skal lages en revidert gjeldsplan, hvor det legges opp til sletting av gjeld også overfor vanskeligstilte mellominntektsland. Sammen med sentrum fremmer SV forslag om at Regjeringen skal utrede ordninger som kan legge bedre til rette for at organisasjoner kan arbeide med påvirkning i forhold til EU og EØS. Vi ser dette som viktig både i forhold til å skape en bedre debatt om EU- og EØS-spørsmål i Norge og for å gi organisasjonene mulighet til å påvirke i erkjennelsen av at mange beslutninger som berører bl.a. miljø og helse, nå blir avgjort utenfor Norge. SV er med på å fortsatt støtte Europa-programmet, og vi har merket oss den positive konklusjonen som evalueringen av programmet gav. Vi mener likevel at de seks forskningsinstituttene som har skrevet brev til utenrikskomiteen, har gode poeng når de etterspør midler til Europa-forskning utover Europaprogrammet. SV mener derfor at utenrikskomiteen må komme tilbake til dette under behandlingen av Europa-meldingen og her legge føringer for hvordan forskningen om Europa kan styrkes. Jeg tar opp SVs forslag og det forslag som er fremmet av Kristelig Folkeparti, Senterpartiet, Venstre og SV.


Eg vil takke interpellanten for at vi på nytt får anledning til å diskutere ei veldig viktig sak. Det er som det er sagt før her i dag, når vi for å unngå å gjenta oss sjølve kanskje blir litt korte, betyr ikkje det at vi ikkje er opptekne av saka. Men vi er opptekne av at når vi tek ordet i denne salen, så skal vi prøve å bringe nye moment inn i debatten, slik at ein kan kome eit skritt vidare. Det er litt av det som eg har tenkt å gjere i dag. Det eine momentet som eg har lyst til å bringe inn i debatten, er at eg nyleg fekk i hende ein rapport som er utgitt av Nordisk Råd, som heiter «Global Pressure – Nordic Solutions?». I den rapporten er det ganske mange konkurransefaktorar som er analyserte. Ein har plassert dei nordiske landa i ein global samanheng og i forhold til kvarandre med omsyn til ulike konkurransefaktorar. Ein av dei konkurransefaktorane som er opplista, er administrative reguleringar som påverkar kostnadene til selskapa. I den rangeringa blir det vist til at Verdsbanken har rangert Noreg og Danmark blant dei ti beste i verda når det gjeld kostnadseffekten av administrative reguleringar. Sverige ligg eit hakk lenger nede. Sjølv om dette er noko som det er veldig viktig å gjere enda betre, skal vi ta med oss at utgangspunktet ikkje er så gale som nokon prøver å gjere det til. Det er, som sagt, inga sovepute, men ein inspirasjon til at vi skal gjere det enda betre. Så er det eit anna moment som eg har lyst til å ta opp, for å bringe litt nye moment inn i debatten sidan vi hadde han for ganske kort tid sidan. Ein av dei tinga som mange bedrifter bruker mykje tid på, er relasjonane sine til Nav. Nav er eit av dei organa som er veldig opptekne av at ting skal vere skriftlege og med ordentleg signatur på, gjerne med blyant, og ikkje berre elektronisk. Ein av dei tinga som eg trur det absolutt kan vere nyttig å sjå på, er nettopp det som skjer i kommunikasjonen mellom arbeidsgivar og Nav når det gjeld sjukemeldingar, arbeidsløysetrygd osv. I dei bedriftene eg har besøkt, har det vore ganske stor fokusering frå personalavdelinga på at det finst eit potensial for å rasjonalisere i den relasjonen som vil vere til glede både for bedriftene og for dei tilsette, berre for å bringe litt nytt inn, sidan vi har diskutert dette ca. tredje kvar dag i det siste.


Det er kul umulig å inngå et samarbeid med noen hvis man ikke kan stole på dem man samarbeider med – så enkelt er det! Jeg regner stortingsvedtak som forpliktende for en regjering. Derfor ventet jeg bare ett klart svar her, nemlig at det er klart disse pengene skal på plass, for det har vi et vedtak på. Jeg går ut fra at når Kristelig Folkeparti har inngått en kontrakt med Høyre og Fremskrittspartiet, sier de at dette er en kontrakt, vi kan ikke bryte den. Men det å gjøre et vedtak i Stortinget som inviterer NSB BA til å bestille materiell på bakgrunn av det vedtaket, anser jeg som forpliktende. Det er bare ett svar som duger: Pengene skal på plass i løpet av perioden.


