Noen ganger – til og med i Fremskrittspartiet – kan det være sunt å innse at en har gått for raskt fram. Det skal jeg ærlig innrømme at jeg gjort i denne saken. Jeg er faktisk litt stolt i dag, jeg, over at jeg kan innrømme at det går an å gå litt for fort en gang iblant. Men fra det og over til en så saklig lav debattform som representanten Øye legger opp til, synes jeg ikke hører hjemme noe sted. Det er likevel litt interessant, for jeg skal gjerne snu representanten Øyes argumentasjon helt opp ned. Hun synes det er så merkelig at Fremskrittspartiet, som er imot innvandring, tar den beslutningen som vi tar her i dag. Da er det litt merkelig at Arbeiderpartiet, det partiet som er for mest mulig innvandring, gjør det de gjør. I dette tilfellet er de altså imot innvandring. Sånn går det også an å argumentere. Jeg er helt enig med representanten Øye i at hvis vi hadde fått på plass en nettolønnsordning for norske sjøfolk, hadde vi kanskje ikke hatt de store utfordringene med hensyn til den type arbeidsinnvandring. Men Arbeiderpartiet har jo ikke villet være med på det heller, fullt ut. Men hadde det ligget et forslag på bordet her i dag om å innføre 100 pst. nettolønnsordning for norske sjøfolk fra 1. januar 2006 – eller gjerne fra 1. juli 2005 – skulle Fremskrittspartiet med glede ha støttet det. Men det hadde ikke Arbeiderpartiet vært med på, langt ifra! Da ville Arbeiderpartiet ha stemt imot. Det er heller ikke slik som representanten Gitmark prøver å gi uttrykk for; det er verken brev fra statsråden eller brev fra Rederiforbundet som har fått meg til å tenke meg om to ganger til. Den grunnleggende årsaken til at jeg har tenkt meg om på nytt, det er faktisk det jeg mener, er det brevet som er kommet fra Fraktefartøyenes Rederiforening, der de skriver at de på generalforsamlingen sin i 2003 har vedtatt en hovedmålsetting om «å arbeide for et norsk flagg – et register, fritt på norskekysten. Videre at det skal være valgfritt mannskap – med nettolønnsordning for de norske besetningsmedlemmene». Det er nye signaler fra denne foreningen, og det er viktig for meg. For denne rederiforeningen stoler jeg på ivaretar norske sjøfolks intensjoner og sikkerhet. De skriver videre: «Vi vil fraråde at Stortinget gjør endringer i forskriften etter kun 5 måneder, og uten en forutgående mulighet for høring fra næringen». Ja, det tar vi innover oss. Vi tar også innover oss at denne rederiforeningen «ber om at saken eventuelt tas opp igjen etter en grundigere behandling hvor erfaringene fra dagens forskrift blir tatt med». Ja, vi er enig i det. Det er faktisk det vi ber om. Vi ber om at Norges Rederiforbund, Sjømannsorganisasjonenes Fellessekretariat og Fraktefartøyenes Rederiforening, kanskje ved hjelp av Utenriksdepartementet – og statsråd Erna Solberg, gjerne det – finner fram til hva som er de reelle konsekvensene av at vi viderefører den endringen som kom 1. januar i år. Men da må vi ha erfaringer med det. Det er det vi får. Hvis det viser seg at enten Rederiforbundet eller andre farer med falske konsekvensanalyser, vil jeg ha rede på det. Så skal jeg ta de riktige beslutningene og gjerne innføre den type krav om arbeidstillatelser, hvis vi får rede på hva som er de riktige konsekvensene av endringen. Så er det jo litt interessant når representanten Øye sier at et eventuelt rød-grønt alternativ fra høsten av er den eneste måten å få på plass en nettolønnsordning på. Jo, jeg synes jeg ser for meg at Arbeiderpartiet skal få med seg SV og Senterpartiet på en nettolønnsordning for norske sjøfolk fra 1. januar 2006! Jeg vil bare til slutt fremme det forslaget som Fremskrittspartiet står sammen med andre om.


På vegne av representanten Karin Andersen og meg selv vil jeg sette fram forslag om menneskerettigheter i eldreomsorgen.


Jeg mener at det viktigste vi kan gjøre, er å sørge for at vi får til mer effektivitet i denne sektoren. Det er en av grunnene til at regjeringen nå er i gang med å legge om kursen, f.eks. å åpne for større melkekvote, noe som vil ha betydning for Q-Meierienes produksjon på Jæren. Jeg har besøkt Q-Meieriene. De har mange av de store melkeprodusentene, som nå får mulighet til å øke sitt volum, noe som derigjennom gir Q-Meieriene mulighet til selv å kunne motta mer melk til å lage produkter av. Jeg mener også at når det gjelder import, er det med på å stimulere de norske bedriftene til å utvikle nye produkter. Vi ser at det ene selskapet importerte gresk yoghurt. Vi ser videre at da kommer et av de norske selskapene og lager nye produkter for å møte den konkurransen. Jeg mener at totalt sett har norske forbrukere fått et langt bedre vareutvalg de siste årene, og det er bra. Men det viktigste er å sørge for at vi øker effektiviteten og konkurransen.


Eg vil gjerne stilla utanriksministeren følgjande spørsmål: «USA har i lengre tid arbeidd med planar om å byggja ut eit rakettforsvar (National Missile Defense). Den endelege avgjersla om dette er overlaten til den nye amerikanske presidenten. Mange europeiske NATO-land har vore kritiske til dei amerikanske planane. Vil utanriksministeren ta eit initiativ overfor NATO-landa, slik at den nye amerikanske presidenten vil møta ei felles europeisk haldning om ikkje å gjennomføra planane om eit rakettforsvar?»


Arild Grande fra Arbeiderpartiet mente at han hadde definisjonsmakten på «ektefødt engasjement» innenfor kulturen. Jeg synes holdningen og freidigheten er ganske stor. Det betyr at vi andre ikke har det ektefødte engasjementet som denne Grande har. Det beklager jeg. Men jeg synes uttalelsen er kraftig. Er det kun Arbeiderpartiet som har definisjonsmakten på «ektefødt», og er det det ektefødte som skal styres fra Oslo? Det er spørsmålet fra meg. Når man vet at med Fremskrittspartiet og Høyre i regjering øker kulturbudsjettet med 6,8 pst. fra i fjor, er vel ikke det noen rasering av kulturen. Det betyr at denne regjeringen vil kulturen noe. Og denne prosenten som Grande stadig vekk refererer til, må man lete lenge etter for å finne. Jeg går ut fra at det er momskompensasjon, det er vedlikehold på Operaen, det er vedlikehold på Nationaltheatret, men det blir ikke mye kultur ut i kommunene for det, når man sprer det sånn. Det er viktig at pengene kommer dit de skal. Så mener man at Norsk Tipping, som har monopol, har de beste spillene, de minst vanedannende. Men at de spilleavhengige har tanker rundt at det stadig vekk er trekning i beste sendetid, at man har store annonser, store reklameplakater, store løsninger og store premier, det overser Arbeiderpartiet, fordi dette er monopolet som man har tro på. Vi ønsker å se på lisensordningen, som de har gjort i Danmark. Vi ønsker å se at vi kan få mer penger til frivilligheten, mer til idretten, og det må jo være vinn–vinn når vi kan innføre flere spill som er ikke avhengighetsdannende, men som samtidig genererer penger til idretten. Samfunnet vårt består av store og små fellesskap. Idrett og fysisk aktivitet har stor egenverdi og gir en bedre fysisk og mental helse. Hvorfor skal vi ikke gjøre alt for å skaffe penger til dette? Regjeringen vil gi gode rammevilkår for idretten og tilrettelegge for at alle som ønsker det – og det vil jeg gjenta, alle som ønsker det – skal kunne delta i fysisk aktivitet. Her fikk den forrige regjering kritikk. Topp- og breddeidretten skal leve i et samspill der begge utfyller hverandre for å gjøre idretten sterkere.


