I fjorårets budsjettdebatt hadde jeg sterkt fokus på de mange eldre som faktisk står i kø og venter på en plass på sykehjem. TV 2 hadde sjekket opp og funnet ut at 3 068 gamle, syke eldre ventet på plass i sykehjem, og det var sterke signaler om at dette bare var toppen av isfjellet. Statsrådens reaksjon på funnet var å forfølge de aktuelle kommunene og anklage dem for lovbrudd. Statsråden viste til at daværende kommunehelsetjenestelov slo fast at kommunene skulle yte nødvendig helsehjelp, og med den henvisningen er det slik at norske kommuner ikke kan føre ventelister for sykehjemsplass. Begrepet «nødvendige helse- og omsorgstjenester» er videreført i ny helse- og omsorgstjenestelov, som vi vedtok i sommer. I det ligger fortsatt faren for at statsråder eller tilsynsmyndigheter kan komme med pekefingeren og si fy-fy, dere har ikke lov til å ha ventelister til sykehjem. Har kommunen først slått fast at fru Hansen har behov for en plass på et sykehjem, skal hun få det raskt. Resultatet er at det fortsatt føres ventelister, men det foregår i det skjulte. Kommunene dekker seg bak at de da yter nødvendige helse- og omsorgstjenester via hjemmesykepleien, men ut fra en faglig vurdering mener de kommunale fagpersonene fortsatt at det beste omsorgsnivået for fru Hansen er en sykehjemsplass. Men det mangler plasser, personell og penger. Dette avstedkommer en slags fryktkultur, som vi kjenner fra land vi helst ikke ønsker å sammenligne oss med. Samtidig vet vi alle, både politikere, byråkrater og helsepersonell, at det reelt finnes ganske mange gamle syke som ut fra en helhetlig vurdering hadde hatt behov for sykehjemsplass, hvis en skulle lagt begrepet «beste effektive omsorgsnivå» til grunn, og ikke «laveste effektive omsorgsnivå». Jeg vil derfor henlede oppmerksomheten på forslag nr. 7 fra en samlet opposisjon, hvor vi ber om at kommunene får pålegg om å føre statistikk med venteliser til sykehjemsplass. Vi ønsker å få faktagrunnlaget på bordet, fordi vi mener det er helt nødvendig med tanke på det kvalitetsarbeidet vi ønsker skal skje også i norsk eldreomsorg. Regjeringens snevre tilnærming til bare tilskudd til heldøgns omsorgsplasser uten samtidig å vise til nettotilgang, er skremmende. Så til kommuneøkonomi. Norske kommuner står for produksjon av nærmere 70 pst. av velferdstjenestene her i landet. Derfor er i dagens situasjon kommuneøkonomien helt avgjørende for velferden vår. Under den rød-grønne regjeringen har kommunenes gjeld gått rett i været. Siden 2003 har kommunesektoren nesten doblet gjelden sin. Samtidig ber regjeringen om at kommunene øker sosialhjelpen, bygger ut barnehagene, ansetter flere lærere, gir tilpasset opplæring til alle som trenger det, fyller svømmebassengene, bygger omsorgsboliger og sykehjemsplasser, gir enerom til alle som ønsker det, gir pleietrengende hjelp ved måltider og tid nok til å spise, og sørger for at brukere av pleie- og omsorgstjenester får medbestemmelse i forbindelse med den daglige utførelsen av tjenestene. Dette er et regnestykke som rett og slett ikke går opp, og regjeringens budsjett for 2012 gjør situasjonen enda verre. KS har beregnet at kommunene med dette budsjettet mangler 300 mill. kr for å kunne videreføre dagens tjenestenivå. På toppen av denne situasjonen kommer en av de største kommunale helsereformer på lang tid, nemlig Samhandlingsreformen, som skaper ytterligere usikkerhet rundt økonomien, usikkerhet rundt ø-hjelp, usikkerhet om hva utskrivningsklare pasienter er, usikkerhet om kommunal medfinansiering. Fremskrittspartiet har tatt denne utfordringen på alvor, både gjennom å styrke kommuneøkonomien og i tillegg øremerke 1,5 mrd. kr til eldreomsorgen, for å nevne noe. Regjeringen synes å tro at den kan gjennomføre en slik stor reform med minimale ressurser til omstilling. Vi ser nå at sykehusene tar ned sitt spesialisttilbud. Samtidig ser vi at kommunene ansetter fagfolk for de pengene som skulle vært benyttet til kommunal medfinansiering, og dette før avtaler er på plass, og før det er sannsynliggjort at kommunene faktisk kan redusere liggedøgn i spesialisthelsetjenesten. Jeg frykter at de som i neste omgang kan bli skadelidende av denne prosessen, igjen er gamle, syke eldre og våre kronikere. Jeg håper jeg tar feil, men jeg tror det dessverre ikke. Så har det i debatten blitt en liten diskusjon rundt ISF, og det synes jeg er interessant, for under Bondevik-regjeringen fikk Fremskrittspartiet, som nevnt, gjennomslag for at det skulle være 60 pst. ISF og 40 pst. i basisfinansiering. Det førte til at sykehusene tok i bruk all ledig kapasitet og strakk seg så langt de kunne, for å kunne utløse disse midlene og ta unna køene. Køene gikk ned, men selvfølgelig ville jo da statens utgifter øke. Det ville være naturlig. Når nå regjeringspartiene og statsråden utelukkende legger vekt på budsjettbalansen, betyr det i realiteten at de 280 000 som da står på venteliste, er sykehusenes ordrereserve. Det er en tilnærming til syke mennesker som Fremskrittspartiet tar sterkt avstand fra, og som etter min mening viser regjeringens sanne menneskesyn. Jeg vil også komme inn på dette med verdighetsgarantien, for Thomas Breen svarte ikke på replikken i stad. Jeg håper ikke at verdighetsgarantien betraktes på samme måte som den såkalte kreftgarantien, for dette er i realiteten en forskrift som kommunene er nødt til å følge, og ikke kan sette på vent.


Jeg takker statsråden for tilleggssvaret. Jeg har bare én kommentar: Jeg føler jo at Regjeringen viser et ansvar her. Jeg vil minne om at Fostervoll-utvalget, som jobbet med redningshelikoptertjenesten tidligere, bestilte en rapport fra Transportøkonomisk institutt. De fant ut at det var god kost-nytte-effekt – faktisk den beste – ved å etablere døgnkontinuerlig beredskap på samtlige baser. Så nå er vi bare utålmodige og avventer hva som kommer i revidert budsjett for 2005.


Det er interessant å få et innblikk i statsrådens hode, hvordan man tenker om dette forslaget man nå har lagt fram, for statsråden startet innlegget med å si at tigging er uønsket – punktum – og avslutter innlegget med å snakke om at man bevilger bl.a. 10 mill. kr for å legge til rette for tiggerne som kommer. Dette henger faktisk ikke på greip. Så ble jeg en smule forundret da jeg hørte at argumentasjonen til regjeringen for ikke å gå inn for et generelt tiggeforbud var at det ville være uhensiktsmessig for politiet i forhold til ressursbruken. Men hva i alle dager kommer tiggefrie soner til å bety for politiets ressursbruk, om man skal fly og passe på at folk ikke går over en gate og tigger et annet sted osv.? Gjør det ikke inntrykk på statsråden i det hele tatt at det politiet har bedt om, faktisk er et generelt tiggeforbud? Gjør det ikke inntrykk i det hele tatt?


Erfaringene med frukt og grønt i ungdomskolen er gode. Det rapporteres om bedre læringsmiljø utover dagen, og tiltaket har bidratt til å forbedre kostholdet til ungdomskoleelevene. Gratis frukt og grønt er selvsagt viktigst for de elever som har en problematisk hjemmesituasjon, og ordningen har vist seg å være populær både blant elever og lærere. I Venstres program står det at man ønsker å innføre et gratis måltid i grunnskolen. Allikevel ser vi at Venstre i forbindelse med revidert ønsker å fjerne ordningen med frukt og grønt. Mener ikke Sponheim at en ordning med frukt og grønt er en naturlig del av et slikt gratis skolemåltid, og ville ikke det være en god start for å følge opp det som står i Venstres program?


Denne debatten tar helt av, og vi mister helt fokus. Vi lar noen få millioner til Rikskonsertene bli det store temaet. Det er altså snakk om at barn og unge over hele dette landet får 180 mill. kr i nye, friske kulturpenger, og så driver vi og henger oss opp i at Rikskonsertene får en liten del av dette for å sikre kvalitet og profesjonalitet i det som skal formidles ut. 180 mill. kr er fryktelig mye penger. Det bekymrer meg litt når representanten fra Senterpartiet snakker om at det er fylkeskommunene som skal få disse pengene. Det er ikke tilfellet. De skal gå uavkortet til kommunene. Fylkeskommunene skal selv ta kostnadene med å administrere pengene, men pengene i sin helhet – den 60-70-80-prosenten – skal gå til kommunene. La oss nå for all del ikke miste fokus. Den kulturelle skolesekken betyr fryktelig mye for hele det lokale kulturlivet. Jeg håper at det er svært stor deltakelse blant barna, at barn og unge ikke bare skal være passive lyttere, som vi også sier noe om i merknads form i denne saken, men også aktive deltakere, og kanskje senere i livet også aktivt utøvende kunstnere, takket være dette bidraget gjennom Den kulturelle skolesekken.


La meg gratulere med god innsats i sjakk i går kveld. Det var ikke presidentens skyld at Norge ikke slo verdensmesteren! Så må jeg ta opp SVs forslag til rammer samt de omdelte forslagene, som ved en inkurie ikke er med i tilleggsinnstillingen. Det er SVs inkurie, men vi ønsker at disse forslagene skal stemmes over – med unntak av forslag nr. 27. Så er det sagt. Det har vært spennende å følge debatten om formuesskatten i dag, spesielt har det vært interessant å følge Høyre. Tidligere har vi hørt at formuesskatten er en trussel mot norske arbeidsplasser, at vi bør kutte i formuesskatten eller til og med fjerne den, både for å legge til rette for flere norske arbeidsplasser og for ikke å true de arbeidsplassene som allerede er her. Få politiske påstander har blitt kraftigere tilbakevist i den offentlige debatten de siste årene enn Høyres retorikk rundt formuesskatten. Nå er det en ny grunn til at vi skal kutte i den, og det er Høyres bekymring for det statlige eierskapet, det norske eierskapet og det lokale eierskapet. Man kan ikke samtidig som man argumenterer med hvor viktig det er med norsk eierskap til produksjon i Norge, ha en finanspolitisk talsperson som argumenterer for å flytte produksjonen ut av Norge. Og man kan i hvert fall ikke belære andre partier i viktigheten av norsk eierskap samtidig som man selv i statsbudsjettet vi diskuterer, forbereder tidenes nedsalg av norsk eierskap. Det har vært mye snakk om hva som er historisk i dette statsbudsjettet. Det er historiske løft for det ene og det andre – og så kan vi diskutere om det egentlig er så veldig store og veldig historiske løft – men én ting som er historisk med dette statsbudsjettet, er jo det historiske bruddet med tanken om norsk eierskap til produksjon. Lønnsomme bedrifter skal selges ut av ingen annen grunn enn ideologi. Høyre har rotet seg inn i en retorisk bakevje der de er nødt til å si at det er mer positivt at kommunistpartiet i Kina eier norsk industri enn at den norske staten gjør det. For hvis den norske staten gjør det, blir markedet lei seg. Fremskrittspartiet har også argumentert heftig for formuesskatten i dag, men av en litt annen grunn, og det er fordi Fremskrittspartiet kanskje for første gang noen sinne i en budsjettdebatt i Stortinget knapt har tatt i bruk ordet «folk flest». Hver gang Fremskrittspartiet har blitt spurt om noe som er knyttet til «folk flest» i dagens debatt, kommer det svar som høres ut som om de kommer fra markedsavdelingen i en multinasjonal bank. Det kommer noen refleksjoner rundt makrobildet og hvor ille formuesskatten er for eierklassen. Jeg tror ikke det var det Fremskrittspartiets velgere hadde i tankene da de stemte på Fremskrittspartiet. Jeg tror f.eks. det er derfor vi i kveld har fått en meningsmåling som viser rent flertall for Arbeiderpartiet, SV og Rødt. Det var nok ikke det finansminister Siv Jensen hadde i tankene da hun la fram sitt statsbudsjett, men jeg tror det er det man får når man til de grader snakker overklassens interesser på tross av dine egne velgeres interesser.


La meg følge opp Stoltenbergs spørsmål. Når statsråden sier at det ikke finnes grunnlag for andre beregninger enn dem som er i nasjonalbudsjettet, er det med respekt å melde det rene tøv. Alle beregninger som er gjort etter at statsbudsjettet ble lagt fram, har jo vist andre ting. Ikke minst viser rapporten fra Norges Bank i dag at både renteanslaget, kronekursanslaget, oljeprisanslaget, investeringsanslaget og arbeidsledighetsanslaget i nasjonalbudsjettet er feil. Og det er naturlig at det er feil, for statsbudsjettet ble lagt fram den 5. oktober. Nå har vi kommet langt ut i desember, og de kvalifiserte økonomiske miljøene både i Norge og i utlandet påpeker at nasjonalbudsjettets forutsetning er feil. Da er det ubegripelig for meg hvordan en statsråd kan forsvare et dokument som alle vet er forgangent og gått ut på dato. Og det spørsmålet mange her har vært opptatt av, er følgende: Hvis det er riktig som alle kvalifiserte miljø sier, at vi får økt arbeidsledighet og større uro i norsk arbeidsmarked til neste år, hvorfor kan ikke da Regjeringen allerede i januar/februar komme til Stortinget og si at de har nye prognoser, og at tiltak må settes i gang for å sørge for at arbeidsledigheten ikke øker? Det er utfordringen til statsråden.