Det er trivelig å debattere saker som bringer norsk skole framover. Det gjør vi i dag ved det vi nå diskuterer, og det vi etter hvert skal vedta, nemlig leksehjelp. At komiteen ikke står mer enstemmig bak dette, tror jeg faktisk har noe med arbeidsformen i stortingskomiteen å gjøre. Nå vet vi at posisjon og opposisjon møtes mer for å informere hverandre om standpunktene sine. Hadde vi møttes for å utvikle politikk sammen, er jeg sikker på at vi hadde blitt mye mer enige enn innstillingen her bærer preg av. Det er nemlig noe av motstanden fra opposisjonen som nærmest synes som litt rituell – en opposisjon som forresten er interessant uenig på mange punkter. Når til og med Kristelig Folkeparti skriver: «Dette medlem vil understreke at leksehjelp er et viktig frivillig tiltak for mange elever», da skulle ikke avstanden mellom oss, eller motstanden mot departementet, være så stor. Det er videre interessant at noe av kritikken fra opposisjonen faktisk er av typen: Dette vil vi ha mer av. Dette bør være kraftigere, dette bør være bedre. Innlegget fra Aspaker var jo et veldig godt eksempel på det. Det står i innstillingen at det er betenkelig at dette «ikke skal bemannes av pedagoger». Det er interessant. Da skal leksehjelpordningen utbygges, den skal ikke avskaffes. Ellers er det litt rart, som Anna Ljunggren var inne på, at idealet for høyresiden er foreldre og frivillige organisasjoner. Da er det veldig bra, dette som foregår med lekser, da hjelper vi ungene på en veldig god måte, men det blir en vederstyggelighet, det blir såkalt oppbevaring, når vi setter fagarbeidere til å gjøre det samme innenfor et system som er organisatorisk tilrettelagt av pedagoger. Det er jo det som ligger i forslaget. Opposisjonen sier også at det «burde gjøres tilgjengelig for ungdomstrinnet», i hvert fall sier Høyre og Fremskrittspartiet det. Det er interessant. Her vil man ha mer, ikke mindre, av det vi foreslår. Det samme gjelder merknadene fra Utdanningsforbundet. De vil primært ha leksehjelpen inn som en del av den ordinære grunnskoleundervisningen, med kvalifiserte lærere, for de understreker at i Norge har vi færre skoletimer på barnetrinnet, særlig på 1.–4. årstrinn, enn gjennomsnittet i OECD-landene. Da er det interessant å lese kritikken fra Venstre og Kristelig Folkeparti, som nærmest fnyser over og skriver litt foraktelig at det ser ut som at «flere timer er denne regjeringens eneste svar». Kanskje det med flere timer ikke er så «høggende gæli»? Også KS hilser virkelig denne reformen velkommen. De sier – og skriver – veldig klart at de hilser velkommen en kommunal plikt til leksehjelp. De sier noe slikt som at dette ikke må komme i stedet for SFO, de argumenterer med at det skal komme som et tillegg. Og merknadene når det gjelder skyss, går jo på at man vil at dette skal registreres som en så viktig aktivitet som bør nå flest mulig, og da bør skyssretten kobles til at man faktisk først tar imot det frivillige tilbudet, og så kjøres hjem. Så dette er jo også en kommentar som sier: Ja, takk, dette er bra, men vi vil ha enda mer av det. Dette er jo noe som SV virkelig setter pris på, selvsagt – for det første at de fleste, alt i alt, hilser dette velkommen, og at hovedtyngden av merknadene, også til dels fra opposisjonen, er av typen, som jeg har sagt før: mer, takk, og bedre, takk. Da har nok de fleste innsett at dette vil komme, ikke minst fordi barn og foreldre ønsker det. Går man inn på Facebook, er det der en gruppe med 80 000 medlemmer som både gjennom medlemskap og innlegg hilser dette veldig velkommen, dette er man veldig interessert i skal bli satt ut i livet. Så vi er i bevegelse, i retning av en lengre, mer mangfoldig, mer pedagogisk kreativ og dermed læringsmessig bedre skole. Så bra! Nå er det ikke det store prosjektet vi skal vedta her i dag, men vi vedtar noe som absolutt bærer oss i riktig retning. Så et par kommentarer til slutt om noe av det motsetningsfylte som kommer fra opposisjonen – utover det jeg har sagt. La oss f.eks. ta dette med kommunalt selvstyre: På den ene siden – og Aspakers innlegg gikk veldig mye på det – er det stor frustrasjon over at kommunen selv ikke får avgjort mer. Nå er det jo veldig stor kommunal frihet i det som ligger her, og det blir veldig spennende å se hvordan dette blir gjennomført. Det blir helt sikkert gjennomført på ulike måter. På den andre siden sier opposisjonen at det er helt forkastelig at vi ikke lovfester at det skal være rektor som skal lede dette. Hvordan kan dette stemme? På den ene siden overstyrer vi kommunen og på den andre siden er det fælt at vi ikke overstyrer mer. Et interessant poeng til slutt rundt dette med foreldremedvirkning: Hvis det er slik at en er helt avhengig av lekser for at foreldre skal få et forhold til skolen – må vi da også innføre lekser i barnehagen for å få til foreldremedvirkning?