En replikk skal vel mest være spørrende kritisk, men jeg har nå først og fremst tenkt å være rosende, både i forhold til innlegget generelt og i forhold til – og det blir da spørsmålet mitt – om jeg oppfatter Lien riktig når han nærmest distanserer seg fra to av opposisjonens kritiske merknader. Det ene går på at regjering og storting i dag ikke skal detaljinstruere kommuner og fylkeskommuner i dette spørsmålet, men mer komme med en oppfordring og invitasjon til videre samarbeid. Jeg tolker Tord Lien slik at han mener det samme i innlegget sitt. Og det andre er at vi blir kritisert for at vi ikke kommer med konkrete pengesummer knyttet til dette, men derimot skriver – og det synes jeg er veldig fornuftig – «at regjeringen som prinsipp, gir kommunene økonomisk kompensasjon for nye oppgaver». Jeg hører Tord Lien som om også han er enig i den tilnærmingen som flertallet her har lagt opp til.


Jeg har stilt et spørsmål til statsministeren, som jeg forstår vil bli besvart av justisministeren, men jeg er glad for at statsministeren er til stede og får høre hennes svar. La meg først rette opp en feil i spørsmålet, hvor det i siste setning skal stå «ubetinget fengsel» istedenfor «betinget fengsel». Spørsmålet har da følgende ordlyd: «Statsministeren sa i sin nyttårstale at foreldre må reagere sterkt mot hærverk og vold. Vil statsministeren gå foran med et godt eksempel og sørge for at også samfunnet reagerer sterkt mot hærverk og vold, gjennom å foreslå en lovendring som gjør det umulig å idømme mildere straffer enn ubetinget fengsel for grovt hærverk, samt langt strengere minimumsstraffer for voldsutøvelse?»


Statsråden har avvist alle forslag som har kommet fra både Fremskrittspartiet, Kristelig Folkeparti og Høyre i denne sammenhengen. Likevel gis det uttrykk for at man ønsker mangfold, man ønsker valgfrihet, og man ønsker kvalitet. Da er mitt spørsmål: Da Fremskrittspartiet fremmet sitt forslag om samfunnskontrakt, skulle statsråden se nærmere på det, men ingenting synes å ha skjedd. Hvilke tiltak har regjeringen iverksatt for å sikre mangfold, kvalitet og valgfrihet? Og hvilke konkrete resultater kan den vise til som faktisk har gitt et økt mangfold, gitt en bedret kvalitet og en økt valgfrihet for brukerne?


Etter en rekke oppslag knyttet til kreftlegemidler det siste året har statsråden måttet snu trill rundt på sine standpunkter flere ganger, og det er jeg glad for. Imidlertid viser det seg med all tydelighet at det er behov for en fornyelse i legemiddelpolitikken. Den må ses i sammenheng. Hva er det som gjør at regjeringen har en slik intens motvilje mot å fornye den politikken nå?


Jeg er enig i den bekymringen som uttrykkes her når det gjelder konsekvensen av de anbudsrundene som nå har vært. Men vi står i et forhold hvor det på den ene siden er et ønske om å sikre kvalitativt gode behandlingsinstitusjoner. På den andre siden skal helseforetakene definere behov – konkret behov – og vi er forpliktet i forhold til en innkjøpsordning. Og så har vi diskusjoner rundt hvordan vi kan løse dette på en best mulig måte. Nå pågår det ankebehandling i alle helseforetak. Noen er ferdige, noen ikke, og det er vanskelig å gå inn og gjøre noe konkret når man er i den prosessen man er i. Men dette er en utfordring som vi i fellesskap er nødt til å løse i tiden framover.


Det er to ting som diskuteres i dag. Det ene er prinsippene bak Norges deltakelse internasjonalt når det gjelder militært personell, og det andre er kapasiteten og prioriteringene. Uansett om vi ikke kan få et helt klart definert antall Norge kan bidra med internasjonalt fra forsvarsministeren, snakker vi om rundt 1 000 pluss kanskje, ut fra hva slags karakter eventuelle oppdrag har. Når det gjelder prinsippene, er det høyst uklart for meg hva som gjelder for Regjeringen. Det som sies, både fra statsministeren og fra utenriksministeren, er at den generelle linjen Regjeringen har lagt opp til, er at vi først og fremst bør delta i FN- og NATO-ledede operasjoner. Det betyr at de to største bidragene Norge har vært med på i løpet av de siste årene, nemlig «Enduring Freedom» i Afghanistan og nå stabiliseringsstyrken i Irak, er i strid med det prinsippet både statsministeren og utenriksministeren selv legger til grunn. Hvordan henger dette sammen, og hvordan kommer dette til å bli fulgt opp i framtidige prioriteringer?