Vi setter pris på at presidenten har god tid. Jeg tok ordet fordi Lilletun beskyldte meg for ikke å ha greie på hallelujamøter, men det har jeg faktisk. I politisk sammenheng er det nå én ting, men når vi kjedet oss i Skien i min ungdom, gikk vi på Åge Samuelsens vekkelsesmøter. Der tror jeg noen hver kunne ha noe å lære. Det hendte nemlig at Åge Samuelsen tok kollekten og drog på fylla på danskebåten. Da han kom tilbake til menigheten, måtte han be om unnskyldning, til menigheten og til Gud. Det var en stor opplevelse å høre Åge Samuelsen i dialog med Vårherre da han tilstod overfor menigheten at han hadde tatt kollekten og reist på fylla med danskebåten. Vårherre sa fra oven: Du er bare et menneske, Åge. Det er ikke noe rart at du faller for fristelsen, du er bare et menneske. Det var det litt av hvert å lære av. Nå mener ikke jeg at Lilletun eller Bondevik skal tilstå på samme vis for sine utskeielser med Høyre i regjering, men jeg tror vel kanskje at Kristelig Folkeparti er i dårlig politisk selskap uten å være på danskebåten. Mange av de prioriteringene vi burde gjøre i neste fireårsperiode, ligger nærmere det fellesskapet som nå trenger penger, i stedet for de 12 milliardene, pluss de 4 milliardene, som denne regjering har lovet til ytterligere skattelette. Det er jo en ærlig sak og en ærlig prioritering, men jeg kan ikke forstå at det ligger nærmere Kristelig Folkepartis hjerterot enn et alternativ som slåss for at de pengene skal brukes i fellesskap, til alle de formålene som nå har behov for det. Jeg har bare behov for et par stikkord til stemmeforklaring helt til slutt. Carl I. Hagen har lagt fram noen forslag. Jeg synes forslag nr. 1 ble veldig godt kommentert av Jan Simonsen, og har ikke behov for å legge til noe ytterligere til det. Forslag nr. 2 kan ikke være alvorlig ment fra Fremskrittspartiet. De foreslo milliarder i kutt på offentlig sektor som aldri vil være i nærheten av å nå et mål på 60 000 arbeidsløse. Forslag nr. 3, om å fremme nødvendige tilleggsbevilgninger til Kommune-Norge på 2004-budsjettet, er tilsvarende det SV foreslo i fjor, uten å få Fremskrittspartiets støtte. Vi er klare til å gjøre det igjen, men vi har ikke behov for å stemme for Fremskrittspartiets forslag. Vi ønsker dem hjertelig velkommen hvis de har lyst til å prioritere kommuneøkonomi. Vi er klare til å stille opp for kommunene når som helst det måtte være, men vi kommer ikke til å stemme for dette forslaget i dag.


Først til en åpenbar misforståelse. Det er ikke sånn at Fremskrittspartiet har mer penger enn Kristelig Folkeparti. Vi har bare et annet syn på hvordan de skal brukes. Det er hele forskjellen. Så til grendeskolene. Da Kristelig Folkeparti satt i regjering sammen med Senterpartiet og Venstre, hadde disse tre partiene mange anledninger til å gjøre et løft for grendeskolene i dette landet. Og det gjorde de ikke. Det var i disse tre partienes egen regjeringstid at grendeskolene faktisk ble hardest rammet og hardest utsatt, og at vi stadig så nedleggelser, og det altså fra de tre partiene som forsøker å fremstille seg som distriktenes beste venner. I den tiden var det noen av oss andre som presset på for å få økt bevilgningene til grendeskolene, slik at vi skulle ha forutsigbare rammer og muligheten til å overleve. Jeg kan ikke huske at det på det daværende tidspunkt var så fryktelig viktig for Kristelig Folkeparti. Men Fremskrittspartiet har altså i flere år arbeidet for en styrking av grendeskolene, fordi det er et viktig supplement, særlig i distriktene hvor det er langt mellom de store byene, og hvor nettopp grendeskolene er et viktig alternativ, særlig for mindre barn. Da blir det litt kunstig – for å si det pent – når Kristelig Folkeparti i dag plutselig tar på seg hatten der de skal være brennende opptatt av grendeskolenes fremtid, men da de hadde sjansen, lot de være å gjøre noe med det.


Mitt spørsmål går til arbeids- og administrasjonsministeren: «I mange tilfeller har det vist seg at offentlige bygninger ikke får tilstrekkelig vedlikehold. Dette gjelder bl.a. mange statlig eide bygninger som nærmest faller sammen før de får nødvendig vedlikehold. Som eksempel på dette kan nevnes Slottet og Universitetets urbygning. Dagens praksis med at mange offentlige bygninger ikke får nødvendig vedlikehold før det er tvingende nødvendig, er en meget kostbar praksis. Har statlige etater en klar instruks om hvordan de skal føre vedlikehold av sine bygninger?»


Det er jo nettopp derfor vi har opprettet et nasjonalt senter: for å systematisere den kunnskapen vi har. Det er derfor vi deltar i internasjonale forskningsprogrammer. Det er derfor vi har styrket utdanningsforskning generelt sett. Å si at all tavleundervisning er bra undervisning, vil i hvert fall ikke jeg sette to streker under. Det er vel egentlig heller ikke meningen når man lager en slik overskrift. Tavler kan brukes bra eller dårlig, og IKT kan brukes bra eller dårlig. Det kan være en utrolig tidstyv for en lærer. Det kan også være det som virkelig får en klasse til å gnistre av interesse. Derfor er det spørsmål om hvordan man bruker det mest effektivt, hvilke opplegg som er de beste, og hvordan det skal utvikles. Det er nettopp derfor vi har opprettet IKT-senteret.


Det er gode spørsmål. Hvis representanten husker tilbake, vil hun huske at opposisjonen de foregående fire årene fremmet mange forslag, men vi fikk da beskjed om at det skulle komme en proposisjon, og at det skulle komme en stortingsmelding. Denne regjeringen klarer å gjøre to ting på én gang: Vi skal klare å lage en stortingsmelding til 2015, samtidig som at vi skal styrke innsatsen mot de utfordringene som vi allerede vet finnes innenfor fosterhjemsfeltet. Vi vet at vi har utfordringer når det gjelder rekruttering. Vi vet at vi har en del uforutsette flyttinger. Vi vet at det er viktig at barna som vokser opp i fosterhjem, også får være nær slekten sin og sammen med søsknene sine. Det er instrukser vi har gitt til direktoratet, og som de skal jobbe med. I det andre forslaget har regjeringen styrket budsjettet, og 6,9 mill. kr i revidert nasjonalbudsjett er, som representanten Aasrud viser til, en omdisponering av midler til viktige tiltak for å følge opp de biologiske foreldrene. Det var viktige tiltak som jeg ønsket å framheve, og som vi vet at fosterhjemsbarna er bekymret for.


Det var da enda godt at det ble litt temperatur i denne debatten, nå som vi er i ferd med å avslutte denne stortingssesjonen. Carl I. Hagen vet utmerket godt hva SV har foreslått når det gjelder skatt, og hva vi har sagt om det som skal skje de neste fire årene. Vi ønsker å ligge på det skattenivået som gjaldt i 2004. SV skjerper skatten for høye inntekter, men letter skatten for lave inntekter. Vi omfordeler altså ikke. Vi kommer ikke til å foreslå betydelige skatteskjerpelser. Hvis vi innfører skattenivået for 2004, er det ca. 4 milliarder kr mer. Så til dette med kommuneøkonomien. Det er jo et dilemma hvor mye Stortinget skal finsikte, og hvor mye kommunene skal bestemme. Men vi mener at hvis man skal ta mer hensyn til hver enkelt og ha mer skreddersøm, er det de som er nærmest, som kan sørge for å gjøre det. Derfor er kommunene egnet til å utføre eldreomsorgen. Men det Stortinget må gjøre, er å sørge for at det er penger til å utføre den, og at man har en styring som sikrer at man får skreddersøm, selv om man er over 85 eller 90 år, og kan være trygg på det.


Det er av og til en tendens til når vi diskuterer i Norge, at vi diskuterer som om vi styrer hele prosessen, f.eks. i WTO. Med all respekt for utenriksministeren og det norske forhandlingsteamet, det er vel ikke hele sannheten om det som kommer til å foregå framover. Men jeg er veldig glad for det positive signal som nå ble gitt om at alt vil bli gjort for å være så åpne som overhodet mulig. Det gjelder ikke bare på norsk side overfor norske frivillige organisasjoner, det gjelder også at Norge gjør hva man kan for at internasjonale frivillige organisasjoner får den rollen i forhold til WTO som de har i mange andre forhandlingsprosesser. Så langt har det vært en kolossal forskjell mellom f.eks. hvordan de frivillige organisasjonene har blitt involvert når det gjelder Rio-prosessen, Kyoto-avtalen og de ulike miljøprosessene, og hva som har vært forholdet når det gjelder WTO. Så hvis utenriksministeren kan forsikre at Norge også vil bidra til en slik internasjonal åpenhet og slåss for det, tror jeg det er noe av det viktige Norge kan gjøre. Det er aldeles umulig for Stortinget å vedta noe slags detaljert forhandlingsmandat for Regjeringen, men Regjeringen vil jo måtte komme tilbake til Stortinget hyppig, enten det blir til den utvidede utenrikskomite eller på annen måte, når man kommer til forskjellige situasjoner i forhandlingene. Hvis jeg til slutt skal utfordre utenriksministeren på det som jeg tror er det aller vanskeligste, så er det dette: Hva prioriterer Norge? Hva er det vi syns er det aller viktigste? For vel kan Norge slutte seg til forskjellige lands posisjoner i mange spørsmål som kommer opp, men etter hvert vil det bli spørsmål om hva vi anser for så viktig at vi bruker vår tid, våre ressurser, vår lobbykapasitet, vår diplomatiske kløkt på faktisk å få det igjennom. Og et land med fire millioner innbyggere som sprer seg over alle de spørsmål som har vært nevnt her i dag, kommer til å få veldig liten innflytelse. Så spørsmålet om hva vi anser for det aller viktigste og hva vi vil bruke mest tid og krefter på, vil melde seg, og da føler jeg at Stortinget i dag har gitt et signal om at det ikke bare skal være norske egeninteresser, men i svært stor grad å stille seg bak grunnleggende såkalte u-landskrav.


Jeg takker representanten Ballo for spørsmålet. Jeg regner med at representanten Ballo har vært så lenge med i dette regimet at han vet forskjellen på opposisjon og posisjon. Og jeg registrerer at representanten Ballo i opposisjon brukte å stemme imot forslagene som ble lagt fram fra posisjon. Men det er mulig at det har endret seg etter at han kom i regjering. Hvis representanten Ballo er bekymret for Fremskrittspartiet, synes jeg faktisk han burde være mye mer bekymret for det Regjeringen selv gjør. Det er et faktum at i dette landet lever ca. 250 000 minstepensjonister under fattigdomsgrensen til OECD. Hvorfor tar ikke representanten Ballo tak i slike ting, som han har mulighet til å påvirke, framfor å peke på Fremskrittspartiet? Jeg tror han bør være mer bekymret for sin egen politikk enn for vår politikk.


Ivar Østberg sa i en replikk da vi hadde en liten diskusjon om flyprisene mellom Oslo og Tromsø, at Fremskrittspartiet «sprer myter». Det er selvfølgelig mange måter en myte kan oppstå på. Jeg kan referere litt av det som står i avisen Nordlys den 7. juni: «Kun ti prosent av prisøkningen kommer av gebyrer» – ikke avgifter. Det står «avgifter» i brødteksten, og hvis man leser hele artikkelen, er det mulig at man skjønner at skatte- og avgiftsnivået på flypriser er avgjørende. La meg få lov til sitere litt til fra den samme artikkelen: «Norge ligger helt på toppen når det gjelder avgifter på flybilletter. I snitt går 34 prosent av billettprisen til statskassen i Norge. I Europa ligger tilsvarende nivå på mellom 15 og 20 prosent.» Og videre: «Og staten skal ha sitt; seteavgift, billettavgift og miljøavgift. I tillegg skal staten ha både merverdiavgift og investeringsavgift samt avgifter de tar inn for salg av mat, utstyr og drivstoff. Totalt betalte SAS drøyt 2,4 milliarder kroner i avgifter ut av sine passasjerinntekter på drøyt 7,7 milliarder i Norge i 1999.» Dette forteller vel med all tydelighet at det er skatter og avgifter som forårsaker de høye billettprisene mellom nord og sør i landet. Dersom Kristelig Folkeparti og representanten Ivar Østberg virkelig ønsker lavere billettpriser, må de være med og sørge for det når vi behandler budsjettet her på Stortinget. Så har jeg lyst til å kommentere litt av det Bendiks H. Arnesen var inne på når det gjelder Nord-Norge-tilskuddet og kriteriene for at man har det. Vi mener at man ikke bør ha et slikt tilskudd, og ønsker å avvikle det. Vi ser ingen grunn til at man skal ha en konkurransevridning mellom landsdelene ut fra de kriteriene som Bendiks H. Arnesen var inne på. Vi ønsker lavere skatter og avgifter for at man skal kunne ivareta den verdiskaping som skjer ute i distriktene, og satse mer på samferdsel og tiltak som kan gjøre at næringslivet kan blomstre også i den delen av landet. Det er jo slik at når Tromsø Idrettslag spiller fotball oppe i Tromsø, så starter de på akkurat den samme poengsummen som de andre lagene i eliteserien gjør. Av og til kunne man kanskje ønske at de hadde noen poeng ekstra, men vi liker å konkurrere på like vilkår. Det samme bør jo også få lov å gjelde for kommunene, fylkene og næringslivet for øvrig. Hvis Bendiks H. Arnesen har lyst til å hjelpe næringslivet og kommunene i Nord-Norge, er jo det viktigste å sørge for lavere skatter og avgifter, og framfor alt redusere prisen på diesel og bensin.