Som saksordfører nettopp gjorde rede for, er det to forhold som komiteen har vært spesielt opptatt av eller har merknader til. Det er for det første kvinneandelen i ledende stillinger i staten, og det er dette med offentlighet rundt søkerlistene til embetsstillinger. Fra vår side vil vi si at det er alarmerende at det fremdeles utnevnes langt flere menn enn kvinner i ledende stillinger i staten. Som saksordfører gjorde rede for, har faktisk kvinneandelen gått ned i den perioden som vi nå har sett på - dette til tross for at det var flere kvinnelige søkere i 2003-2004 enn det har vært tidligere. Vi vet at kvinner i Norge både har en høgre yrkesdeltaking og et høgre utdanningsnivå enn i de fleste andre land. Det skulle altså ikke skorte på kvalifikasjoner, skulle en tro. Vi hører ofte at forklaringa er at kvinner ikke søker ledende stillinger. Det rimer ikke når vi ser at det nå er flere søkere til ledende stillinger enn det har vært tidligere blant kvinner. Regjeringa har simpelthen et forklaringsproblem når en vet at målet er 40 pst. kvinner i ledende stillinger innen 2006. Jeg ser at det ikke er moderniseringsministeren som sitter her, men jeg vil likevel utfordre den statsråden som skal forsvare Regjeringa her, til å se på hvordan dette målet skal nås. Er statsråden fornøyd med den tålmodigheten som regjeringspartiene i komiteen signaliserer? Arbeidet med likestilling må prioriteres høgre fra Regjeringas side. Det blir for puslete dersom en slår seg til ro med at en går i rett retning, for det er sånn som representanten Ola T. Lånke sa i en interpellasjonsdebatt i fjor: «Staten er, enten den vil det eller ikke, et utstillingsvindu for resten av samfunnet, også når det gjelder likestilling. Derfor har det offentlige et særlig ansvar for å gi kvinner og minoritetsgrupper lederposisjoner. Staten må gå foran og vise vei.» Nettopp dette sitatet fra Ola T. Lånke fikk meg til å se litt på minoritetsbefolkningens plass i embetsverket. Derfor er min oppfordring at neste gang en kommer tilbake med en melding om embetsutnevnelser, må det også opplyses om hvordan det går på det området. Det andre temaet komiteen har tatt opp, er offentliggjøring av søkerlister. Da Stortinget behandlet offentlighetsloven i forrige periode, gav stortingsflertallet, alle unntatt SV og Venstre, forvaltninga rett til å unnta opplysninger om søkere dersom søkerne bad om det. Sivilombudsmannen hevder at ut fra de opplysningene han har, praktiserer forvaltninga bestemmelsene på en mer offentlighetsrestriktiv måte enn det som ser ut til å være lovgivers mening. Det må det ryddes opp i. SVs mening har vært at søkerlister i tilsettingssaker skal være offentlige, både av hensyn til likestilling og for at kvinner som er kvalifisert, skal nå opp ved tilsetting i lederstillinger, men også for at tilsettinger på politisk grunnlag eller annet grunnlag som ikke tåler innsyn, ikke skal skje. Det er ingen grunn til å tro at «gutteklubben grei»- kulturen ikke finnes, i hvert fall et snev av den - i staten. Derfor mener vi at det bør være en føre var-holdning. Det skal være full offentlighet rundt søkerlistene i tilsettingssaker. Dette var vår mening da offentlighetsloven ble behandlet, og det er en holdning vi kommer til å ta med oss når den nye offentlighetsloven kommer opp i Stortinget.