SV støtter Regjeringas forslag i saka. Det skulle bare mangle. Norge er, som andre har sagt her, direkte ansvarlig i denne konflikten på en helt annen måte enn det vi er i forhold til andre flyktningkatastrofer, sjøl om vi mener at ansvaret vårt også er stort der. Det er situasjonen i nabolandene som gjør at det har vært nødvendig å ta en andel flyktninger til Norge. Hvis man ser på tallstørrelsene her, altså 6 000 til Norge og flere hundre tusen til mange av de fattige nabolandene, blir debatten i Norge rundt både penger og antall svært smålig og helt perspektivløs. Her er det ikke snakk om at Norge kan bestemme at Bulgaria eller Romania skal opprette flyktningleire. Det må disse landene sjøl eventuelt ta initiativ til og ønske. Hvis de gjør det, skal det ikke stå på SV å få bevilget penger til å opprette det. Det kan være nødvendig. Men for at denne situasjonen skal løse seg, slik at spenningen i nærområdene ikke skal bli utløsende for en enda større konflikt enn den vi ser i dag, er det nødvendig at også høykostland tar flyktninger inn til sitt område. Jeg vil minne om at Norge er nærområde til Kosovo. Hvis man studerer globusen og titter litt på den, som det ble nevnt i et replikkordskifte her da vi debatterte saken sist gang, vil man fort oppdage at dette er veldig nært Norge. Så det er våre nærområder vi snakker om. Da må vi ta vårt ansvar, og da dreier det seg ikke bare om penger, men også om å ta et visst antall flyktninger ut. Hvis det er slik at Høykommissæren for flyktninger, som organiserer dette arbeidet, ber om mer penger til å drive flyktningleire, enten i Albania eller i andre områder, og de trenger det, bør de få det. Det signalet vil SV gi i dag. Hvis det er slik at Høykommissæren også ber Norge om å ta flere flyktninger inn til Norge, bør Norge si ja til det. Norge er et styrtrikt land, og vi har en debatt om bruken av penger – om de kan brukes i Norge, eller om de kan brukes andre steder. Hvis det skulle være slik at arbeidet med å opprettholde og drive flyktningleire i andre land nå er under press, og det er vanskeligheter, burde Norges rikdom kunne brukes til å avhjelpe det. Det vil overhodet ikke ødelegge norsk økonomi. Fra SVs side syns vi at kanskje noe av det viktigste vi kan gjøre nå, også for å trygge vår egen framtid, er å sikre at flyktningene blir tatt imot og får et trygt sted å være. Så er det en debatt om hensikten med å ta flyktningene ut nå. Noen prøver å så en slags forestilling om at de som sier at man skal ta flyktninger til Norge, ønsker at de skal komme hit og ville være her. Sjølsagt mener alle at hovedpoenget her må være at de skal kunne få vende tilbake til Kosovo så fort som mulig. Men det er jo en konflikt der nede, og det er derfor Norge i utgangspunktet var med og involverte seg i dette. Å så en forestilling om at dette kan skje veldig fort, og at alle kan vende tilbake øyeblikkelig hvis man skulle være så heldig å komme til en fredsløsning, det er naivt. Så uansett om flyktningene kommer til Norge, om de får bosette seg her, om de får en jobb, om de får behandling av helsevesenet, er ikke det til hinder for at de kan flytte hjem igjen. Snarere tvert imot vil det være en fordel for dem, fordi de gjennom å få en god mottakelse her og et noenlunde verdig liv vil være bedre i stand og mye bedre rustet til å vende hjem igjen den dagen det kan være mulig. I likhet med Odd Eriksen fra Arbeiderpartiet vil jeg benytte anledningen til å nevne finansieringen, men jeg vil også være nødt til å returnere det litt til Arbeiderpartiet, for de har også en lei tendens til i spørsmålet om hvordan vi skal finansiere flyktningarbeid i Norge, å saldere med u-hjelpspenger. Det har et flertall i Stortinget sagt om igjen og om igjen, i innstilling etter innstilling, at man skal slutte med, men hvert år fortsetter man med den politikken. Det gjør også Arbeiderpartiet, og det bør denne saken få en slutt på.


Det er alltid hyggelig å stifte bekjentskap med nye statsråder, så la meg aller først få gratulere med utnevnelsen som statsråd. Som også statsråden var inne på, er tolketjenesten nå til evaluering og vurdering, og det skal legges fram en rapport. Fortsatt er det mange som føler at tolketjenesten er utilstrekkelig, og at den, selv om mye er bra, også er fragmentert og fungerer uforutsigbart i mange situasjoner. For eksempel på sykehusene er det med dagens lovgivning slik at man ikke stiller krav til utdannet personell som skal drive tolking. Vi hører også at det blir store variasjoner i tolkingen, og i mange tilfeller, spesielt i sykehusene, får man ikke den nødvendige tolkingen. Vil statsråden sørge for og garantere at man heretter får en tolketjeneste som er basert på utdannet tolkepersonell?


Jeg synes det har vært en flott debatt. Det har vært sagt mye om selvmord. Jeg har lyst til å ha et kort innlegg om selvskading, for det er veldig ofte de samme faktorene som utløser selvmord, som også utløser selvskading. Jeg har tidligere fra denne talerstolen fortalt dere om mitt store forbilde nå for tiden, jenta som har kommet seg ut av heroinavhengighet. Men det å ikke ruse vekk alle følelser gjør vondt. Dette er ukjent terreng for henne. Selv små følelser føles sterkt, og både gode og vonde følelser overvelder henne. Så når dette blir for mye og hun ikke lenger har rusen å hjelpe seg med, kutter hun seg. Selv om det gjør vondt, virker smerten beroligende, for den flyttes fra hodet og hjertet og over til armen. Når hun blør, er det som om alle de vonde følelsene renner ut. På den måten får hun en følelse av å kontrollere frykt, panikk og tomhet. Med en arm full av dype kutt og en leilighet full av blodsøl søkte hun hjelp. Men i Norge ses ikke dype kutt på som et selvmordsforsøk, og hun ble avvist for akutt behandling. Dette skjedde i mai, og hun venter fortsatt på behandling. Etter inntaksmøte i august ble det klart at behandling tidligst kunne gis til våren. Dette viser at vårt helsevesen ikke ser den sammenhengen som interpellanten har tatt til orde for, nemlig at selvskading og selvmord i stor grad kan henge sammen. Da har vi jo en vei å gå. Selvskading er komplisert og mangfoldig og er vel ett av områdene vi kan kalle et uløst folkehelseproblem. Selvskading forekommer hyppig blant ungdom i Norge og andre land, men bare en mindre andel av selvskaderne får hjelp. Å oppdage problemene tidlig er viktig. Det er trist å tenke på at min helt kanskje aldri hadde blitt narkoman om hun hadde fått hjelp den gangen hun startet selvskadingen. Hun startet med selvskading, men endte opp med å ruse seg. I alle de årene hun ruset seg, opphørte selvskadingen – selv om mange nok vil mene at det å ruse seg også er en form for selvskading. Hennes behov for å kutte seg kom tilbake etter at hun sluttet å ruse seg. Dette mener jeg med all tydelighet viser hvor store behov for hjelp som ligger hos enkelte, men som samfunnet ikke gjør en god nok jobb med. Selvskading og selvmord er et stort, uløst problem, som jeg nå setter pris på at vi løfter opp på dagsordenen, og jeg håper at helseministeren ikke glemmer Stortingets store engasjement og bekymring for disse temaene.