Det siste som ble sagt fra utenriksministeren nå, var relativt klargjørende Vi er enig i at tjenestedirektivet har utfordringer, og at det har en del positive sider. Så er det dette med reservasjonsretten, som i redegjørelsen i hvert fall ikke ble problematisert. Nå tok utenriksministeren tak i det. Så sier da en av regjeringspartienes hovedtalsmenn her i dag noe som jeg forstår at utenriksministeren på sett og vis tar avstand fra, nemlig at det er feil at konsekvensene er svært negative. Vi har for vår del levd i den villfarelse at det å sette et så sentralt direktiv til side, kan få svært negative konsekvenser. Jeg lurer på om utenriksministeren vil utdype det, og eventuelt gå så langt som å si at dette vil være en viktig del av avgjørelsen for Regjeringen når man konkluderer, etter at man har vært gjennom den faglige vurderingen av direktivets vellykkethet for Norge.


Jeg vil på vegne av representantene Inga Marte Thorkildsen, Siri Hall Arnøy og meg selv legge fram et Dokument nr. 8-forslag om likestilling i transportsektoren.


Jeg tror samtlige i denne salen faktisk er enige om at det er en utfordring knyttet til treforedlingsindustrien, og at man ønsker å gjøre noe med det. Spørsmålet er bare hva man skal gjøre for å forbedre situasjonen. Representanten Holmelid sier at dette utelukkende er knyttet til lønnsomheten, at vi ikke får nok betalt for trevirket. Lønnsomheten til en bedrift dreier seg om gapet mellom det som er kostnader og inntekter. Det er det som ligger imellom der, som avgjør hvorvidt det er grunnlag for videre drift eller ikke, altså et økonomisk overskudd i bedriften. Det kan du oppnå gjennom å øke lønnsomheten din, selvfølgelig, ved å få en høyere pris i markedet. Du kan også oppnå det ved å få ned kostnadene dine. Det er faktisk mange bedrifter som må gjøre begge deler. Det viktigste for treforedlingsindustrien er nettopp rammevilkårene. Da er det viktig å skjele til den saken som skal behandles her neste uke, det som går på budsjettet. Da går det på f.eks. forskning og utvikling, manglende oppfølging fra regjeringens side innenfor næringsrettet forskning, og det går på SkatteFUNN. Det har ikke vært noen bedring i SkatteFUNN-ordningen fra denne regjeringen. Det er fortsatt en altfor lav timepris og et altfor lavt tak knyttet til SkatteFUNN. Dette er utrolig viktige ting som nettopp bedriftene selv kan bruke for å skape nye produkt og for å skape en økt pris ute i markedet. Det er jo det dette dreier seg om. Det er klart at når det blir for kostbart å frakte tømmeret ut av de enkelte eiendommene fordi det er for små enheter, så påvirker det også lønnsomheten og hvorvidt det er mulig å ta i bruk tømmeret. Det kan nok være det som er problemstillingen for svært mange – også for skogeierne som driver skogen sin og som ønsker å drive skogen – at det kostnadsmessige rett og slett blir for utfordrende fordi det koster så mye å ta ut det tømmeret man har mulighet til å ta ut. Man må se på hele denne næringskjeden, og ikke bare konsentrere seg om en del av det. Det er helheten som er viktig her.


Jo, det tror jeg er helt riktig, og det er i tilfelle et budsjettspørsmål. Det som kommer til å være utfordringen nå, er at de 86,3 mill. kr som vi har til basiskompetanse i arbeidslivet, kommer til å få bein å gå på, for å si det sånn, fordi det kommer til å være mange flere som ønsker å få tildelinger fra den potten. Og selvfølgelig bør vi ha utfordringer i forhold til grupper som ikke får det tilbudet via sin arbeidsplass – eller kanskje ikke har noen arbeidsplass å få det tilbudet til. Men det er i tilfelle et spørsmål vi får komme tilbake til når vi diskuterer budsjettet.


I og med at justisministeren har valgt ikke å bekrefte det vi har anmodet om, vil jeg gi uttrykk for den tolkningen at justisministerens taushet betyr at han aksepterer at Stortinget har avklart saken.


Statsråden utelukker ikke at flere kommuner kommer til å gå på en smell etter Terra-saken. Spørsmålet er hvor mange. Terra-saken er en skandale, det kan vi være enige om alle sammen. Det er en skandale for innbyggerne i de kommunene som er berørt. Statsråden har signalisert tiltak, at man ønsker å granske aktørene i Terra-saken og begrense hva kommunene kan låne penger til. Men hva er konsekvensen for disse kommunene når det gjelder økonomien? Hva vil denne skandalen koste staten? Hva vil denne skandalen koste fylkesmannen? Og hvor mye av skjønnsmidlene til fylkesmannen må gå med til denne skandalen? Er dette tidenes økonomiske bombe?


Jeg vil bare følge opp videre litt det som representanten Lønning var inne på. Det er klart at det er forskjellige grenseoppganger som må gås i en sånn sak som dette. Når man snakker om jus- og forsikringsbiten, er det bl.a. fordi man har en del situasjoner der bruken av sakkyndige og hvem som blir hentet inn som sakkyndige i en del av disse sakene, kan være vanskelig i seg selv, knyttet til behandlingsbiten. Spørsmålet mitt til statsråden er selvfølgelig om statsråden nå vil ta disse grenseoppgangene også med de andre, som man har sagt her nå, slik at vi kan prøve, i hvert fall så raskt som mulig, å få på plass et regelverk med tanke på å bruke den behandlingsbiten som ligger her, slik at disse pasientene slipper å vente unødig lenge før man får på plass et godt, adekvat tilbud.


Statsråd Sponheim har lang trening i og gode tradisjoner med å bevege seg på grensa. Jeg tenker da på sperregrensa. Det kan hende at han på den måten har lært seg til at det å være i den situasjonen er akseptabelt. Men når statsråden sier at vi er på grensa til det uanstendige når det gjelder strukturutvikling i norsk landbruk, lurer jeg på om det er hans erfaring med andre grenser som gjør at han er så rolig og avslappet, eller om han ikke synes at det er litt krevende – etter fire år som landbruksminister – at man har kommet så langt at man er på grensa til det uanstendige når det gjelder strukturutvikling i norsk landbruk.


Fremskrittspartiet pekte på økonomien og handlingsrommet i kommunene og var bekymret for etterslepet i kommunene allerede under behandlingen av budsjettet for 2009. I en nyere undersøkelse er det dokumentert at det er et etterslep på 142 milliarder kr. Det er en stor forventning rundt omkring i kommunene. Vi har hatt nye episoder med brann i omsorgsboliger etc. i kommunene, og statsråden har gått ut og sagt at hun ønsker sprinkleranlegg i alle nye bygg. Jeg vil komme med en utfordring til statsråden: Ser statsråden at det er behov for sprinkleranlegg også i eksisterende bygg som huser sårbare grupper i kommunene? Er dette noe hun ønsker å legge inn i tiltakspakken som kommer den 26. januar?


Jeg tror at hvis man stiller det spørsmålet til innvandrere, vil man få like forskjellige svar som man får av nordmenn, for innvandrere er nemlig minst like forskjellige som oss. Slik bør de også bli behandlet, ikke slik som Fremskrittspartiet vil, i én sekk, der det bare fokuseres på problemer. Jeg vil også utfordre Fremskrittspartiet når det gjelder kvoteordning for norske menn som ønsker å gifte seg med kvinner fra utlandet. Han gav ikke noe svar på det spørsmålet Arbeiderpartiet stilte. Til slutt: Når det gjelder et av de temaene Sandberg tok opp, nemlig drop-outs i videregående skole, er et av problemene for disse barna at de ikke har fått anerkjennelse for at de trenger å lære sitt eget språk, som jo kunne være et annetspråk. Det er kjempefint at mange i Norge behersker urdu og arabisk – i en moderne verden. Et annet problem er at de ikke har fått et tilbud i barnehagen, der de kunne ha lært seg norsk. Isteden vil Fremskrittspartiet straffe foreldre som beviselig har et annet morsmål hjemme, og ikke gi disse barna rettigheter til barnehageplass, noe som faktisk kunne ha lært dem norsk. Hvordan i all verden får Fremskrittspartiet dette til å henge sammen?


Ja, det skal jeg komme til. Det er riktig at det vi nå har fått på plass, har en kostnad. 100 milliarder kr høres enormt mye ut, men det skal fordeles på 40 år. Og det er jo ikke slik at dette blir en merutgift i forhold til dagens pensjon, men det blir en mindre innsparing i forhold til den pensjonsreformen som ligger der. I sum betyr det at det frigjør midler til fordeling på andre velferdsordninger, men ikke minst har man nå bred oppslutning om et pensjonssystem som gjør at mange arbeidstakere som i dag ikke tjener én krone på å stå lenger i jobb, vil gjøre det, og den arbeidskraften trenger vi for å lage et godt velferdssamfunn.


Det som var mitt anliggende, var å si noe om demokratiet, folkestyret, og det presset som det er under. Det er viktig at folk får et godt tjenestetilbud, men det er også viktig hvem som produserer dette, og hvorledes det tilbys. Det er derfor viktig å slå ring om at de sentrale velferdsgodene som har med utdanning å gjøre, med helse, eldreomsorg osv., også blir produsert av det offentlige, for det er på denne måten vi kan sikre likeverd, likhet, og unngå at det blir forskjeller i det tilbudet som skal gis. Åpner vi for private aktører innenfor denne type produksjon, åpner vi også for at folk eksempelvis kan kjøpe tilleggsytelser, og dermed oppstår det lett forskjeller i det tilbudet som skal gis. Så det at det offentlige både bestemmer hva som skal produseres, og også har ansvaret for å produsere det, er etter vår oppfatning viktig. Derfor slår vi ring om velferdsstaten på denne måten, vi slår ring om en offentlig tjenesteproduksjon. Men det som var det aller viktigste for meg i mitt innlegg, var å understreke og framheve det lokale folkestyret, fordi det er satt under press. I denne type debatter hvor vi stort sett er opptatt av tjenesteproduksjon og tjenester, glemmer vi ofte det demokratiske aspektet; det at vi skal greie å utvikle gode lokaldemokratier, blir lett borte. Som jeg prøvde å begrunne, er jo tendensen at folk rett og slett ikke gidder å delta ved valg, og det er et uttrykk for at demokratiet, folkestyret, er satt under press. Det er alvorlig, og det burde bekymre ganske mange i denne salen.


Aller først har jeg lyst til å takke statsråden for en hyggelig middag i går! Så til politikken: «Vinterstengte veier grunnet dårlig vær er noe vi kan oppleve i nesten hele Norge. Også i Finnmark kan dette til tider være en stor utfordring. Ofte opplever trafikanter at når de kommer til bomstasjoner som ved Leirbotnvann ved E6 over Sennalandet, er det svært mangelfull informasjon. Er det mulig å få på plass en informasjonstjeneste på flere språk ved bommene, slik at trafikantene får opplysninger om eventuell kolonne, kolonnetider, hvor lenge veien blir stengt, og når det er forventet åpen ferdsel?»


Eg beklagar det dersom det var uklårt. Det var mi meining å stadfeste at eg sjølvsagt gjer som komiteen ynskjer - det skulle berre mangle. Det er òg i mi interesse at eg har fleire med meg i arbeidet for at dette regelverket vert etterlevt. Dette gjorde eg òg veldig klårt i samband med interpellasjonen til meg frå representanten Foss i fjor, ein interpellasjon som eg sette stor pris på. Som representanten Foss heilt klårt var inne på, har ein ikkje berre moglegheit til å delegere, ein har òg moglegheit til å instruere. Vi har teke fleire grep for å få andre departement og underliggjande etatar til å følgje regelverket, både gjennom ei direkte opplysing, så å seie, om følgjene - dei skal sjølvsagt òg liggje der - og gjennom det regelverksarbeidet eg har gjort. Det har dreidd seg om både å fornye og å forenkle regelverket, om å kunne gi KOFA moglegheit til sanksjonar - slik at ein òg har det riset bak spegelen - og, ikkje minst, om å få til ein overgang til elektronisk verktøy, som gjer at ein kan spore heile innkjøpslinja. Det vil nok ta litt tid før alle har fått oversikt over det nye regelverket, men vi jobbar iherdig vidare for at alle skal etterleve det. Det skulle berre mangle.