Dersom Regjeringen i utgangspunktet hadde sagt at de av sikkerhetspolitiske årsaker og av hensyn til forsvarspolitisk samarbeid i NATO ønsket å fortsette å kjøpe amerikanske fly, tror jeg veldig mange av oss hadde akseptert det, sett i et stort perspektiv. Det ble imidlertid valgt at man skulle ha en anbudsprosess, hvor man inviterte ulike leverandører av kampfly, selvsagt med lang levetid, til å gi tilbud. Da er det ikke lenger et overordnet sikkerhetspolitisk spørsmål, men et helt ordinært innkjøp. Det er i den sammenhengen vi har vurdert dette. Vi har hele tiden sagt at da må det være et ordentlig, reelt anbud – alle kort må være åpne. Vi føler at den informasjonen som er gitt, ikke tilfredsstiller det Stortinget må ha seg forelagt for å kunne trekke en fornuftig konklusjon. Jeg sendte et brev på vegne av vår gruppe den 20. mai til forsvarsministeren, hvor vi bad om «en oversikt over de utregninger som er foretatt og de resultater som har blitt presentert i forhold til konklusjonen og kostnader knyttet opp til anskaffelse og drift av JAS/GRIPEN og JSF. I denne sammenheng ønsker vi et talloppsett over konklusjonene, på en slik måte at disse er sammenlignbare mellom regjeringens beregninger og tilbydernes beregninger.» Jeg mottok 4. juni et svar på dette fra departementet. Det er datert 2. juni, men jeg mottok det 4. juni. Det inneholder ikke de tabelloppsetninger det ble spurt om, både i brevet og tidligere. Jeg bad Gripen International om å se på dette. Jeg har, etter at de fikk et par timer i dag morges, fått 14 punkter hvor Gripen International mener at forsvarsministerens fremstilling av saken inneholder feil og mangler. For å si det slik: Når det gjelder prisene, sammenligner man 24 milliarder kr med 18 milliarder kr, samtidig som man sier at den ene prisen, fra Lockheed Martin, er et slags «guesstimate» – en slags gjetning, en slags forhåndstro – mens den andre er en fast pris, garantert av en statsmakt. Det i seg selv medfører at det ikke er sammenlignbart. Når man så skal beregne levetidskostnadene, tar man utgangspunkt i de to tallene og legger på prosenter. Da forstørres selvsagt den eventuelle feilen som ligger der, ved at man sammenligner likt med ulikt. Når det gjelder kostnadsbildet for levetidskostnader, skriver statsråden: «Analyser av levetidskostnadene for JAS Gripen NG viser et kostnadsbilde som er i størrelsesorden 20–30 milliarder kroner større enn for F-35 (identifisert til 145 milliarder kroner) i et 30-års levetidsperspektiv.» Vi har bedt om å få en skjematisk oversikt over disse levetidskostnadene. Hvorfor i all verden kan ikke Forsvarsdepartementet legge det frem for Stortinget, slik at vi ser at det er hold i det? Når man sier 20–30 milliarder kr, er man ganske romslig med analysene, særlig når det fremgår av komiteens møte i Sverige at det etter svenskenes mening er satt 78 milliarder kr for høyt. Hvis svenskene bare hadde rett i halvparten av sin påstand, ville JAS Gripen i realiteten vært billigere enn F-35. Det er slike ting vi gjerne ville kontrollere. Så er det sagt at JAS Gripen ikke tilfredsstiller kravene. Det har, så vidt jeg vet, vært fire scenarioer i computere, i datamaskiner – én i Linköping i Sverige, hvor JAS Gripen bestod alle prøver, og så noen hemmelige i Norge, som er ukontrollerbare. For selv når JAS Gripen har bedt om å få vite hvilken informasjon norske myndigheter har fôret datamaskinene med, får de ikke vite det. Da er det helt umulig å kontrollere om det er objektive simuleringer som er foretatt i Norge, eller om man har fôret inn informasjon for å få det ønskede resultat, nemlig det man har landet på. Jeg spurte også i vårt brev om tilbyderne kunne løses fra sitt taushetsløfte overfor oss i Stortinget, eventuelt overfor oss som er underlagt taushetsplikt, slik at vi kunne få tilgang til noen av de informasjonene som tilbyderne, altså JAS Gripen International, har fått, men som de ikke kan viderebringe til andre. Det var liksom den siste kontrollen. Der får jeg blankt avslag fra departementet. «Dersom Fremskrittspartiets stortingsgruppe ønsker informasjon fra tilbyderne, kan disse selvsagt kontaktes direkte.» Det har vi gjort. «Tilbyderne kan etter vårt syn frigi all informasjon de selv har eierskap til, men de kan ikke frigi graderte dokumenter de har mottatt fra oss som ledd i konkurransen.» Så Stortinget er avskåret fra muligheten til å kontrollere de mange påstander som er kommet fra departementet, og det er det som er grunnen til at vi har kritisert et manglende beslutningsgrunnlag på objektivt grunnlag, og jeg synes det er trist at denne prosessen er gått så galt av skinnene de siste par årene.