Denne redegjørelsen fra Fremskrittspartiet for hvordan internasjonal miljørett er sydd sammen, er jeg nødt til å følge opp. Føre var-prinsippet betyr at tvilen skal komme naturen til gode. Det flertallet skriver her, er at naturen i dette tilfellet er kongekrabben. Det er ikke riktig. Naturen i dette tilfellet er økosystemet i Barentshavet, og det er den vi skal la tvilen komme til gode i denne saken. Dette er ettertrykkelig slått fast i konvensjoner Norge har ratifisert. Det bør bekymre saksordføreren, og det bør bekymre statsråden, at vi ikke har en forvaltning av denne introduserte arten, som er i tråd med konvensjonen om bevaring av biologisk mangfold, hvor det ettertrykkelig står at vi ikke kan sammenligne introduserte arter som kongekrabben – og snakke om bærekraftig forvaltning av en introdusert art – med torsk, som hører til i økosystemet i Barentshavet. Å legge føre var-prinsippet til grunn for forvaltning av kongekrabben betyr å forsøke å holde bestanden så lav som overhodet mulig, for den skal forvaltes som en introdusert art. Det er ettertrykkelig slått fast i Biodiversitetskonvensjonen, og det er den eneste måten man kan tolke et føre var-prinsipp på i omgang med dette. Jeg beklager den økologiske forvirring som er oppstått i behandlingen av denne saken.


Jeg tror det er mange av oss som har store forventninger til det nye mattilsynet. Mange land i Europa, også i EU, har fått nye mattilsyn de siste årene, og en av diskusjonene både i EU og i mange enkeltland, har gått på hvordan man skal sikre en størst mulig faglig uavhengighet i disse tilsynene. Hvordan skal vi sikre at ikke politiske interesser og næringsinteresser blir styrende, og at forbrukerne har tillit til de faglige råd som tilsynene skal gi? Den debatten har vi kanskje ikke i like stor grad hatt i Norge. Jeg vet at det er opp til Regjeringen selv å organisere sine tilsyn, men jeg vil likevel av nysgjerrighet få lov til å spørre statsråden: Er det riktig at Mattilsynet i Norge skal ligge under et næringsdepartement, eller bør det ligge under et uavhengig departement? Og hvilke tiltak har statsråden eventuelt tenkt å foreta for å sikre at det nye mattilsynet vil operere faglig uavhengig av næringsinteresser og andre politiske interesser?


Jeg registrerer at det i debatten om hvilke virkemidler som er virksomme mot terrorisme, har skjedd en viss utvikling her i salen det siste året, ikke minst hos enkelte av Høyres representanter. De militære virkemidlene synes å skli nedover på listen etter hvert. I april kom gjesteprofessor Jefrey Record ved den amerikanske hærens krigsskole med klar kritikk av Bush sin strategi mot terrorisme. Han sa at Bush med Irak-krigen åpnet en ny front i Midtøsten for islamistisk terrorisme, noe som har trukket oppmerksomhet og ressurser bort fra å sikre USA mot nye terrorangrep, og at dette har avsporet den globale kampen mot terror. Jeg vil gjerne ha representanten Christiansens syn på den kampen mot terror som har vært ført den siste tiden. Har krigen i Irak styrket eller svekket den internasjonale kampen mot terrorisme, eller har dette vært en feilslått strategi? Hva er det viktigste vi nå kan gjøre i Irak - fortsatt å ha tolv stabsoffiserer?


Det er en meget betimelig debatt interpellanten her reiser, prisverdig nok. I mange sammenhenger får jeg inntrykk av at rød-grønne politikere har en slags form for allergi mot alt som er privat. Jeg sitter dessverre igjen med et inntrykk – også etter de svarene vi har fått her i dag – av at så er riktig, dette til tross for at private og ideelle aktører har vært svært viktige i norsk helsevesen gjennom lang tid, både med tanke på pasientbehandling, forsøk, utvikling og forskning. Hvor hadde man vært på rehabiliteringsfeltet uten innsats fra private og ideelle organisasjoner og ikke minst enkeltpersoners innsats gjennom hundre år? Hva hadde rusomsorgen vært uten bidrag fra private og ideelle institusjoner, som f.eks. Minnesotamodellen, Alfastiftelsen osv., og hva hadde hjertekirurgien i Norge vært uten Feiringklinikkens kompetanse og ikke minst kapasitetsbidrag gjennom mange år? Et annet paradoks for meg er selvsagt at ventetider og ventelister har økt radikalt under de rød-grønnes regjeringstid, både innenfor somatikken, rusomsorgen og rehabiliteringen – dette samtidig som ledig kapasitet hos private og ideelle står ubenyttet over hele landet hver eneste dag. Dette er en usosial og uheldig politikk, som først og fremst rammer de pasientene som har minst ressurser, mest. Det bringer meg over på et annet forhold, nemlig at LO og andre deler av fagbevegelsen og de rød-grønne politikerne brukte store ressurser og lang taletid i valgkampen på å snakke usant om Fremskrittspartiets helsepolitikk. Man hevdet at vi ønsket amerikanske tilstander i norsk helsevesen. Det er usant og ble brukt som skremselspropaganda overfor velgerne. Det skal være lov å ta i hardt i valgkamper, men direkte usannheter hadde jeg ikke forventet. Fremskrittspartiet ønsker å likestille private og offentlige institusjoner, sykehus og andre helsetilbud. Finansieringen skal imidlertid skje over skatteseddelen, slik det gjøres i dag. For å si det så tydelig som overhodet mulig: Fremskrittspartiet vil at det offentlige skal finansiere helse- og omsorgstjenester for alle, uavhengig av inntekt, bosted, kjønn og alder. Dersom de rød-grønne og fagbevegelsen fortsatt ikke har fått det med seg, er det all mulig grunn til å tro at det er en bevisst strategi å snakke usant om Fremskrittspartiets helsepolitikk. La meg stille følgende spørsmål til de rød-grønne politikerne generelt og kanskje helseministeren spesielt, som snakker om fellesskap og spleiselag: Hva er det som hindrer ressurssterke mennesker i å kjøpe seg ut av den rød-grønne helsekøen i dag? Hva er det som hindrer en millionær i å kjøpe en operasjon hos et privat sykehus på dagen? Hva er det som hindrer en ressurssterk mor eller far i å kjøpe en rusinstitusjonsplass for sin sønn eller datter på dagen? Svaret er selvfølgelig: Ingenting. I dagens rød-grønne sosialdemokrati er det altså fullt mulig å kjøpe seg bedre helsetjenester eller omsorgstilbud og dermed gå foran i køen. Fremskrittspartiet ønsker at alle skal få et raskt og godt helse- og omsorgstilbud i Norge. Den enkelte må selv kunne velge mellom private, ideelle eller offentlige institusjoner, sykehus eller rehabiliteringsopphold. Dette handler om å få ned helsekøer og ventetider. Det handler om at 250 000 mennesker ikke skal behøve å stå i rød-grønne køer. Det handler om at 4 500 rusmisbrukere skal få hjelp i tide. Det handler om å satse på rehabilitering til alle som trenger det. Det handler om menneskeverd, det handler om helse, og det handler om trygghet for enkeltmennesker. I tillegg er det god politikk og god samfunnsøkonomi. Det koster samfunnet ufattelig mye penger å ha pasienter gående på sykepenger og at stadig flere blir uføretrygdede.