Før det første må jeg si at jeg er enig med begge replikantene i at representanten Lien holdt et godt innlegg. Når det er sagt, må jeg si at vi for det første er opptatt av at hvis nå et samlet storting så til de grader sier at det kun er de som faktisk har en formell videregående utdanning utover grunnskolen, som skal få delta i yrkeslivet framover, så frykter jeg at det er stigmatiserende. Så føler jeg et sterkere og sterkere behov for å minne venstresiden om et av de gamle slagordene fra venstresiden: «Gjør din plikt, krev din rett.» Så vidt jeg vet, var det ingen tilfeldighet at «gjør din plikt» kom før «krev din rett». Det må være sånn at man må ha en vilje selv til å delta i dette utdanningssystemet for at det skal være et mål at også de som ikke har noen interesse for dette, kommer igjennom. Men først og fremst handler dette om stigmatisering av dem som ikke vil ta den utdannelsen.


I et desperat forsøk på å slå ned Finnmarks-opprøret mot Arbeiderpartiet i forkant av valgkampen i 2001 lovet tidligere statsminister Jens Stoltenberg å skaffe opptil 50 nye arbeidsplasser i Finnmark ved å foreslå å legge et sentralt innkjøpskontor for helseforetakene til Vadsø. Forslaget var utarbeidet av LO Finnmark og Finnmark fylkeskommune utelukkende i den hensikt å skaffe nye arbeidsplasser. Det tidligere statsminister Jens Stoltenberg burde vite, var jo at et forslag av denne art var stikk i strid med Ot.prp. nr. 66 for 2000-2001, proposisjonen om sykehusreformen, hvor det er anført følgende: «At det strategiske ansvaret for forsyning legges på de regionale helseforetakene, er et vilkår for at en modell for mer desentralisert samordning vil kunne lykkes. Det dreier seg altså ikke om å etablere sentrale forsyningsbyråkratier, men å nettverksorganisere samarbeidet.» Videre siterer jeg fra Ot.prp. nr. 66: «Slike forsyningsnettverk kan også tenkes etablert mellom de regionale helseforetakene, særlig i forhold til innkjøp av kostbart og komplisert medisinsk-teknisk utstyr.» Og videre står det: «Det bør derfor vurderes å gi enkeltmiljøer i foretakene med særlige faglige forutsetninger status som kompetansesentre med nasjonale oppgaver.» Å etablere et nasjonalt innkjøpssenter og plassere dette i en utkant av landet som Vadsø er således stikk i strid med Ot.prp. nr. 66, noe som også tidligere helseminister Tore Tønne synes å ha vært enig i da han i brev til fylkesordfører Evy Ann Midtun i Finmark slår fast at det blir opp til styrene i de fem nye helseregionene om en skal gå inn på felles løsninger for innkjøp. Måten denne saken er reist på, nemlig som et desperat distriktsvalgkampinnspill fra LO og Arbeiderpartiet i Finnmark, er bortimot uhørt. Like uhørt og uakseptabelt er det at den eneste utredningen som foreligger, er en partsutredning fra Finnmark fylke utført av et stedlig konsulentfirma, Norconsult, og at denne ensidige partsutredningen alene har vært grunnlaget for departementets høring. Det er gevinster å hente ved en bedre organisering av innkjøpene til sykehusene, men en bedre organisering av innkjøpene forutsetter imidlertid korte kommunikasjonsveier og enkle beslutningsprosesser. Det er videre viktig med en tett kommunikasjon og kontakt mellom selger og kjøper for å kunne treffe de riktige faglige og prismessige valg. Et sentralt innkjøpskontor i Vadsø tilfredsstiller ikke disse kravene. Med et kontor i Vadsø må en forvente en betydelig kostnadskrevende reisevirksomhet av leverandørene og av helseforetakenes kompetente faglige innkjøpere, noe som vil svekke den nødvendige faglige nærkontakt med sykehusene. I det materialet som foreligger fra Norconsult, er det overhodet ikke dokumentert noen gevinst på denne form for sentrale innkjøp. Konklusjonene i rapporten er mer basert på synsing og antakelse, uten dokumentasjon, som jeg finner lite troverdig. Om helseministeren akter seriøst å vurdere en felles innkjøpssentral, noe jeg håper han ikke gjør, må det først gjøres en offentlig uhildet utredning av saken. Det må man nesten kunne forlange. Jeg viser i denne sammenheng til den særdeles dårlige erfaringen offentlige sykehus gjorde for noen år tilbake med den såkalte innkjøpssentralen i KS som påførte sykehusene betydelige merutgifter og tap. Både medisinsk-teknisk utstyr og i særlig grad forbruksmateriell må faglig tilpasses det enkelte sykehus/bruker, og innkjøp må skje i forståelse med fagekspertisen på regionalt nivå. Det er også grunn til å frykte at et felles innkjøpskontor for hele landet vil føre til redusert konkurranse og leverandørmonopol. Løsningen på innkjøpsproblematikken bør være å etablere konserninnkjøp ved de regionale foretakene. Det finnes i dag ved alle de større offentlige sykehus en meget høy kompetanse på innkjøp av medisinsk utstyr og medisinsk forbruksmateriell. Denne fagekspertisen må en uavhengig av innkjøpsordningen beholde i sykehusene. Sykehusene har etter hvert opparbeidet seg en betydelig kompetanse på innkjøp. Hvis denne kompetansen nå skulle fjernes fra sykehusene og regionene og samles i en innkjøpssentral, ville dette på sikt svekke kvaliteten og logistikkprosessene i det enkelte foretak. Dette vil også kunne påvirke servicen fra leverandørene og trivselen blant brukerne. Sårbarhetsproblematikken i forsyningstjenesten bør også i denne sammenhengen tillegges stor vekt, sett fra et beredskapsmessig ståsted. Jeg er kjent med at flere sykehus enkeltvis har uttalt seg mot å etablere et sentralt innkjøpskontor i Vadsø av samme grunn som jeg tidligere har nevnt. Det gjelder Haukeland sykehus, det gjelder sykehusene i Østfold, og det gjelder Agder-sykehusene. Høringsuttalelsene fra Helse Øst har følgende ordlyd: «1.	Styret anser forslaget om å etablere en nasjonal innkjøpssentral for helseforetakene i Vadsø som uhensiktsmessig vurdert ut fra en innkjøpsfaglig økonomisk synsvinkel. 2.	Helse Øst vil foretrekke å organisere innkjøpsvirksomheten etter føring som er gitt i Ot.prp. 66 og i Sosial- og helsedepartementets rapport «Sykehusreformen noen eierperspektiver». Det vil si innkjøpsvirksomheten organiseres som regionale nettverk med koordinering mellom helseregionene. 3.	Helse Øst ser følgelig behov for en utvidet supplerende utredning som kan klargjøre hvorledes innkjøpsvirksomheten i Helse Øst konkret skal legges opp for best mulig å tjene helseforetakenes økonomi og funksjon. 4.	Styret gir adm. direktør fullmakt til å informere den endelige høringsuttalelsen basert på styrets innspill og vurderinger i saksutredningen.» Det foreligger nå også høringsuttalelser både fra Helse Sør, Helse Vest og Helse Nord som alle er imot at det etableres en innkjøpssentral i Vadsø. Jeg ber helseministeren nøye vurdere de innspillene som har kommet fra de nevnte helseforetak, og jeg vil sterkt fraråde at helseministeren går inn på et forslag om å etablere et sentralt innkjøpskontor i Vadsø. De regionale foretakene bør videreutvikle og utbygge sin innkjøpstjeneste ut fra de ordninger som i dag praktiseres, og for bedring av disse ordningene både når det gjelder kvalitet og pris. Statlig faglig god sykehusdrift er et overordnet mål med sykehusreformen, og den må ikke forkludres og svekkes ved at man tar distriktspolitiske hensyn, som det tydeligvis er lagt opp til fra Finnmark fylke i denne saken. Jeg mener også det strider mot foretaksreformen om eier nå blander seg inn i foretaksstyrenes disposisjoner. Det er sterkt i strid med hele prinsippet om foretaksmodellen som Odelstinget tidligere har vedtatt. Også departementet og helseministeren må føle seg bundet av odelstingsproposisjonens innhold og det vedtak som Odelstinget i sin tid gjorde.


La meg først imøtegå Presidentskapets «rette vedkommende» om forsvarsministeren. Rett nok refererer eg til utanriksministeren sitt møte i Moskva, men eg har sjølv bede om å få forsvarsministeren til å svara på spørsmålet, og eg synest det er ein relevant minister som svarar. Eg vil gjerne stilla følgjande spørsmål til forsvarsministeren: «Russland sin utanriksminister varslar drøftingar med Noreg om Globus II-radaren i Vardø. På spørsmål frå SV har den tidlegare regjeringa hevda at radaren er under norsk kontroll og ikkje i strid med ABM-avtalen. Samstundes kjenner me til at USA har brukt 1 mrd. kroner på radaren i Vardø og har planar om eit nasjonalt rakettforsvar (NMD) til meir enn 100 mrd. kroner. Kan det vera aktuelt å demontere radaren og senda den tilbake til USA, eventuelt kan det klargjerast kvifor radaren må stå like ved grensa til Russland?»


SV støtter også en del av innstillingen her, og vi tror at en lovfesting av et kommunalt råd for funksjonshemmede er nødvendig. Men det som blir det viktigste, er jo at man hører på de rådene man får, og at man har raushet nok til å følge opp med økonomiske midler til den nødvendige tilretteleggingen, også når det koster penger som det ikke går an å øremerke spesielt til noen grupper. For dette dreier seg om å legge til rette samfunnet slik at alle kan ha den samme tilgjengeligheten på de samme stedene. Og det som fungerer for funksjonshemmede, fungerer svært godt også for alle andre. Men veldig mye er bygd, og det betyr at man må gå inn i de byggene som er der, man må gå inn i forhold til de transportsystemene som er der, man må gå inn i forhold til de boligtilbudene som er der, og være villig til å gi ordninger som gjør at de rådene som vi forhåpentligvis nå skal opprette, ikke bare blir en ny høringsinstans som igjen blir sittende og har sagt fra, men ikke er blitt hørt. Det er svært viktig. Jeg tror at noe av det som sliter på politikken om dagen, er at man ikke ser ut til å greie å løse problemer for folk, og det tror jeg man må gjøre i langt større grad enn det en gjør i dag, og spesielt for funksjonshemmede. For det er uakseptert blant befolkningen ellers at vi ikke greier å legge til rette for dem. Jeg har et ganske ferskt eksempel fra mitt eget fylke, en kommune der man har bygd et nytt helsesenter der det viser seg at heisen er slik at hvis en kjører opp i en etasje og ruller litt fort ut med rullestolen, så kan en risikere å rulle ned trappa. Eller hvis en er litt uheldig og ikke kommer fort nok ut av heisen, så kan en bli stygt og farlig klemt i døra, for den går fort igjen. Og det forteller jo at sjøl i bygg som er aldeles nye, kan dette være dårlig. Jeg hadde den gleden før jeg kom inn på Stortinget å være student ved Høgskolen i Lillehammer, som da var et flunkende nytt bygg som var bygd til Olympiaden på Lillehammer. Der var det også funksjonshemmede medstudenter, og vi måtte bære rullestolene opp i de nye auditoriene for at de i det hele tatt skulle få plass og få et bord å skrive på. Så sånn fungerer det altså helt fram til i dag, og sånn kan det ikke fortsette å være. SV tror at det å få kommunale råd for funksjonshemmede kan være med på å få satt fokus på dette på en bedre måte enn det vi har fått i dag. Men jeg vil igjen gjenta at vi er nødt til å ha raushet nok når vi skal sørge for at de rådene de gir oss, blir virkeliggjort. Og kanskje vi skulle ha et lite funksjonshemmedes råd i Stortinget også, for heller ikke stortingssalen eller stortingsbygningen er tilstrekkelig tilrettelagt for folk med funksjonshemninger. Og jeg synes kanskje at vi i moderniseringens navn burde ta mål av oss til å gi samme tilgjengelighet for funksjonshemmede til å f.eks. bekle et verv som stortingsrepresentant som vi gir til andre.