Akademisk frihet er en samlebetegnelse på ideer som betoner tenkefrihet og ytringsfrihet, som er grunnleggende for søking etter sann kunnskap og forståelse. Akademisk frihet er en grunnleggende rettighet for å få en åpen samfunnsdebatt og dermed for å ivareta viktige demokratiske prinsipper. Disse ideene er av helt grunnleggende betydning for en fri og uavhengig forskning. Prinsippet om akademisk frihet er, som representanten vet, nedfelt i universitets- og høyskoleloven. Denne loven gjelder ikke for forskere i instituttsektoren og heller ikke for næringslivet. Det representantforslaget som det er vist til i spørsmålet, gikk ut på å tydeliggjøre dette prinsippet også for forskere utenfor universiteter og høyskoler. Dette er viktig, nettopp fordi prinsippet understøtter demokratiet og bidrar til å drive forskningen framover. Som en oppfølging av representantforslaget, som ble behandlet tidligere i år, har jeg bedt om og fått innspill fra Forskningsrådet til hvordan prinsippet om akademisk frihet kan nedfelles i deres generelle kontraktsvilkår, som favner alle typer aktører som får tilskudd fra Forskningsrådet. Forskningsrådet foreslår bl.a. at følgende passus skal inntas i deres kontraktsvilkår – og jeg siterer fra deres forslag: «Prinsippene om akademisk frihet må, så fremt det ikke kommer i konflikt med arbeidsgivers styringsrett, gjelde for all forskning finansiert av Norges forskningsråd (…)» Innholdet i denne friheten foreslås ytterligere presisert med vekt på ytringsfrihet og frihet i metodevalg. Forskningsrådets innspill er nå til vurdering i departementet. Det er et grunnleggende forskningsetisk prinsipp at forskningen skal være fri og uavhengig og ikke styres. Dette er viktig nettopp fordi det er helt avgjørende at vi holder fram med en forskningskultur som våger å utfordre det bestående og kanskje også endre paradigmer. Samfunnet har dessuten behov for en felles forskningsbasert kunnskapsbase, og samfunnet må ha tillit til at kunnskapsutviklingen og oppfatningen av hva som er gyldig kunnskap, ikke styres av særinteresser. Oppdragsforskning er kjennetegnet ved at oppdragsgiver og oppdragstaker har inngått en kontrakt om utførelse av et forskningsarbeid. Oppdragsgiveren bidrar som hovedregel til å finansiere forskningen og formulere problemstillinger og har interesse i å bruke resultatene. Oppdragsgiver har dessuten gjerne en formell eller faktisk rett til å utøve en viss påvirkning av eller kontroll med prosjektet. Samtidig er det viktig for denne forskningen at den bevarer sin uavhengighet, både av hensyn til troverdighet og av hensyn til de langsiktige brukerinteressene. Kunnskapsdepartementets standardkontrakt for oppdragsforskning søker å ivareta dette og har nedfelt at oppdragstaker ikke har ansvar for at oppdraget fører fram til en bestemt konklusjon. Standardkontrakten ivaretar også oppdragstakers rett til å publisere forskningsresultatet. Jeg har nå iverksatt et arbeid for å forbedre standardkontrakten og gjøre den mer kjent. Allerede i forrige uke sendte jeg ut et brev til alle mine kollegaer i regjeringen der jeg gjorde dem oppmerksom på standardkontraktens eksistens og viktigheten av at det offentlige som oppdragsgiver også benytter denne. Og jeg vil understreke at det er spesielt viktig at offentlige oppdragsgivere legger til rette for fri forskning.