Fremskrittspartiet støtter forslaget fra Høyre og Venstre om å likebehandle uførepensjon fra private og offentlige tjenestepensjonsordninger. Ved behandlingen av Ot.prp. nr. 32 for 2006-2007 støttet Fremskrittspartiet gjeldende rett om at uførepensjon ikke skal supplere attføringspenger. Det gjorde vi av hensyn til å få lagt til rette for at mennesker skulle komme tilbake til arbeidslivet, noe som er til det beste både for den enkelte og for samfunnet. Vi påpekte i den forbindelse forskjellsbehandlingen mellom privat ansatte og ansatte i det offentlige. Vi er klar over at Regjeringen tar sikte på å legge frem en lovproposisjon i løpet av våren. Fremskrittspartiet frykter imidlertid at denne proposisjonen ikke i tilstrekkelig grad vil sikre reell likebehandling av offentlige og private ordninger. Likebehandling er et viktig prinsipp for Fremskrittspartiet, og vi støtter derfor forslaget om likebehandling av private og offentlige tjenestepensjoner når det gjelder adgang til uførepensjon under mottak av korttidsytelser fra folketrygden. I likhet med forslagsstillerne ønsker også Fremskrittspartiet å gjeninnføre skattefritak for de ansattes fordel ved arbeidsgivers dekning av utgifter til behandling eller helseforsikringer. Fremskrittspartiet er derimot overrasket over flertallets påstand om at det er «de mest ressurssterke arbeidstakerne som lettest oppnår at arbeidsgiver dekker behandlingsforsikring», noe saksordføreren, Jakobsen, også var inne på. Fremskrittspartiet tar avstand fra å inndele arbeidstakere i grupper av ressurssterke og ressurssvake. Når det i merknadene fra flertallet i komiteen nevnes ressurssterke arbeidstakere, må det også være ressurssvake arbeidstakere. Dette tar altså Fremskrittspartiet avstand fra. For Fremskrittspartiet representerer en slik påstand en fordomsfull holdning til vanlige arbeidsfolks evne og vilje til å prioritere egen helse. Fremskrittspartiet har tro på at den jevne arbeidstaker selv er i stand til å ivareta sine egne interesser på egen arbeidsplass, og vi mener lovverket må oppmuntre til at en slik prosess styrkes. Fremskrittspartiet mener videre at en gjeninnføring av skattefritaket vil styrke den sosiale profilen - og det er det motsatte av hva saksordføreren gav uttrykk for - ikke minst fordi arbeidsfolk ofte har de mest fysisk slitsomme jobbene og derfor ofte vil dra større fordeler av et slikt skattefritak.


Jeg er glad for at representanten Lønning har tatt opp dette spørsmålet, for det viser seg jo helt klart i debatten her i kveld at dette er et betimelig og viktig spørsmål. Det ble sagt her at man skal definere problemstillingene. Da vil det være naturlig å tro at de problemstillingene som den enkelte bestiller anser for å være et problem eller et felt som man ønsker nærmere belyst, vil bli det, mens andre felt kanskje vil bli stilt litt i skyggen. I tillegg skal vi tenke på at vi har ca. 60 forskjellige forskningsinstitutter i dette landet. Den store hoveddelen av dem er fristilte og får kun sin basisøkonomi dekket fra dette hus via Forskningsrådet, mens de andre er helt og fullt finansiert av et departement eller flere departementer i fellesskap. Det er ikke helt enkelt til enhver tid å se hva disse driver med, hvor fritt de driver, og hvor grunnleggende dyktige de er. Det skulle det også være morsomt å finne ut av. Nå har vi jo lest side opp og side ned i avisene om Reform 94. Det vi har lest, har ikke vært like hyggelig hele tiden. Men det som vi kanskje får håpe kommer ut av dette, er at Reform 97 ikke blir evaluert ut fra et overordnet ønske om å bevare «einskapsskulen» som den eneste riktige og rådende i dette land. For statsråden sa at Forskningsrådet har fått en bestilling fra departementet, og Forskningsrådet er ansvarlig for ledelse og utvelgelse av den enkelte forsker. Det høres tilforlatelig ut. Men kan det tenkes at Forskningsrådet også, for å tekkes departementet, til en viss grad vil velge den forskeren som er minst kontroversiell?


Jeg har i dag fulgt denne debatten med spenning for å høre hvilket budskap nærings- og handelsministeren hadde å sende til et næringsliv i krise. Men hva er det vi ser? Nærings- og handelsministeren skygger unna Stortinget på en så viktig dag – vi har kanskje den viktigste debatten i denne fireårsperioden. Hva slags signal er dét å sende ut til alle de bedrifter og alle de ansatte som er i krise? Det gir i hvert fall ikke håp om en aktiv næringspolitikk i fremtiden. Våre bedrifter er sterkt rammet. Bedrifter går konkurs. Det kommer nå varsler om dårlig inntjening. Vi får permitteringer og oppsigelser. Deretter kommer nedleggelser. Vi ser at eksporten er sterkt rammet. Vi ser også at alle næringer har utfordringer. Det er stor usikkerhet om fremtiden. Mange stiller seg også spørsmålet: Hva skjer – hvilken fremtid har det konkurranseutsatte næringslivet i Norge? Denne krisen kan ikke løses ved at vi ansetter alle eller flere i offentlig sektor. Nå er tiden inne for å føre en aktiv næringspolitikk, og at det ikke blir bare prat, som representanter for de rød-grønne partiene har kommet med siden forrige stortingsperiode, gjennom valget, og nå i denne perioden. En aktiv næringspolitikk handler om at man virkelig har vilje og evne til å satse på næringslivet, og at man kommer løpende med tiltak som gjør at næringslivet har tro på at Norge er et ledende næringslivsland. Det er vi dessverre ikke. Nå er tiden inne for å føre en aktiv gründerpolitikk. Vi må ha en aktiv gründerpolitikk for at folk som sitter på de gode ideene – de blir jo ikke borte i krisetider – har tro på at det er viktig å satse på å starte egne bedrifter. Folk må ta sjansen på å starte egne bedrifter og ansette noen i tillegg til seg selv. Det krever at det blir lettere å starte bedrifter, at vi får såkalte «one-stop shops», at vi ser på kapitalkravet til å starte aksjeselskap, at vi gjør noe med skattereglene – kommer med skattelette – at vi gjør noe med skjemaveldet og at vi har inkubatorer, som gjør at de som vil starte bedrifter, får hjelp raskt og også tilgang til kapital.