Jeg takker utenriksministeren for svaret, men jeg er ikke sikker på om noen av oss egentlig ble noe særlig klokere. Vi står overfor utfordringer som selvfølgelig ikke kan løses i denne sal. Man kan peke på hverandre og si at utfordringene skal løses i parlamentet, at man ikke vil blande seg inn, og at regjeringer skal holde på med sitt, men det er ikke slik parlamenter er organisert. Det er ikke noe forum hvor man kan diskutere den type avtaler internt, verken det norske parlamentet eller de andre parlamentene. Egentlig står regjeringen i de ulike landene med all makten alene. Man kan selvfølgelig peke på parlamentene og si at de må organisere seg selv. Det er sikkert i henhold til reglement, regelverk og lover, men faktum er at man ikke får deltatt, ikke får bidratt og ikke får organisert seg på en effektiv måte. Det er kanskje prisen man må betale. Når det gjelder problemet i en bredere sammenheng, sa utenriksministeren at det kommer andre anledninger til å diskutere det, eventuelt senere i debatten. Da kan man kanskje fokusere mer på det: Dersom man nå får en konferanse i Europa, basert på VEU, slik det foreslås, med 27 EU-land og en rekke observatørland, har jo verden gått videre siden 1954. Verden har blitt mer global, man har fått andre områder som har – jeg vil si – nesten større innflytelse på verdens utvikling, den globale utviklingen, enn utenrikspolitikk og forsvarspolitikk, ikke minst forsvarspolitikk. Vi har hatt forhold som finanskrisen, da hele den finansielle struktur over hele verden holdt på å bryte sammen. Da var vi i en situasjon hvor regjeringen kunne ha samtaler med regjeringer i øvrige land, i samarbeidsland – og det var bra – mens vi parlamentarikere satt uten noe slags forum hvor vi kunne diskutere løsninger. Tilfeldigvis hadde vi kontakt med parlamentarikere rundt om, som hadde ulike tiltak for å komme seg ut av finanskrisen. Noen valgte skattelettelser, noen valgte mer direkte løsninger – assistanse til industri osv. – for å få blodomløpet i økonomien i gang. Slik kontakt er interessant og nyttig, tror jeg, også på det området. Som jeg nevnte, er ikke minst energiformer nå absolutt en internasjonal vare, og man har mange ulike løsninger. Parlamentene sitter hver for seg og diskuterer – rimelig alene. Der er Norge en supermakt, så det hadde vært nyttig hvis man hadde hatt et forum som vekselvis kunne danne ulike konfigurasjoner, og hvor man kunne drøfte problemstillinger. Integrering er en annen ting, og man kan sikkert finne mange andre områder der landene er helt avhengige av hverandre. Vi kan lære av hverandres løsninger – gode og dårlige erfaringer. Det er en skjevhet i politikken når dette bare kan foregå på regjeringsnivå, mens vi parlamentarikere ikke har mulighet til å diskutere den type problemstillinger fordi regjeringen sier at dette må dere ordne opp i selv. Det er faktisk ikke helt på den måten det burde være.


Jeg er stolt av å tilhøre et parti som tar de utfordringene vi har i samfunnet, på alvor. Derfor er Fremskrittspartiet et parti som i denne salen i de fleste saker fremmer helt konkrete forslag om hva vi skal gjøre for å komme med utbedringer i samfunnet som jeg dessverre registrerer at regjeringspartiene gjør lite med. Når det vises til samarbeid mellom Fremskrittspartiet og Høyre, er vårt utgangspunkt at vi går til valg på Fremskrittspartiets partiprogram, som skal vedtas på vårt landsmøte i mai neste år. Så får velgerne si sitt om hvilke partier velgerne har lyst til å gi tilslutning til. Så får man, etter å ha fått valgresultatet, se om man eventuelt skal gå i regjeringsdrøftinger, og i så fall se hva resultatet blir av det - på akkurat samme måte som partiet som Sandal representerer, gjorde med dagens koalisjonspartnere. Etter valget gikk man inn i forhandlinger med det styrkeforholdet man hadde, og kom ut med et resultat og en erklæring. Fremskrittspartiet driver også en absolutt økonomisk fornuftig og ansvarlig politikk. Vi har således ikke noe problem med å snakke med partier som har lyst til å snakke med oss.


God næringspolitikk er god distriktspolitikk. Derfor ønsker Fremskrittspartiet i sitt alternative statsbudsjett bl.a. å satse på reiseliv – ja, Fremskrittspartiet ønsker å satse så mye at det virkelig monner. Det å markedsføre Norge som et interessant og givende land å besøke, tross finansuro og krise, er kjempeviktig. Til tross for denne uroen er det fortsatt mange som har mye penger til denne type gjøremål. Det er da viktig at reklamen når fram, og at den er riktig, for det er viktig at de som først besøker Norge, kommer igjen fordi de er fornøyde, samt at de forteller sine hvor bra det var. Store deler av reiselivet – alt inkludert – sliter i dag. Antallet overnattinger øker ikke lenger, og mange merker en nedgang. Det samme gjelder for bespisning og andre kjøp. Mange firmaer, selv om det heldigvis er noen unntak, har f.eks. en rimeligere julebordsfeiring i år enn tidligere. En del hoteller varsler at de har stengt i julen. For å bedre mulighetene for reiselivet er det en rekke ting vi kan gjøre, og Fremskrittspartiet har i hvert fall en del av disse hjelpemidlene. Fremskrittspartiet ønsker å redusere skatter og avgifter. Vi vil se på arbeidsmiljøloven, bruke mer penger på samferdsel, se på alkoholloven, m.m. I år vil den såkalte harryhandelen være på ca. 7,6 milliarder kr og tilsvare et tap på ca. 9 000 arbeidsplasser. Noen av disse arbeidsplassene er også innenfor denne næringen. Vi må få nordmenn til også å bruke sitt eget land til å feriere i, i stedet for å reise til utlandet. Fremskrittspartiet vil i sitt budsjett øke støtten betraktelig til Svalbard Reiseliv AS, som kan tilby opplevelser i Norge som er helt unike. Det samme gjelder andre opplevelser rundt om i Norge. Vi har så mye å tilby, men det må legges til rette for dette. Alt kan ikke vedtas, men vi politikere må gi den enkelte frihet til å utvikle seg og sin bedrift. Så ønsker jeg å si en del om Fremskrittspartiets landbrukspolitikk og budsjett. Det er vel på dette området Fremskrittspartiets politikk skiller seg mye fra de andre etablerte partienes politikk. Mens de andre tror på lover, reguleringer, overføringer etc., har Fremskrittspartiet mer tro på frihet. Gjennom de siste 50 årene har Norge som samfunn forandret seg mye, fra et typisk Landbruks-Norge til det samfunnet vi har i dag, med et rikt utvalg av muligheter. Måten vi regulerer denne næringen på, er tilnærmet slik det var tidligere, på tross av skiftende regjeringer – både borgerlige og sosialistiske. Antallet gårdsbruk har blitt redusert hvert år, og stadig flere slukker lyset og reiser. Jorda selges eller forpaktes til naboen – hvis det da er noen nabo. Det strides om hvorvidt tallene er riktige, men uansett: Så få både heltids- og deltidsbønder som det er i dag, har det aldri vært. Det dyrkede arealet er tilnærmet det samme, kanskje noe mindre, men det produseres like mye. Dette skyldes større og bedre redskaper, bedre sprøyte- og gjødselprogram og bedre såvarer bl.a. En våronn som tidligere kanskje tok tre uker, blir i dag gjort på maks en uke, hvis været holder. Det samme gjelder for innhøstingen. Jeg tror at alle partier har et oppriktig ønske om å bevare det norske landbruket – dette av flere årsaker, f.eks. matvareberedskap, sysselsetting, det å opprettholde en naturlig fordeling mellom by og land, bevare kulturlandskapet, en naturlig befolkningsfordeling, m.m. Men – og det er et stort men – veien dit er forskjellig; Fremskrittspartiets landbrukspolitikk er forskjellig fra de andres. Mens det i 1989 var 99 000 landbruksbedrifter, er det i dag ca. 46 000. Det har altså vært en halvering på 20 år. Det sies at nedgangen har blitt mindre – ja, det skulle bare mangle, når det stadig blir færre som kan slutte! Fremskrittspartiet ønsker i sitt alternative statsbudsjett å redusere overføringene til landbruket ganske så betraktelig, og blir kritisert for dette. Men vi ønsker å gi så mye mer tilbake. Vi gir f.eks. mye tilbake i form av såkalte omstillingsmidler, slik at de som ønsker å drive med noe annet enn vanlig matvareproduksjon i enten hel eller delt stilling, skal få mulighet til det. Dette er én ting, men det er også en rekke andre ting. Det viktigste er kanskje ordet «frihet» – frihet til å disponere over sin egen eiendom, frihet til å velge hvordan man ønsker å drive denne, og frihet til å bestemme hvem som skal bo der, og hvor man skal bo. Rundt om i Norge er det en masse dyktige bønder, les: selvstendig næringsdrivende, som ser muligheten til å drive gården på en litt annen måte. De vil kanskje fradele en eller flere tomter til boligformål eller næringsformål, kanskje vil de legge ut et lite hyttefelt eller kanskje lage en golfbane. Svaret er ofte nei eller en redusert tillatelse. Denne reduserte tillatelsen, f.eks. en søknad på sju hyttetomter redusert til fem, gjør at det ikke blir økonomi i dette. Alle taper: bonden, den som ønsker å kjøpe tomta, snekkeren, de som selger materialer, nærbutikken, bensinstasjonen som hadde fått nye kunder, osv., og ikke minst dreper man tiltakslysten. Mange unge bønder, eller de som har lyst til å være det, har en annen livsstil enn tidligere. De ønsker frihet og en mer vanlig arbeidsbelastning. Derfor går noen sammen og ønsker samdrift. Dette er heller ikke lett med dagens system. Jeg tror at bl.a. dette er veien å gå for å opprettholde landbruket. Med samdrift får de en mer regulert, vanlig arbeidstid, er en del av et fagmiljø og kan fordele utgiftene og investeringene bedre, og dermed får de bedre lønnsomhet. Fremskrittspartiet vil også redusere skatter og avgifter betraktelig, noe som vil bidra til å bedre økonomien i næringen. Som tidligere nevnt harryhandler vi for nærmere 8 milliarder kr i år, vesentlig i Sverige. Mye av disse pengene går til matvarer – matvarer som er like bra, like sunne og like gode i Norge, men bl.a. på grunn av skatter og avgifter vesentlig dyrere i Norge. Det sier seg selv at relativt mange av de 9 000 tapte arbeidsplassene kunne vært beholdt i landbruket. Rundt om i Distrikts-Norge står mange gårdsbruk, dvs. hus, tomme. Jorden er bortforpaktet, men ellers ingen aktivitet. Dette skyldes mange ting, men jeg tror at den største årsaken er makspris. Det vil si at kjøper og selger som er blitt enige om en pris ikke får denne godkjent av politikerne, fordi de mener at den er for høy og ikke tilsvarer den avkastningen gården kan gi med vanlig, ordinær landbruksproduksjon. Fremskrittspartiet har den største forståelse for at eierne av en gård som de, deres foreldre og kanskje flere generasjoner har bygd opp, ikke ønsker å gi bort gården til en lav pris. Da velger mange heller å beholde den, og et forfall starter, dessverre. Denne maksprisen resulterer også i en svært forsiktig bruk av midler til vedlikehold mens de driver gården. Når man vet at man får en maks godkjent pris for gården, sier det seg selv at da investerer man ikke mer enn det som er nødvendig. Dette er svært synd, da det er med på å forringe kvaliteten på gården, og man får et distrikt preget av motløshet. Dette gir også ringvirkninger til det andre temaet jeg snakket om tidligere, nemlig reiseliv. Våre fine, stolte bygder med sine gårdsbruk er ikke noe å vise fram for våre turister hvis forfallet får fortsette. Fremskrittspartiet er også bondens beste venn når det gjelder rovdyr. Ikke noe annet parti har en så klar rovdyrpolitikk. I mitt distrikt, Hedmark, har vi de siste 30 årene hatt en sterkt økende rovdyrstamme, spesielt ulv. Dette har gjort at de som har drevet med bufe, enten som hel- eller deltidsstilling, har sluttet eller redusert driften. Skiftende regjeringer har trodd at rovdyr og bufe kan leve sammen, og har betalt seg ut av situasjonen, men dette kan ikke gå lenger. De få som fortsatt driver, blir bare færre og færre. Kulturlandskapet gror igjen, og det blir enda mindre igjen av våre fine distrikter, og enda mindre spennende og interessant for våre turister. Ja, Fremskrittspartiet vil gi mindre økonomisk støtte til landbruket, da vi har tro på en helt annen måte å drive landbruk på. Fremskrittspartiet vil stanse reduksjonen av både antall gårdsbruk og antall gårdbrukere. Vi vil foreslå å oppheve personlig bo- og driveplikt, oppheve prisreguleringer, ikke minst gi friheten tilbake til bonden og mye annet. Hvis noen ønsker å gjøre om sin eiendom til et AS, vil Fremskrittspartiet se positivt på dette. Skal distriktene overleve, må man se på andre ordninger enn dem som brukes i dag. Disse har vist seg å ha gått ut på dato. Landbruket og distriktene trenger yngre folk. Det får man ikke med de lover og reguleringer som finnes i dag.