Denne regjeringen vil at Norge skal føre en streng, men rettferdig asyl- og innvandringspolitikk. For å gjøre det er det en avgjørende forutsetning at vi tenker helhet. En slik helhetlig tenkning har Høyre–Fremskrittsparti-regjeringen i samarbeid med Venstre og Kristelig Folkeparti nå påbegynt gjennom budsjettbehandlingen. Det er avgjørende at vi utnytter ressursene best mulig samlet sett. Regjeringen vil derfor effektivisere og forbedre hele asylkjeden fra ankomst via ID-arbeid, behandling i UDI og UNE, mottaksstruktur, utsending og bosetting. Utfordringene er imidlertid at vi overtar et system som har manglet oppfølging og prioritering i for lang tid. Det sitter nå rundt 5 000 mennesker – tidligere asylsøkere – som skulle vært sendt ut av landet, på asylmottak. De har ikke lenger lovlig opphold i Norge. Mange av dem blir sittende lenge i asylmottak, og det oppstår et vesentlig misforhold mellom konklusjonen i asylsaken og kravet om utreise. Tidligere asylsøkere skal returneres enten gjennom assistert retur eller tvangsretur. Ut skal de uansett, og det må skje raskt etter vedtak. Dette er også viktig for å sikre asylinstituttets legitimitet og sikre asylinstituttet mot misbruk. Når Høyre–Fremskrittsparti-regjeringen har foreslått og fått medhold i Stortinget for en vesentlig økning av ressursbruken på tvangsretur, gir det tydelige signaler om at det ikke skal lønne seg å trenere egen retur. Vi mener det også kan bidra til at flere reiser tilbake til hjemlandet gjennom ordinær assistert retur. Jeg ber Stortinget merke seg at jeg ikke bruker begrepet frivillig retur, som den rød-grønne regjeringen har brukt, for det skaper et misforhold til det som er realiteten. Når man har fått avslag på asylsøknaden, skal man ut av Norge enten man vil eller ikke. Det er ikke frivillig om man skal returnere, men man kan få hjelp til å returnere eller bli returnert ved tvang. Med det budsjettopplegget som vedtas i dag, vil ca. 6 700 personer som er i Norge ulovlig, bli sendt ut av landet ved bruk av tvang. Det er et rekordhøyt tall og viser at regjeringen leverer raskt også på asyl- og innvandringsfeltet. UDI blir også styrket i dette forslaget fra Høyre–Fremskrittsparti-regjeringen og samarbeidspartiene i Stortinget. Økt saksbehandlingskapasitet og oppfølging gir raskere saksbehandling og legger til rette for kortere opphold i asylmottak og raskere retur for dem som får avslag, samtidig som de som får opphold, raskere kan bosettes og integreres. Sammen med Kristelig Folkeparti og Venstre arbeider regjeringen for en gjennomgang av flaskehalser og utfordringer i asylkjeden samt ny mottaksstruktur. Det er en stor utfordring at de som venter på å få asylsøknaden sin avklart, oppholder seg på samme sted som de som allerede har fått beskjed om at de skal ut av landet – eller de som har fått beskjed om at de skal få opphold og bosetting og er klare for integrering i det norske samfunnet. En mer differensiert mottaksstruktur kan bidra til å legge bedre til rette for både bosettingen, bosettingsarbeidet og integreringsarbeidet på den ene siden og en raskere og mer effektiv retur på den andre. Til slutt vil jeg peke på at det er et godt samarbeid mellom regjeringen og samarbeidspartiene Kristelig Folkeparti og Venstre om hvordan fremtidens asyl- og innvandringspolitikk skal bli. På tross av en del uenighetspunkter er jeg trygg på at vi vil finne godt sammen om løsninger som både er innskjerpende på enkelte viktige områder, og som også tar høyde for å øke vektleggingen på f.eks. barns interesser og rettssikkerheten til asylsøkerne.