Jeg har et spørsmål til kulturministeren. Stenging av FM-nettet for radio bekymrer Fremskrittspartiet, det bekymrer IKT-Norge, det bekymrer brukerne av FM-nettet. Fremskrittspartiet forstår at man må ha en digital utvikling, og at den digitale utviklingen har kommet for å bli. Bedre og flere kanaler, bedre radiotilbud til lytterne – alt dette er positivt. Men er man i Norge fornøyd med at man da samtidig stenger FM-nettet? Salg av DAB-radioer viser at man ikke er det. En EU-rapport sier også at stenging av FM-nettet ikke er bra slik regjeringen har vedtatt. Man må nå skrote 15–20 mill. FM-radioer – radioer på mobil, radioer på hytta – man må sågar skrote nye DAB-radioer som folk har kjøpt, som ikke heter DAB+. Det vil få store konsekvenser for brukerne. Det vil få store konsekvenser for miljøet. Dette vil koste milliarder av kroner for forbrukerne. Lefdal jubler. Elkjøp jubler. Men forbrukerne jubler ikke. Spørsmålet er: Hva vil dette koste? Vi vet hva det vil koste forbrukerne. Men hva vil det koste staten? Hva vil det koste det norske samfunnet? Hva med å heve blikket og se mot England? Der har man utsatt dette. Man ønsker ikke å stenge. Man ønsker å fortsette parallelt med digital utvikling og FM-nettet. Spørsmålet mitt blir: Hva vil dette koste staten? Hva vil det koste, og hvem skal ta regningen?


Representanten Tingelstad ser det som viktig at private skoler kontrolleres eksternt, slik at de holder den nødvendige standard og kvalitet. Dette kan Fremskrittspartiet også stille seg bak. Det som er spennende med Senterpartiet og deres syn, er at de ikke ønsker at det offentlige og deres skoler skal få samme kvalitetskontroll. Nå har det i den siste tiden vært fremme i pressen at Senterpartiets representant er kritisk til sin egen regjerings godkjennelse av enkelte private, kristne skoler. Det kan vel ikke være slik at Senterpartiet begrunner sin forskjellsbehandling av offentlige og private skoler ut fra at en kontroll og evaluering på like kriterier kan medføre at det fremkommer resultater representanten Tingelstad ikke er glad for å få?


Jeg er fullt klar over at virkeligheten når det gjelder FoU, ser annerledes ut for små bedrifter enn for store bedrifter. Det er heller ikke slik at jeg har noen spesiell aversjon mot noen virkemidler. Min troskap går først og fremst til målet, nemlig at vi skal ha virkemidler som oppfordrer næringslivet, enten bedriftene er små eller store, til å satse på forskning og utvikling. Dersom en skatteordning er best egnet til å få til det, er det et godt virkemiddel. Dersom tilskuddsordninger isteden - som et supplement, eller som kanskje den viktigste delen, men hvor en skatteordning også kan inngå - er de viktigste virkemidlene, er det en fornuftig miks. Men jeg tror det er veldig klokt i politikken at en ikke gifter seg med virkemidlene, men med målsettingene, og derfor har jeg et pragmatisk forhold til hvordan disse best skal utformes.


Jeg takker for svaret. Jeg registrerer at det i EU-parlamentet fra fem politiske grupperinger er tatt initiativ til en uttalelse som i ettertid også er offentliggjort, som for så vidt er en grundig opplisting av betenkeligheter knyttet til både situasjonen til Tenzin Delek Rinpoche og mulig henrettelse av ham 2. desember og situasjonen i Tibet for befolkningen generelt. Vi vet at man kan ta opp dette med Kina på ulike måter. Én måte kan være å gjøre det rent diplomatisk, uten at det nødvendigvis kommer offentligheten for øre. Men en annen måte kan jo være det man ser et eksempel på her, at man offentliggjør holdninger man har, og markerer overfor offentligheten hva man tar avstand fra. Én problemstilling som har kommet opp i EU, er jo spørsmålet om å oppheve våpenembargoen i forhold til Kina. På hvilken måte markerer Regjeringen overfor Kina at det også kan ha implikasjoner i handelssamkvemmet dersom menneskerettighetene brytes i Kina?


Eg takkar statsråden for svaret. Slik som eg tolkar svaret, seier han eigenleg at ein ikkje støttar aksjonen «For velferdsstaten». Eg vil gjerne ha det stadfesta med eit ja eller nei på det spørsmålet som eg stilte. Eg har eit par utfordringar til. Arbeidarpartiet og fagrørsla har vore synonymt, i alle fall tidlegare. Det ser ut som om den tida nå er forbi, ved den politikken som ein legg opp til frå den norske regjeringas side når det gjeld velferdsstatsproblematikken. Men ei utfordring i forhold til den internasjonale fagrørsla er: Vil Regjeringa, gjennom t.d. dei massive midlane ein har på oljefondet, kunna vera med og medverka til utviklinga av ei fagrørsle internasjonalt, slik at ein kan få fart i arbeidet med minstelønn og minstestandard? Og: Kan ein gjennom dei investeringane som ein gjer med oljefondet, vera ei brekkstong nettopp for å gjera det ved å stilla krav til investeringar, noko som ein til nå ikkje har vilja?


Det er litt uklart for meg kva som er uklart med dagens regelverk for eigarar av desse institusjonane. Det er eit heilt klart utbyteforbod i denne sektoren. Det blei også påpeikt av Riksrevisjonen i 2013 at dette burde bli gitt ei særskilt oppfølging. Det varsla også departementet før regjeringsskiftet at ein ønskte å gjere, for her meinte Riksrevisjonen at det låg problematiske ting. I spørjetimen førre onsdag uttalte Erna Solberg at det nok kunne ha vore stilt fleire spørsmål frå regjeringa i denne saka tidlegare. Det har vore mykje møteaktivitet etter avsløringa i Dagens Næringsliv. Har det blitt stilt spørsmål direkte til Anthon B Nilsen før saka eksploderte i DN?


Eg trur først det kan vere nødvendig å seie at hovudbiletet ved norske skular er ikkje at det føregår ei omfattande registrering av ungar ved t.d. elektroniske brikker, kamera eller på andre måtar. Hovudbiletet er at ungar kan føle seg trygge der, at det er arenaer der ein ikkje føretek unødvendig overvaking eller registrering, men at vi sjølvsagt samlar inn informasjon som vert behandla svært nøye i tråd med alle retningsliner som er, og så er det ein betydeleg lokal handlefridom til å handtere ulike situasjonar. Eg meiner det er grunn til å sjå nærmare på ein del av dei episodane vi er kjende med. Eg synest at Personvernkommisjonen gir ei god anledning til å gjere eit meir systematisk arbeid med det frå nasjonalt hald, både for å sjå på våre nasjonale retningsliner og for å sjå om det trengst meir retningsgiving på kommunalt nivå mot den enkelte skulen.