Eg burde kanskje ikkje ta ordet i ei sak der vi for ein gongs skyld var veldig einige i komiteen i forhold til kva som har med fiskeriforvalting å gjere, men det har kome ein del negative reaksjonar på komiteen si innstilling, så eg gjer det likevel. For SV er utgangspunktet i fiskeriforvaltinga, som i all anna forvalting, at forvaltinga skal vere berekraftig. Dette legg også komiteen vekt på, i det at vi tek utgangspunkt i at sjøpattedyr er ein del av havet sitt økosystem, som ordføraren for saka peika på, og i det at vi legg vekt på at overskottet av ressursen må utnyttast. Statsråden skriv i sitt brev til komiteen at ein ikkje kan påvise at kystselbestanden, som har vore i vekst, utgjer nokon trussel mot det biologiske mangfaldet. Statsråden skriv også at forskarane har peika på at bestanden kan tole ein vesentleg større kvote. Eg må innrømme at dette er ein form for argumentasjon som eg har veldig stor sans for. For når vi bestemmer oss for at naturressursane skal vere grunnlaget for vårt liv, pliktar vi også å forvalte denne ressursen på bakgrunn av nettopp denne kunnskapen – ikkje kjensler og ikkje ideologi, men kunnskap. Ikkje alle delar av forvaltinga ber preg av å vere basert på kunnskap, dessverre, men eg skal la det liggje no. Eg vil i staden leggje vekt på at fiskeriforvaltinga er eit område der vi treng meir kunnskap og meir forsking. Vi som sit i denne salen, treng stadig eit betre vedtaksgrunnlag. Men SV går ikkje inn for auka fangst av kystsel, for vi trur at det er ei for enkel løysing på den største utfordringa som denne næringa står overfor for tida, nemleg ressurssituasjonen for fleire av dei viktigaste artane våre. Dette er ikkje løysinga på det problemet. Vi har andre løysingar på det. Selen er ikkje skurken i fiskeriforvaltinga. Han er ein del av havet sitt økosystem, og vi må behandle han som det. For oss er altså utgangspunktet at det er vitskapen som kan gi oss svar. Det er det som er grunnlaget for våre standpunkt – ikkje kjensler. Faktum er at bestanden av kystsel er så robust at han toler eit større uttak, og då går vi for det. Eg ser fram til at statsråden kjem tilbake til Stortinget med denne saka. Eg håpar statsråden også kan leggje vekt på å vurdere og sjå på kva slags tiltak ein kan setje i verk i forhold til denne næringa som betrar lønsemda, og som ikkje berre handlar om direkte økonomiske verkemiddel, men, som Kristiansen var inne på, om forholdet til tredje ledd og vidareforedling.


Jeg forstår ikke helt at det var et svar på det jeg spurte om. Er det ikke sånn at sjøl om man har en grunnløs søknad, kan man oppfylle disse formkravene, og man kan allikevel levere inn en omgjøringsbegjæring? Det er veldig vanskelig å forstå hvordan dette kravet skal føre til det som jeg forstår er Fremskrittspartiets ønske, å begrense antall innvandrere, eller antall søknader. Det er fullt mulig å lage grunnløse søknader som fyller et formkrav.


Jeg tillater meg å foreslå Per Ove Width.


Det er mulig representanten Woldseth ikke var til stede under første delen av mitt innlegg der jeg nettopp snakket om kilder og fakta. Jeg sa at det foreligger mye faktakunnskap. Riktignok refererte jeg til Fekjær som den største fagmannen på området i Norge, men jeg refererte også til diverse internasjonale undersøkelser, til Norsk Tipping, som har gjort undersøkelser, til vurderinger fra de humanitære organisasjonene og til flere behandlinger av denne saken her i Stortinget tidligere. Det er klart at vi kan mye om denne saken, og det foreligger mye faktakunnskap. Men det er jo kjent politisk taktikk å si at fordi vi ikke vet nok, eller ikke kan nok, skyver vi det foran oss, og så mener vi noe om det senere, særlig hvis det er ubehagelig å mene noe i øyeblikket. Og det kan jeg forstå at noen har behov for i denne saken. Det blir som å si: Vi kan ikke gjøre noe med alkoholikere i Norge fordi vi ikke vet akkurat hvor mange det er. Vi vil aldri få vite hvor mange spilleavhengige det fins i Norge. Noe av problemet med spilleavhengighet er at det er et ekstremt skjult problem. Hvis en drikker alkohol, blir en i hvert fall full, og vanligvis synlig beruset. Når en spiller et spill, blir en ikke svart, ikke møkkete, en blir blakk, og det gjøres i det skjulte. Dette er kanskje en av de mest fornedrende former for avhengighet som noen lider av – og så med de konsekvensene som en ser. Det er ikke slik at det ikke fins kunnskap, men jeg sa også: Vi tar gjerne mot mer kunnskap. Vi vil også bidra til at vi skal kunne mer. Derfor har komiteen i sine merknader bedt om mer forskning. I dette legger jeg kvalifisert forskning. Men at vi ikke har kunnskap, det er ikke sant.


Som sagt vil jeg raskt ta kontakt med direktoratet for å tydeliggjøre det signalet. Jeg vil nok tro at en del av de sakene der frivillige organisasjoner opplever at det ikke har vært et ønske om at de skulle bidra med fosterhjem, er knyttet til fosterhjemsplasseringer, som igjen er knyttet til institusjoner som vi i noen tilfeller skal ha mindre av. Men når det gjelder ordinære fosterhjemsplasseringer, mener jeg at vi har god bruk for de frivilliges innsats, på samme måte som vi har og vil fortsette å ha det når det gjelder institusjonsbarnevernet, selv om det i størrelse og omfang vil være noe mindre i framtiden enn det tradisjonelt har vært. Jeg er åpen for en dialog med de frivillige organisasjonene om hvordan de kan bidra, og kommer også til å legge vekt på overfor direktoratet at jeg forventer det samme fra etaten.


Jeg blir matt av å høre på skrytet til de rød-grønne. De er fornøyd med det ene, og de er fornøyd med det andre. Ja, de har økt bevilgningene hit og dit. De skryter altså av alt. Men hva har de å skryte av? Er det etterslepet på kjernesaken deres, jernbanen, som de skryter av, som har økt fra 90 milliarder kr til 140 milliarder kr? Hvis man bruker den samme prosentberegningen: Er det etterslepet på stamveiene, som har økt fra 230 milliarder kr til 300 milliarder? Eller kanskje det er etterslepet på de øvrige riksveiene, som har økt med 1 milliard i året mens de har sittet med makten? De burde ikke være fornøyd med noe som helst, og de burde slutte å stå her og skryte. Det de burde gjøre, var å bøye sitt hode i skam for at de ikke har løst de oppgavene som det norske folk trenger. Men det gjør de ikke. De står her og skryter. Det provoserer meg kraftig at representanten Torgeir Micaelsen kommer opp på talerstolen og skal belære Fremskrittspartiet om hvordan samferdselsoppgavene skal løses! Det er en direkte provokasjon. Hvis den samme representanten hadde kommet opp hit og belært Fremskrittspartiet om hvordan man skulle øke etterslepet mest mulig, skulle jeg ha sittet stille nede i salen og hørt nøye etter, for det er noe de kan. Men når de kommer og belærer oss om hvordan vi skal løse samferdselsoppgavene, som de selv ikke er i stand til å løse, glir klaffene ned over ørene mine. Jeg tror heller de samme personene burde spørre: Hvordan har vi kommet hit vi er? Hvorfor øker etterslepet? Men det er det ikke spørsmål om. Så snakkes det om sutring, og de prøver å latterliggjøre enkelte. Oppebøen Hansen var oppe her og hadde et veldig godt innlegg. Han klaget på veistandarden i Telemark og Vestfold og var redd for å komme inn i sutreklubben. Han har helt rett. Problemet er jo at disse problemene finnes over hele landet, og at de er økende. I Bodø kommune, i Bodø by, med 46 000 innbyggere, er brua, den eneste innfartsåren inn dit, i ferd med å ramle sammen. Den har faktisk falt en halv meter på hver side. Festene er avslitt. Og hva gjør Regjeringen? Jo, de legger ei flytebru på siden. Hvordan er de kommet hit? Hvorfor starter de ikke med å legge til rette for å få en løsning på problemet – å bygge ny bru? Men nei, stillheten har senket seg i departementet – og i denne salen. Jeg hører ikke noe om at noen skal komme opp og løse problemene. Den dagen den brua ramler ned, er det 46 000 innbyggere som må begynne å ta fly når de skal på arbeid, eller ta hurtigruta eller en annen båt, for det er ikke veier inn til Bodø by. Her bør noen ta seg selv i nakkeskinnet og gjøre det de skal gjøre.


La meg først gå litt igjennom hva som er situasjonen når det gjelder kommuneøkonomien. Kommunesektoren har jo hatt en historisk inntektsvekst i de siste årene. I perioden 2005-2008 er realveksten i kommunesektorens inntekter anslått til om lag 21 milliarder kr. Av dette utgjør realveksten i kommunesektorens frie inntekter om lag 10 milliarder kr. Budsjettopplegget for kommunesektoren i 2008 innebærer en realvekst i de samlede inntektene på 6,2 milliarder kr. De frie inntektene styrkes med 1,5 milliarder kr. I tillegg kommer knapt 0,5 milliarder kr i avlastning av frie inntekter som følge av at staten finansierer en større del av kommunenes utgifter til ressurskrevende tjenester gjennom øremerkede refusjoner. Inntektsveksten er på vanlig måte regnet fra anslått inntektsnivå for 2007 i revidert nasjonalbudsjett for 2007. I spørsmålet refereres det til at kommunenes frie inntekter går ned både i 2007 og i 2008 i forhold til året før. Dette må ses i sammenheng med at inntektsveksten i 2006 og i 2007 ble langt høyere enn anslått da kommunerammene for 2007 og 2008 ble fastsatt. Dette skyldes i hovedsak uventet høy skatteinngang spesielt i 2006, men også i 2007. Kommunesektoren bør ikke bruke slike ekstrainntekter til varige driftsutgifter. Det har også vært kommunisert til kommunesektoren. Skole er ett av Regjeringens satsingsområder. Regjeringen har bl.a. som mål at det skal ansettes flere lærere i skolen. Tall fra Statistisk sentralbyrå for tredje kvartal 2007 viser en betydelig økning av ressursinnsatsen innenfor skolen. Dette viser at kommunene følger opp signaler fra sentralt hold og prioriterer viktige velferdstjenester for innbyggerne. Det er imidlertid bekymringsfullt at Kunnskapsdepartementet har mottatt signaler om brudd på elevenes rettigheter i enkelte kommuner ved at elevene ikke får det timetallet de har krav på. Kunnskapsdepartementet vil derfor vurdere tiltak for å sikre at elevene får den undervisningen de har krav på, i samsvar med opplæringsloven og fag- og timefordelingen i læreplanen. Kunnskapsdepartementet vil også følge nøye med på utviklingen i ressursbruken i grunnopplæringen. Regjeringen har gjennom styrkingen av kommuneøkonomien lagt et grunnlag for at kommunene kan styrke tjenestetilbudet. Det vil likevel være nødvendig for kommunene å prioritere, og behovene for økt innsats kan være ulike mellom kommunene. For å legge til rette for et best mulig tjenestetilbud må kommunesektoren også sørge for en effektiv drift, en god ledelse, en god økonomistyring og en god arbeidsgiverpolitikk. Dersom kommunene effektiviserer med 0,5 pst. eller reduserer sykefraværet med ett prosentpoeng, kan det frigjøres henholdsvis om lag 1,4 og 1,5 milliarder kr. I tillegg vil jeg peke på at flere kommuner kan øke sine inntekter ved å innføre eiendomsskatt. Jeg har tillit til at kommunene i utgangspunktet er i stand til å møte de utfordringene de står overfor, og at de kan utvikle et godt tjenestetilbud. Regjeringens budsjettopplegg for 2008 legger forholdene til rette for dette. Jeg mener det er nødvendig å ha en debatt på litt lengre sikt om på hvilken måte en skal sikre ressurser til noe av det som er det viktigste for Norges framtid, nemlig hva slags innsats vi har i skolen. Vi har for mange eksempler på at kommuner nå strammer inn på skolesektoren - ikke ansetter nye lærere - eller kutter i lærerstillinger. Det er til stor bekymring. Vi har ikke i dag virkemidler i tråd med Soria Moria-erklæringen som legger grunnlaget for sterkere statlig styring for å sikre ressurser til kommunesektoren enn det jeg har vært inne på i dette svaret. Men jeg mener, på vegne av SV og på vegne av alle som er opptatt av skolesektoren, at det er en nødvendig debatt å ta videre framover. Hvis vi ser at innsatsen i skolene ikke holder tritt med økningen i kommuneøkonomien, må vi se på om det er andre måter man kan sikre at ressursene kommer skolene til gode på.