Representanten Ljones påstod vi beskyldte Regjeringen for å være skyld i et ekstremt tørrår. Det er ikke riktig, og det var heller ikke noe ekstremt tørrår i fjor, men det var to tørre måneder. Det er en viss forskjell. Så kom han med spørsmål om tilskudd, støtte til gasskraftverk. I dag er det slik at en kan produsere kraft basert på gass til en pris av 19–26 øre, dersom en ikke har ekstraordinære, norske miljøkrav. Det er altså ikke kostnadene med disse kravene som setter disse prosjektene i fare. Det hadde jeg jo selvfølgelig regnet med at Regjeringen og regjeringspartiene nå etter hvert skjønte. Vi ønsker altså ikke å gi noe tilskudd til bygging av gasskraftverk. Men, som jeg har sagt flere ganger før, dersom den norske regjering og det norske storting innfører ekstra strenge krav som medfører ekstra kostnader, må regjering og storting ta disse kostnadene, slik at vi får like rammevilkår.


Ja, når det gjeld det siste, NATO, føler eg på ein måte at ting har endra seg litt. At eit fleirtal av SV gjekk inn for å delta i NATO-operasjonen utan FN-mandat, er korrekt, men enkelte av oss var imot ei slik deltaking. Nå er det eit samla parti som slår fast – som òg Røsjorde kan få stemma for i dag, dersom han ønskjer det – at dersom Noreg skal delta i militære operasjonar, skal ein ha eit folkerettsleg grunnlag, for det er FN som er verdsorganisasjonen, ikkje NATO, som det kan verka som at Røsjorde trur. Så til dette med struktur. Eg må innrømma at forholdet mitt til Framstegspartiet sin struktur er følgjande: Til meir pengar ein får til Forsvaret, til betre forsvar får ein, nærmast uavhengig av retning og struktur. Når det gjeld Framstegspartiet sin politikk, kan ein sjå på kva som skjedde på 1990-talet. Korleis brukte ein pengane i Forsvaret? Jo, ein pøste pengar inn til ting ein ikkje hadde bruk for. Derfor kjem ein nå stikkande med noko som ein humoristisk kallar «møllposar», men som er monalege feilinvesteringar. Me snakkar t.d. om 4 milliardar kr til fort. Dette er rett og slett ei sløsing med pengar, og pådrivaren i dette opplegget har vore Framstegspartiet og Røsjorde. Mitt spørsmål – eg har tidlegare stilt det til Røsjorde – er nettopp dette: Kva for nye feil gjer han i dag? Dessverre trur eg at dei ikkje er få. Så må ein veta, og det veit òg forsvarskomiteen sin leiar, at det er umogleg for SV å fremma så mange svære forslag – i forhold til sentrumspartia sine litt utydelege forslag – når ein ikkje sjølv sit i komiteen.


Det er tre år siden SV behandlet SND Invest, og vi var enige om at dette burde vi selge. Det er ikke en ny sak som har dukket opp i forhandlingene. Grunnen til at vi ville selge SND Invest, var at det hadde en sentraliserende virkning. De fleste av engasjementene som SND hadde, var i sentrale strøk, og derfor ønsket vi å avvikle SND Invest. Dessuten har ikke SND Invest gått inn i noen strategiske eierposisjoner. SND Invest har investert tilfeldig i en rekke selskaper og tapt en masse penger. De har ikke gått tungt inn og sagt at på det og det området er det viktig at staten er eier. De har investert små prosenter rundt omkring og strødd det på forskjellige prosjekter. Jeg har med meg lista over SND Invests investeringer på innerlomma. Der står det bl.a. Tusenfryd, Royal Caribbean Cruise Line, NorgesTaxi, altså en rekke slike selskaper hvor det ikke er naturlig at staten skal sitte med små eierposter. Det er mye bedre å bruke pengene til distriktssatsing.


Eg vil gjerne få lov å stilla følgjande spørsmål til olje- og energiministeren: «Den norske stats oljeselskap, Statoil, selger også strøm, og har gjennom å underby samtlige aktører i strømmarkedet bidratt til å senke prisleiet på energi. Regjeringen ønsker å redusere forbruket og hever elavgiften, og tror dette vil bedre markedet for alternativ, fornybar energi. Mener statsråden, som er generalforsamling i Statoil, at det er akseptabelt at selskapet bidrar til å ødelegge for Regjeringens politiske målsettinger, eventuelt hva vil hun gjøre for at staten ikke ødelegger for staten?»


Jeg har et spørsmål til landbruksministeren: «Arbeiderpartiet har i to år gitt løfter om at matvareprisene skal reduseres med 15–20 pst. Kjøttprisene stiger stadig, og dette vil fortsette blant annet fordi Norsk Kjøtt har varslet betydelige prisøkninger. Mange forbrukere forventer at løftene om lavere matvarepriser innfris. Hvilke tiltak vil statsråden iverksette, og når kan vi regne med lavere priser til forbruker?»