Representanten Simensen fra Arbeiderpartiet lurte på hvor Fremskrittspartiet får tallene sine fra. Ja, da bør han åpne mailboksen sin, han bør åpne alle brevene vi fikk fra hundrevis av foreninger rundt omkring i hele landet. Der står de tallene som Fremskrittspartiet refererer til. Nå har jeg hørt at det har kommet nye argumenter i saken, nemlig spilleavhengighet, for å fjerne disse 127 mill. kr fra lokale lag og foreninger, som har fått det i samarbeid med sine bingooperatører. Disse argumentene har ikke nådd komiteen. Komiteen har hatt høring om saken. Det ble ikke nevnt en tøddel om spilleavhengighet. Tvert imot mener man at bingo ikke er innunder den kategorien som det argumentet som har kommet fram nå, er innunder. Derimot hørte vi at lag og foreninger i hele landet ville miste store inntekter, at det ville få store konsekvenser. Det hørte vi, og vi hørte også at 1 200 kvinnestillinger rundt om i landet står i fare for å bli nedlagt. Hva sier vi til disse kvinnene? Eller er en kvinne mindre verdt i distriktene? Er en bingovertinne mindre verdt enn akademikeren i Oslo? Det var det vi hørte i høringen.


Jeg takker for svaret. I forbindelse med nedlegginga av slakteriet i Skien legger Gilde opp til et system med omlasting av dyr fra mindre biler til større på bestemte omlastingssteder for på den måten å forsøke å redusere samlet transporttid. Jeg er kjent med at det bl.a. i EU nå pågår utarbeidelse av regelverk for transport av levende dyr, og i dette regelverket er ikke slik omlasting omtalt som noe aktuelt alternativ. Mener statsråden at denne type omlasting er en akseptabel ordning med tanke både på god og forsvarlig dyrevelferd og på den forringelse av kjøttkvaliteten som vi vet skjer ved stress og uheldige påvirkninger som følge av transport og håndtering i den forbindelse?


Som jeg har sagt, har vår regjering veldig høye ambisjoner på forskningsområdet, og dem har vi innfridd i løpet av det første året. Vi har altså 2,4 milliarder kr mer. Det var en realvekst i fjor, og det er også en realvekst i år. Det betyr at det netto brukes 900 mill. kr mer i årets budsjett, og det er en betydelig styrking på forskningsområdet. Så har vi høyere ambisjoner enn som så. Men jeg registrerer at man her tar utgangspunkt i en stortingsmelding som det var bred enighet om i forrige periode, og den følger vi opp. Den ligger også som en viktig premiss, både i tematisk satsing og i volum, i Soria Moria-erklæringen. Det vil vi komme tilbake til, men jeg registrerer jo at vi i løpet av det ene året vi har sittet, har gjort mer på dette området enn den forrige regjering klarte å gjøre i løpet av sine fire år. Da hadde man enkelte år en realnedgang når det gjelder forskning, helt ned til 2,3 pst. – etter at Stortinget plusset på forskning. Mitt poeng er ikke å si at den forrige regjeringen ikke hadde så høye ambisjoner. Men vi har høye ambisjoner, og jeg er veldig glad for at Stortinget, og også mange utdanningsinstitusjoner, peker på hvor viktig forskning er. Det følger vi opp. Årets budsjett er godt for forskning, men vi har høyere ambisjoner enn dette, og det vil vi komme tilbake til.


La meg også få si takk for gratulasjoner, og gratulerer tilbake. Så ser jeg at representanten er misfornøyd med balansen mellom vei og jernbane. Jeg konstaterer at SV syntes den balansen var kjempegod. Det oppgjøret får miljøpartiene, eller miljøpartiet og det såkalte miljøpartiet, ta seg imellom. Jeg mener det er viktig at vi har en satsing både på vei og på jernbane, for bussen og elbilen skal også fram. Det som er viktig, er å sørge for at vi har et kollektivtilbud i og rundt de store byene som gjør at folk som naturlig burde brukt kollektive løsninger, faktisk velger det, for buss, jernbane, trikk og bybane skal gå relativt ofte, turen skal være behagelig, og den skal være tidseffektiv. Hvis folk bruker fryktelig mye mer tid på å ta bussen, velger de bilen. Men hvis folk bruker bitte litt mer tid på å ta bussen, men kan sitte på bussen og lese iPad og gjøre andre ting, tror jeg faktisk mange vil foretrekke bussen. Vår tilnærming kommer ikke til å være å straffe bilistene i seg selv, men den kommer til å gjøre tilbudet til kollektivt bedre, slik at en velger det frivillig. Det tror jeg er mest framtidsrettet hvis vi skal være pragmatiske.


Jeg vil takke representanten Lundteigen for hans svar. Men det endrer ikke på realiteten når det gjelder hva som har stått, og hva som har vært uttalt. La meg få lov til å referere fra et oppslag på NRK.no fra 4. november 2015: «Strømmen av flyktninger og migranter setter daglig nye rekorder. Tirsdag var det 196 mennesker som kom til Storskog for å be om beskyttelse i Norge. Svaret fra stortingsrepresentant Per Olaf Lundteigen (Sp) er å langt på vei stenge grensa. Ingen skal få komme inn hvis de ikke har visum.» Det er den typen oppslag som er direkte motstridende i forhold til de tingene Lundteigen har uttalt tidligere, og jeg synes det var greit å få en oppklaring i det. Når det gjelder representanten fra Arbeiderpartiet, skjønner jeg godt at det er kjedelig å få gjentatt fakta om hvordan Arbeiderpartiet har holdt på i denne sal og i mediene i løpet av det året vi har lagt bak oss. Jeg kommer aldri til å slutte å påpeke fakta og ta opp realiteter, realiteter som går på at Arbeiderpartiet sier en ting den ene dagen, sier noe annet den andre dagen, for så å stemme for noe helt annet noen uker etterpå. Det har vært realiteten. Vi har snakket med glød om veldig mye. Jeg vil minne representanten på innleggene vi har hatt i forbindelse med både budsjett- og trontaledebatt og andre ting, der jeg også har tatt opp positive sider. Men i denne saken har Arbeiderpartiet vinglet fra standpunkt til standpunkt som er helt motstridende. Så synes jeg det er leit at representanten Eirin Sund ikke har fått med seg at jeg også er positiv. Jeg vil gjerne rette opp i det med en gang. Jeg vil også gi honnør til Arbeiderpartiet og alle andre partier, som på område etter område stemmer for fremskrittspartiforslag. Det synes jeg er veldig positivt, det synes jeg er veldig konstruktivt. Jeg synes det er gledelig at Arbeiderpartiet har vært med på å vedta 13 av 15 innstramningsforslag som Fremskrittspartiet har lagt fram. Jeg synes det er veldig positivt at Arbeiderpartiet omsider har begynt å stemme for en integreringsavtale, der vi har hentet ting direkte fra bærekraftutvalget vårt, som i sin tid fikk veldig mye kritikk av Arbeiderpartiet og andre. Så også jeg synes det er positivt at Arbeiderpartiet stemmer for fremskrittspartipolitikk og sørger for innstramninger i denne sal, etter at de kom ganske skjevt ut i begynnelsen av første halvår i år, og har lagt seg på en helt annen linje, der de har hatt et landsmøte som gikk vekk fra å ha en streng, men rettferdig innvandringspolitikk, der de har gått fra å kritisere regjeringen for å uttransportere for raskt, spesielt mennesker til internflukt og andre ting. Jeg vil bare kvittere ut det: Jeg er av nøyaktig samme oppfatning som alle andre som er positive til de inngåtte avtaler. Det er veldig bra. Jeg håper Arbeiderpartiet fortsetter å stemme for god fremskrittspartipolitikk også i årene framover.