Jeg vil også si at interpellanten tar opp et viktig tema i interpellasjonen sin. Jeg var litt usikker på om interpellasjonen skulle ha et ensidig miljøfokus, eller om man også skulle ha et næringslivsperspektiv og et industrielt perspektiv på dette. Jeg synes nok kanskje at interpellanten kunne hatt et større fokus på det næringsmessige og det industrielle, men det er klart at interpellanten også har kommet med en del gode poenger i sitt innlegg. Jeg tror vi alle kan si at dette med miljøteknologi er fremtidsrettet, og at norsk industri vil bygge mye av sin fremtid på miljøteknologien. Det vil bidra til arbeidsplasser, og det vil bidra til verdiskaping. Norsk industri går rimelig godt om dagen, og det er nettopp også fordi svært mange av de store lokomotivene i norsk industri satser på miljøteknologi som et viktig element i de produktene og tjenestene de utvikler og produserer. Miljøteknologi er blitt et fortrinn for mange bedrifter, og det er også noe som viser seg på bunnlinjen, ved at det gir en god inntjening. Interpellanten har jo også vist til en rekke av disse bedriftene. Den siste er børskometen REC, som kanskje er det heteste navnet nå om dagen. Felles for alle disse bedriftene er nettopp at de tar i bruk ny teknologi. De er tidlig ute og utvikler ny teknologi, og ikke minst kobler de altså ny teknologi og marked. Vi må ikke glemme markedet her, for det er markedet som i stor grad utvikler og etterspør den nye teknologien og gjerne også miljøvennlig teknologi. Det er altså teknologien som blir fortrinnet, men man leverer noe som markedet etterspør. Det gjelder også bedrifter som Norsk Hydro, Statoil og Statkraft, altså bedrifter som har et sterkt miljøfokus i det arbeidet de driver med, selv om dette er bedrifter som SV ellers ser på som miljøfiender. Det er bedrifter som er høyt utviklet innen miljøteknologi, og som satser veldig kraftig på dette. Jeg tror også at bedriftene har merket seg at det er positivt å profilere seg som en bedrift som ivaretar miljøet. Det er noe som svarer seg på markedet, som gir et godt renommé på markedet, og som gjør at også vi som forbrukere eller som innkjøpere i bedrifter velger produktet fremfor noe annet, fordi vi har inntrykk av at produktet ivaretar miljøet i tillegg til at det ivaretar den funksjonen som vi er ute etter, på en god måte. Derfor er mitt poeng at markedet også bidrar til å ivareta miljøet. Markedet er ikke noe miljøfiendtlig udyr, som SV ofte prøver å fokusere på. Det er markedet som etterspør teknologien, som gjør at bedriftene fokuserer på det, og som gjør at inntjening og arbeidsplasser sikres. Det viser seg at bedriftene frivillig satser på miljøteknologi, fordi det lønner seg for bedriften. Det gir godt salg, det gir god inntjening, og det sikrer også bedriftens fremtid. Vi som offentlige myndigheter kan også bidra, men det vil først og fremst være gjennom forskningsprogrammer som har et teknologifokus og ikke bare et miljøfokus. Norge har også flere ledende forskningsinstitusjoner innenfor dette feltet. I det området hvor jeg kommer fra, er Institutt for energiteknikk på Kjeller, som er et av verdens ledende miljøer. Vi må sikre god og forutsigbar finansiering av slike institutter. Vi må også være forsiktige med å påføre norsk næringsliv og norske forbrukere særskilte miljøavgifter. Jeg tror ikke at det er det som vil drive miljøteknologien fremover. Det vil heller hindre norsk næringsliv i å utvikle seg.


Det var mye energi og kanskje litt mindre substans det gikk i, fra skipperen på Sunnmøre og ned til osloskolen. Substansen var bl.a. Oslopakke 3, og jeg skal komme litt tilbake til det. Men først til dette med prostitusjon. Nå er ikke det omtalt så veldig mye i meldingen og innstillingen. Men jeg registrerer at Venstre ikke vil være med på å kriminalisere horekunder. Erfaringene fra Sverige er ganske entydige, at dette er et virkemiddel for bl.a. å bekjempe og redusere slik kriminalitet. Det er ikke tvil om at kriminalisering av horekundene har vært med på å redusere omfanget av prostitusjon. Det går ikke an å dekke seg bak å si at dette vil bety at prostitusjonen går under jorda. Dette er totalt sett et godt virkemiddel, så jeg hadde inderlig håpet at de skulle være med på det. Men så til Oslopakke 3. Det er faktisk skapt en tvil om hvorvidt staten vil være med og finansiere disse tolv milliardene som ligger i Oslopakke 3 i dette 20-årsperspektivet. Jeg regner med at Venstre ikke er i tvil om dette, og at staten vil være med og finansiere sin andel.


Jeg vil slutte meg til her og takke for redegjørelser, som var gode oppsummeringer av det som har vært fokus og debatt siden 22. juli. Jeg vil også slutte meg til det som justisministeren sier, at fokuset aldri må bli annerledes når det gjelder ansvar. Det er én person som alene har ansvaret for det som skjedde 22. juli, og det er den tiltalte. Jeg vil også, i likhet med justisministeren, takke alle som har bistått og vært involvert på alle mulige måter rundt hendelsen 22. juli. Jeg er sikker på at alle innenfor offentlige etater og institusjoner, og den sivile delen, har gjort sitt aller, aller beste i kjølvannet av denne hendelsen. Jeg er veldig glad for at vi har fått disse redegjørelsene, glad for at disse redegjørelsene vil føre til at vi får en prosess i Stortinget parallelt med 22. juli-kommisjonen. Som både forsvarsministeren og justisministeren er inne på, kommer det flere meldinger og handlingsplaner innenfor disse områdene også i forkant av 22. juli-kommisjonens konklusjoner. Jeg tar fatt i det som justisministeren er inne på: Trusselnivået er akkurat det samme i dag som det var før 22. juli. Kanskje kan det også være ytterligere økt som et resultat av 22. juli. Derfor er det viktig for Fremskrittspartiet å ha fokus på noen områder som vi raskt kan gjøre noe med, og som det stilles tvil ved. Jeg registrerer at justisministeren er innom de aller fleste områdene, og jeg mener at dette er områder som vi kan ta fatt i ganske raskt. Det gjelder ikke minst bistandsinstruksen. Vi hører av loggtallene og tidspunktene fra forsvarsministeren at det tok tre og en halv time før den første bistandsanmodningen kom, og det tok åtte og en halv time før den tredje bistandsanmodningen kom. Det er klart at det gjør noe med responstiden vår når vi har den type loggføring av tid, og det ikke skjer raskt nok. Jeg er også opptatt av «skyting pågår» – som ikke er en instruks, det er helt riktig – fordi det er blitt sådd tvil om hvorvidt denne gjaldt 22. juli. Fremskrittspartiet har fått svar fra justisministeren på et skriftlig spørsmål, om at den var gjeldende, og da er det klart at det er viktig å få svar på hvorfor den ikke ble gjeldende. Selv om det kom vekslende meldinger om antall gjerningsmenn, så vi for 14 dager siden at det ble konkludert med at man nesten hele tiden hadde visst at det handlet om én gjerningsmann. Jeg er også veldig opptatt av kommandolinjene mellom Forsvaret og politiet. Når man ikke greier å fange opp og reagere raskere enn det man har sett i dette tilfellet, må vi gå igjennom denne bistandsordningen og se på hvorvidt vi kan hente ut noe kortere responstid her. Når man skal gå igjennom en så forferdelig hendelse, er det også viktig at man ikke er redd for å ta selvkritikk. For det er ingen tvil om at gjennom de 10–15 siste årene har det vært et sterkt fokus på beredskap og sikkerhet: Sårbarhetsutvalget, i 2004 kom PST med en egen risikoanalyse, vi hadde en øvelse i 2006, vi har hatt åpne trusselvurderinger som hele tiden har gitt oss signaler om at vi må styrke beredskap og sikkerhet. På tross av dette ser vi altså – etter 22. juli – at vi har store mangler. Jeg registrerer de syv punktene til justisministeren, og jeg tror at struktur innenfor alle disse områdene er veldig viktig. Når vi registrerer at det er fem politidistrikter som indirekte eller direkte er involvert – du har beredskapstroppen, Heimevernet, E-tjenesten, PST, fylkesmannen og nødetater som skal samordnes – er det kanskje viktig at vi finner en annen måte å samordne systemet på, når den type hendelser skjer.


Broen mellom Askøy og Bergen stod ferdig for snart ti år siden. Av de vilkår som ble stilt, nevner jeg tillatelsen gitt av Fiskeridepartementet i brev av 12. januar 1990, der det er oppgitt følgende vilkår: «Søkeren plikter å bekoste mudring og vedlikehold av alternativ seilingsled … fra Hjeltefjorden over Herdlaflaket og gjennom Det Naue til Herdlafjorden i samsvar med de krav til farvannet som Kystdirektoratet finner nødvendig. Leden må være ferdig mudret og klar til bruk før arbeidet begynner som kan innskrenke eller hindre ferdsel i Byfjorden» Alternativ seilingsled mangler fortsatt. I tillegg har økende størrelse og høyde på internasjonale cruiseskip satt nytt fokus på saken. Bergen havn er en av de store europeiske cruisehavnene. En seilingshøyde som setter begrensninger for anløp, kan svekke denne posisjonen, som er bygd opp gjennom mange års innsats og som er av stor økonomisk betydning for turisttrafikken både i Bergen og nordover langs kysten. I årene etter at broen stod ferdig, har mange instanser i Bergensregionen arbeidet iherdig for at den alternative seilingsleden – uten høydebegrensning – skal komme på plass. I år, 2002, mangler denne leden fortsatt. I forrige periode var det spørretimespørsmål om saken – og det ble fra Fremskrittspartiets representanter Røsjorde, Nistad, Stensaker og Knudsen fremmet eget Dokument nr. 8-forslag. I Innst. S. nr. 128 fra 9. februar 2001 ble det vist til uttalelse i brev fra fiskeriministeren datert 24. januar 2000, der ministeren viser til at Hordaland vegkontor og Kystverket «for tiden» gjennomfører et forprosjekt i samarbeid med lokale og regionale myndigheter. Flertallet – det vil si alle partier unntatt Fremskrittspartiet – konkluderte slik: «Fleirtalet vil etter dette forvente at departementet kjem tilbake med si tilråding med eventuelle nødvendige tiltak på ein eigna måte.» I det flertallet satt både Oddvard Nilsen fra Høyre – den gang leder av samferdselskomiteen – og May Britt Vihovde fra Venstre, begge innvalgt fra Hordaland. Fremskrittspartiet fremmet forslag om å be regjeringen komme tilbake med egen sak om å etablere alternativ seilingsled, men ble stående alene. Uten purringer fra Fremskrittspartiet ville de andre partiene fortsatt ventet. Det går så nesten ett år – frem til spørretimen 30. januar i år. På mitt spørsmål med etterlysning av fremdrift i saken svarte fiskeriminister Ludvigsen også da med henvisning til prosjektet utarbeidet av Statens vegvesen, og hevdet at det var behov for et mer grundig arbeid. Han antydet en tidsramme på ett til to år. Farten er altså ikke synderlig stor. I sitt svar tar han også forbehold om prioritering på budsjettene. Så skjedde det imidlertid noe i forrige uke. Da markerte Regjeringen 180 dagers levetid. Blant annet ble fiskeriminister Ludvigsen sendt til Bergen for å markere. Bergens Tidende refererer fiskeriministeren 18. april: «Jeg regner med at arbeidsgruppen vil trenge ett år på sitt arbeid. Deretter vil vi være klar for å bevilge penger over statsbudsjettet» Det har gått nesten ti år. Verken forutsetningen ved bygging av bro eller de mange løftene gitt senere om å finne løsning er innfridd. I november 2001 skrev daværende ordfører i Bergen, Ingmar Ljones, og byrådslederen i Bergen brev til stortingsrepresentantene fra Hordaland med oppfordring om hjelp i saken. Bergen kommune har gjentatt denne oppfordringen i brev av 9. januar i år til hordalandsbenken ved Oddvard Nilsen. Nå gis det nye løfter. Etter Fremskrittspartiets mening er det bare én måte å gjøre dette rimelig troverdig på, og det er ved at det snarest legges frem en sak om bygging av alternativ seilingsled. På den måten får vi forankret det videre arbeidet i et stortingsvedtak. Det vil forhåpentligvis gi en viss sikkerhet for at denne saken ikke skal seile videre uten fremdrift og retning. Dersom regjeringspartiene står ved løftene som nå er gitt av fiskeriministeren, kan det etter vår mening ikke være forbundet med store vansker å stemme for et forslag om at Stortinget får en slik sak. Nettopp gjennom vedtak om å legge frem sak kan en sikre parallelt arbeid med andre forhold som må avklares. Jeg vil spesielt nevne to ting knyttet til finansieringen. På bakgrunn av sakens spesielle forhistorie bør finansieringen skje med statlige midler, ikke ved bompenger på broen eller reduksjoner i andre av regionens veiprosjekter. Prosjektet bør være spesielt godt egnet til bruk av utenlandske entreprenører. Da kan også hoveddelen av betalingen skje i utlandet – altså over det Fremskrittspartiet kaller utenlandsbudsjettet. Jeg tar derfor opp vårt forslag fremsatt i komiteen, og oppfordrer regjeringspartiene til å støtte dette. Hvis vi skal slå oss til ro med de løftene som er gitt av nok en fiskeriminister, er det fare for at dette prosjektet fortsetter som en fiskehistorie. Og fiskehistorier skal man som kjent ikke feste altfor stor lit til. Det blir ofte mye snakk i forhold til fangsten. Det som dette prosjektet har lidd under i snart ti år, er at det har vært nok snakk og lite fremdrift og handling. Derfor igjen: Det kan umulig skade saken om en faktisk nå befester den videre fremdriften i et positivt vedtak i Stortinget. Det tror jeg tvert imot vil bidra til at vi får nødvendig fremdrift og kommer i mål på rimelig akseptabel tid.