Det har vært sagt mye interessant så langt i debatten, og det har også vært en stor grad av enighet i denne saken. Alle som har hatt ordet så langt, har interesse for mat, og det har også undertegnede og jeg tror de som kommer etter meg. Det er iallfall den erfaringen jeg har med mine kollegaer i komiteen. Jeg synes interpellanten tok opp mange interessante ting, bl.a. det å få en egen stortingsmelding til behandling her i huset når det gjelder mat og den strategien man skal ha, for det berører ganske mange departement. Det berører Landbruksdepartementet og Fiskeridepartementet. Det berører også Næringsdepartementet, i og med at Næringsdepartementet har ansvar for reiselivet. Nå er det jo slik at denne regjeringen har lagt fram en del strategier. Men problemet med strategier er at de ikke er gjenstand for behandling her i Stortinget – med andre ord: Stortinget får ikke sagt sitt om akkurat det. Det er også lagt fram en matpolitisk strategi og en reiselivsstrategi. Men så lenge vi ikke får det til behandling i Stortinget, blir det egentlig litt vanskelig å få en helhetlig oppfatning om den politiske strategien man skal ha. Så er jeg også helt enig med representanten Eng, som trekker inn pris. Det er jo ikke sånn at det bare er fokus på lav pris. Men det er klart det er fokus på pris når prisnivået i Norge er såpass mye høyere enn det er i Sverige. Men så er det jo også sånn at forbrukerne er villig til å betale en langt, langt høyere pris dersom kvaliteten er god. Vi ser på en rekke andre områder både innenfor mat og andre produkter at kvalitet og pris henger sammen, og at det er en stor grad av betalingsvilje. Når man har en debatt om det temaet som interpellanten har tatt opp, er det jo på mange måter også en debatt om norsk landbruks framtid. Jeg tror man kommer til et punkt der norsk landbruk må ut i verden for å konkurrere. Det frykter ikke jeg. Norsk landbruk har verdens beste produkter. Men sånn som situasjonen er i dag, produserer man lokalt, og jeg mener at man ikke får utnyttet det potensialet som er innenfor norsk landbruk. Vi kan markedsføre norsk landbruk og de produktene på en helt ypperlig måte. Det vi vet om turister som kommer til Norge, er at de i hovedsak kommer for å oppleve en ren og uberørt natur. Akkurat det elementet kan man også bruke når det gjelder å markedsføre norske landbruksprodukter. Man gjør det innenfor fiskerinæringen. Man viser til at man holder til nesten oppe ved Nordpolen, at man har rent hav og fantastisk gode produkt. Fiskerinæringen har klart det med glans, og jeg tror det er fullt mulig at også landbruksprodusenter av mat vil klare det samme. Så blir det selvfølgelig en overgang fra å motta over 20 milliarder kr i støtte direkte og indirekte. Men på ett eller annet tidspunkt må man tørre å ta den fighten og sørge for at de som har mulighet til det, vil klare det. I den forrige interpellasjonen vi hadde, når det gjaldt krisen innenfor industri og næringsliv, sa statsråden at det ikke er alle som kommer til å overleve. Jeg tror heller ikke at alle bønder kommer til å overleve. Men jeg tror det vil være såpass mange at man kan gjøre en skikkelig god jobb. Næringsfraksjonen til Fremskrittspartiet var i Tyskland på Grüne Woche og så det som var der. Det ble jeg faktisk inspirert av. Den standen Norge hadde der, var bra, men det kan gjøres mye, mye mer ut av det. Når man så på hvor mye en del andre land og deres regioner la i det, har vi et stykke vei å gå. Det man kan gjøre, er å ha en skikkelig satsing. Man kan rett og slett få en guidet tur gjennom Norge når det gjelder mat. Da tror jeg det vil være viktig at norsk fiskerinæring, som er en merkevare ute i verden, her spiller på lag, at man bruker det som en offensiv drahjelp. Da tror jeg det er fullt mulig å sørge for at man også får fokus på norske landbruksprodukter. Helt avslutningsvis: Jeg er glad for at det etter hvert er blitt fokusert på lokalprodusert mat rundt omkring i butikkene i Norge, for det tror jeg er framtiden.