Skolen må jo være det eneste stedet hvor man velger å organisere arbeidet slik at mesteparten av jobben skal gjøres hjemme. Det er vel ingen andre arbeidsplasser i dette land hvor man organiserer arbeidet slik at når man er ferdig på arbeidsplassen sin, skal man gå hjem og gjøre jobben. Leksefri skole er ikke noe annet enn at man velger å organisere undervisningen eller læringsarbeidet slik at man får gjort det som skal gjøres, på arbeidsplassen. Vi kan jo tenke oss hvordan det ville bli rundt om på arbeidsplasser her i Norge for øvrig hvis man valgte å organisere det slik at mesteparten av arbeidet måtte gjøres når man kom hjem. Det er jo klart at dette blir galt. Så leksefri skole er ikke snakk om leksefri, det er egentlig bare et symptom på at vi har organisert feil. Og det er det som er mitt anliggende, at vi må velge en måte å organisere og legge til rette undervisningsarbeidet på, slik at elevene kan gjøre arbeidet på skolen når de er der. Denne debatten har vist hvor skillelinjene går i norsk politikk når det gjelder utdanning. Høyre fremstiller seg som et utdanningsparti, men det de har svart med i dag, er karakterer, prøver og et uavhengig utvalg. Det er svaret for å gjøre skolen bedre. Mer karakterer, flere prøver og så skal vi ha et utvalg, et uavhengig skoletilsyn – noe de henter fra England – som skal reise rundt og påse at det som foregår i skolen, er rett og rimelig. Dette er en mistillit til lærerne. Vi skal ha stor tillit til lærerne, og vi skal tro – og vi vet – at hvis de får tillit innenfor rimelige rammer, lager de, sammen med elevene, en spennende og god skole hvor det foregår læring. Og det er jo det som er viktig, og det som er målet: å legge til rette for læring. Så vet vi at en del ting styrer prosessene på skolen. Og Arne Lyngstad overrasker meg litt. For når vi har lest evalueringen av Reform 94, hvor man klart påpeker at karaktersystemet, evalueringssystemet, styrer det som foregår på skolen, da er vi nødt til å ta et oppgjør med det, for vi vet noe om det. Og når vi vet at dette er styrende, må vi ta det oppgjøret som er nødvendig – vi må endre på det. Og det er ikke vanskelig å utvikle nye former for vurdering der elevene i større grad selv er med på å foreta denne evalueringen og disse vurderingene. Mange skoler gjør det, og det fungerer fantastisk bra. Til slutt: De tilbakemeldingene vi får fra skoler som er interessert i å prøve ut nye modeller, og som har jobbet for å få til noe nytt, er at det er rammebetingelsene, dvs. læreplanene, arbeidstidsordningene, og karaktersystemet som er de største hindringene. Og det er jo det vi kan gjøre noe med her. Og da får vi gjøre noe med det hvis vi vil ha en utvikling.


SV har lagt fram et alternativt budsjett som satser sterkt på å få ned den økende arbeidsledigheten, som har gode tiltak for å håndtere Norges ansvar når det gjelder klimakrisen, og som også tar inn over seg Norges ansvar for flyktninger – hjelpe både ute og hjemme. Dette får vi til sjøl om vi bruker 7 milliarder færre oljekroner enn regjeringen gjør – for det er mulig å prioritere annerledes, og det bør man også gjøre. Det som dominerer debatten, er flyktningkrisen. Den er altså ikke i Norge, flyktningkrisen er der det er krig og i nærområdene. Vi lever ikke i et vakuum. Denne situasjonen har utviklet seg lenge, og at den etter hvert slo inn over Norges grenser, var ikke vanskelig å spå. Derfor tok SV i fjor initiativ til at Norges regjering skulle ta initiativ for å reforhandle Dublin-avtalen med en bedre ansvarsdeling, fordi dette systemet brøt sammen. Regjeringen gjorde ingen ting – ikke flertallet heller. Det var i en situasjon som dette det europeiske samarbeidet kunne vist sin berettigelse, men det har dessverre sviktet, og jeg klarer ikke å være det minste glad for det, for det er folk som flykter fra forferdelige situasjoner, vi snakker om. Vi snakker ikke om at det er ett eller annet som treffer Norge og som er helt urettferdig. Jeg har lyst til å sitere fra et innlegg i Bergens Tidende i går, skrevet av Elisabeth Grieg. Hun minner oss på noe som er viktig. Det ene er at hun roper et varsko, for nå gjelder det å slukke branner, ikke tenne ild. Jeg savner, som henne, sentrale politikere fra Høyre og Fremskrittspartiet som tar ordet nå når det ser ut til at den høyreekstreme volden sprer seg i Norge, og noen begynner å tenne på asylmottak. Det har også skjedd i mitt hjemfylke. Jeg har ikke hørt noen ta ordet om det. Det savner også Elisabeth Grieg. Hun minner også om hvordan vi henger sammen med resten av verden, og at vi har bygd vår velstand på åpne grenser – og det er riktig. Og hun skriver: «Globaliseringen har tjent det norske samfunnet godt. Men vår fremgang er ikke beskyttet mot andres ulykke. Vi kan ikke lukke øynene og høste gevinstene. Jeg tror dessverre mange fortsatt tenker det.» – Og sånn høres det ut på debatten. Hun skriver videre: «Forestiller seg at krig, fattigdom og de alvorligste klima-konsekvensene rammer noen andre, langt fra vår stuedør. Slike er det jo ikke. Det er en sammenheng mellom de akutte problemene vi nå skal håndtere her hjemme og felles utilstrekkelighet i møtet med store utfordringer skapt av krig, fattigdom og klimaendringer.» Det er dette vi står overfor. Situasjonen som har oppstått, skyldes ikke at noen i Norge mente at vi burde ta imot noen flere kvoteflyktninger. Det handlet om å avlaste nærområdene. Denne situasjonen kunne også ha vært håndtert ved at Norge hadde vært raskere og sterkere i å bistå mer i flyktningleirene, slik at folk slipper å flykte fordi de ikke har nok mat og ungene deres ikke får skolegang. Erna Solberg var i en flyktningleir i Libanon for ikke lenge siden. Hun så og skjønte at her var det ikke værende. Hvis man er en forelder som tar litt ansvar, sitter man ikke i årevis og lar ungene forkomme. Man forsøker å komme seg til et sted der det er en framtid. Det er dette vi snakker om. Særlig når noen fra Fremskrittspartiet snakker, høres det ut som om det er noe som hvelver inn over Norge fordi noen har pekt på at noen flykter fra krig. Dette er folk som flykter fa IS, fra Boko Haram, fra forferdelige regimer – og som enkelte til og med mener vi skal bevæpne. Det finnes representanter i denne salen som mener at vi skal bevæpne disse flyktningene og sende dem tilbake for å være med og skyte – det er nesten ikke til å tro. SV har ikke blitt med på innstrammingsavtalen, og det er det gode grunner for. Vi mener at vi ikke kan la innstrammingene gå ut over dem som har beskyttelsesbehov. SV har stemt for alle tiltak for å ruste opp apparatet som skulle ta imot, og det burde regjeringen ha gjort for lenge siden. Men vi kan ikke gå med på at f.eks. familier som splittes i krig, ikke skal få samles. Vi kan ikke gå med på at alle som kommer hit, skal sitte midlertidig. Vi trenger en ny bosettingsordning som gjør at folk blir bosatt raskt. Man må behandle søknadene til dem som sannsynligvis får bli, raskt. Nå kaster vi bort milliarder av kroner på passivitet i mottak, og det skal bli verre, sier både regjeringen og flertallet – man skal sitte lenger. Jeg har gått så langt som til å si at det faktisk er vi som nå lærer asylsøkerne å ligge på sofaen, se på TV og ta imot trygd. Det er det vi gjør. Passivitet i årevis ødelegger integreringen. Vi er nødt til å få snudd dette og få bosatt folk raskt. SV prioriterer derfor også kommuneøkonomien sterkt for å kunne ta imot flere flyktninger, for å kunne være en stabiliserende faktor i en tid da det er økende arbeidsledighet – det er veldig viktig – for å sikre at flere får plass i barnehagen, for å få flere lærere i skolen, for at flere helsesøstre faktisk får jobb, og at man også øremerker de pengene, slik at de går til helsesøstre og ikke til asfalt. Vi ønsker flere hele stillinger, det er nødvendig. Vi ønsker også at kommunene skal få mer penger til å hjelpe vanskeligstilte barnefamilier. Det er nødvendig, fordi regjeringens og flertallets kutt på de områdene kommer til å ramme steinhardt, særlig familier der forsørgerne lever på uføretrygd. Vi ønsker også en egen sysselsettingspakke for kommunesektoren. Det er veldig mange oppgaver som kan gjøres i kommunesektoren, også kommunesektoren trenger flere ingeniører, bl.a. for å kunne ivareta sitt klima- og miljøansvar og for å kunne møte klimatilpassingene som må til som følge av mer ekstremvær – som vi har friskt i minne, og som noen nå driver og rydder opp i på Sørlandet. Kommunene er nødt til å ha kompetanse på dette området, det stilles ikke krav om det i dag. De er nødt til å ha penger til å gjennomføre planene de legger, ikke bare for å kunne rydde opp, men for å forebygge virkningene av ekstremvær. Det er veldig vanskelig for kommunene å ta penger fra eldreomsorgen for å rydde opp i grøfter og slike ting. Dette er man nødt til å gjøre. Kommunesektoren har også mulighet til å redusere sine klimautslipp, og det er vi nødt til å gi dem mulighet til å få til. Vi finansierer også 100 pst. av de kommunale utgiftene til barnevernstiltak for barn under 15 år som søker asyl alene. Jeg skal komme tilbake til det i et senere innlegg, for jeg skal til slutt si litt om bolig. Det er stort behov for økt boligbygging. Kuttene i Husbankens låneramme er helt uforståelige. Det er også behov for mye sterkere statlig innsats for å få bygd flere utleieboliger. Regjeringen har økt den noe, men det er slett ikke nok. Det er også behov for å endre bostøtten. Vi fremmet det forslaget i finansinnstillingen. Vi ser nå at på tross av at man gjør endringer som skulle gjøre at 50 pst. flere skulle få bostøtte, går antallet kraftig ned, nå er det over 6 000 færre som får. Det er ikke fordi boligprisene har gått ned eller at folk har fått bedre råd. Det er rett og slett fordi mange nå faller ut av systemet – fordi det ikke blir justert i takt med prisutviklingen og ytelsene f.eks. i folketrygden. Man betaler husleie i kroner og øre og ikke i prosent av inntekten. Her må man sørge for å få et system som justerer bostøtten opp slik at man ikke faller ut på grunn av at inntektene faller og boligprisene øker. Det er spesielt viktig for barnefamilier. Alle har behov for å bo trygt, men barnefamilier har mer behov enn andre. I tillegg til dette har vi også funnet rom til å styrke Sametingets budsjett med 40 mill. kr. Det mener vi er nødvendig, for det er systematisk nedjustert, og det mener vi er uheldig og uriktig. Det er behov for å gi Sametinget arbeidsmuligheter som gjør at de faktisk kan løse oppgavene de har. Jeg vil ta opp forslagene fra SV som står i innstillingen.


På vegne av representantene Magnhild Meltveit Kleppa, Ågot Valle, Odd Roger Enoksen og meg selv vil jeg fremme forslag om en bevilgning til bygging av Kautokeino anno 1852.


Et viktig siktemål med Kvalitetsreformen var å fremme studieprogresjon, få studentene til å studere på normert tid. Samtidig ønsket man å styrke kvalitets- og dannelsesaspektet. Endringer i studiefinansieringen, med bl.a. økning av basisstøtten fra Lånekassen og innføring av konverteringsordningen, var ett av virkemidlene i Kvalitetsreformen. Konverteringsordningen betyr at lån blir gjort om til stipend på grunnlag av gjennomført utdanning. Formålet var å legge til rette for heltidsstudier, og gjennom dette øke andelen studenter som gjennomfører studiene på normert tid. Jeg er enig med komiteen i at det både ut fra et samfunnsøkonomisk perspektiv og ut fra den enkelte students perspektiv er viktig at studiene blir gjennomført på normert tid. Men kvalitet må fortsatt være et overordnet mål for all høyere utdanning. Jeg merker meg at komiteen deler dette synet. Det har også i innlegg her vært understreket av flere. Virkemidlene, som f.eks. studiefinansieringen, må avstemmes, slik at de stimulerer til både gjennomføring og kvalitet. Og det kan være en vanskelig balanse. Men en ordning med belønning for studenter som avlegger flere studiepoeng enn normert, vil, slik jeg ser det, lett kunne føre til mer oppmerksomhet om kvantitet enn om kvalitet. I dagens ordning er det en betydelig grad av fleksibilitet for studentene. Er studenten forsinket, blir lån gjort om til stipend for de eksamener man faktisk består. Dersom forsinkelsen tas igjen senere, ved at man avlegger flere studiepoeng enn normert, blir det gitt full omgjøring fra lån til stipend for semesteret studenten tidligere ikke har fått omgjøring for. Tar man ekstra fag, registrerer Lånekassen de studiepoeng som tas, og dette kan kompensere for manglende resultater senere. Ved forsinkelser har studenten mulighet til å få konvertert lån til stipend inntil åtte år etter at lånet ble tatt opp. Som flere har vært inne på: Regjeringen vil legge opp til en mer helhetlig debatt, også om studiefinansieringsordningene, i forbindelse med at vi om relativt kort tid vil legge fram stortingsmeldingen om evaluering av Kvalitetsreformen.