I likhet med flere av de foregående talerne synes selvfølgelig også jeg at det er svært positivt at det nå er blitt fattet vedtak om forsering av utbyggingen av E6 gjennom Østfold og også bygging av ny Svinesundsbro. Det er tvingende nødvendig og har vært det i mange år. Så det er positivt. Det som jeg imidlertid synes er svært negativt, er at flertallet går inn for en bompengefinansiering av den nye Svinesundsbroen. Fremskrittspartiet er altså nok en gang alene om å gå imot bompengefinansiering av slike prosjekter. Det som gjør saken enda mer spesiell, er at man ved Svinesundsbroen, som faktisk er inngangsporten til Norge, det første bilistene som kommer fra Europa, møter når de kommer til Norge, nå skal bli møtt av en bomstasjon. Det synes jeg er svært negativt. Det andre som er meget spesielt med akkurat denne saken, er at det er en klar overvekt av norskregistrerte biler som passerer over Svinesundsbroen. Faktisk 83 pst. av all personbiltrafikk over Svinesundsbroen er norskregistrerte biler. Så kan man analysere dette videre. Da finner man – dette er basert på en trafikktelling for år 2000 – at 58,5 pst. av de 83 pst. er bilister som er på tur til Sverige for å handle, og av dem igjen er 85 pst. fra Østfold. Hvis man summerer dette – og det er et relativt enkelt regnestykke – kommer man til at østfoldinger som drar til Svinesund for å handle matvarer og alkohol og tobakk, faktisk finansierer 43 pst. av den nye Svinesundsbroen. Det synes jeg er intet mindre enn en skandale med tanke på de forhandlingene som norske myndigheter har hatt med svenske myndigheter i denne saken. Det er slik at man kan tro at disse tingene overhodet ikke har vært vurdert. Jeg synes derfor at man burde revurdere disse tingene. Jeg synes det er svært urimelig at østfoldinger skal betale 40 pst. av den nye Svinesundsbroen, som faktisk er et nasjonalt anliggende, og som burde finansieres statlig.


Det kan tyde på at det i slike saker kanskje kan være et informasjonsproblem i kommunene, at kommunen faktisk ikke vet hvordan man skal praktisere dette regelverket. Så da blir spørsmålet til statsråden: Er man villig til å øke informasjonen til kommunene om hvordan dette regelverket faktisk skal praktiseres, slik at man slipper disse problemene med at private utbyggere blir nektet å bygge på sin egen eiendom uten at det foreligger saklig grunn for dette?


Takk til Elisabeth Aspaker for en interessant interpellasjon, og takk til statsråd Kristin Halvorsen for et grundig og oppløftende svar. For mye skjer, heldigvis, på dette området nå rundt omkring i landet vårt. Det har nettopp mange av dem som har hatt ordet før meg, også vært inne på. Oppland er allerede – fortjent – positivt omtalt av statsråden som et fylke med full oversikt, og det er jo et godt utgangspunkt. I går, helt tilfeldig med hensyn til denne interpellasjonsdebatten, besøkte jeg Nav-kontoret på Hadeland. Det er et kontor som primært dekker kommunene Gran og Lunner, med til sammen 22 000 innbyggere. Med på dette møtet med Nav-ledelsen var rektor ved videregående skole, oppfølgingstjenesten, representanter fra fylkeskommunen, både fra regional utvikling, fra næringssida og fra opplæringskontoret der, og bl.a. den som hadde ansvaret for ungdomsbedrifter. Andre aktører som kunne, og burde, vært med på det møtet, var kommunen, næringshagen, karrieresenteret, arbeidsmarkedsbedriften Hapro og regionkontoret, for alle disse aktørene er inne i et felles arbeid for å hjelpe om lag 150 ungdommer opp til 25 år. Det er altså 150 stykker i to kommuner, med 22 000 innbyggere, som det nå er i ferd med å glippe for. Dette er jo en sammensatt gruppe, men det som grovt kjennetegner denne gruppa, er at en fjerdedel av de 150 har fullført videregående skole, men har allikevel problemer nå i fortsettelsen. En fjerdedel har fullført et par år, en fjerdedel har fullført ett år, og en siste fjerdedel har i grunnen ingenting å vise til fra videregående skole. De ser på seg selv i stor grad som frakoblet og har liksom akseptert at de skal leve på utsida av samfunnet, at det er en normalsituasjon. De gir alle uttrykk for at de har mistrivdes ganske tidlig på barneskolen. De har vært passive i fritida. De har opplevd lite mestring og mange nederlag, og de har helt klart fått liten eller ingen hjelp hjemmefra og liten støtte. En del av dem er helt klart del av en kultur de har fått med seg hjemmefra, som går på at det er normalt å gå ut i trygd. Dette er jo et stusselig bilde å tegne av en ungdomsgruppe, og, for all del, det fins unntak, og ikke minst, og det var liksom hovedbudskapet gjennom hele dette møtet: Det er ikke for seint. Det skulle også bare mangle at en ikke nå ga disse ungdommene en ny, positiv og offensiv oppmerksomhet. Det er alt fra at noen av dem må lære å forstå klokka, mens andre, som sagt, kanskje bare har igjen å fullføre et par fag på videregående. Alle partene som var der, imponerte meg rett og slett. For de var ikke minst prisverdig opptatt av det de kalte samfunnsoppdraget, som de mente de alle var forpliktet til per definisjon. De var opptatt av samarbeid, helhetstenkning og å vise raushet og fleksibilitet overfor hverandre. De var ikke, som Steinar Gullvåg var inne på i innlegget sitt, opptatt av at det skulle være en klarere arbeidsfordeling. De var tvert imot mer opptatt av at de nettopp skulle bidra til en kultur der de fleksibelt samarbeidet med hverandre. Jeg fikk ikke bekreftet fordommene mine om at det er mange lov- og regelverkshindringer som preger et slikt samarbeid, og som vanskeliggjør et slikt samarbeid i dag. Tvert imot, de fleste var veldig opptatt av at det er mulig å arbeide på nye og gode måter innenfor det regelverket og rammeverket som er i dag. De ville ha mer penger, sjølsagt, men samtidig understreket de at det, som sagt, fortsatt var mye å gjøre, også innenfor de eksisterende ressursrammene de hadde. De var veldig opptatt av – og det setter jeg pris på, som medlem av kirke-, utdannings- og forskningskomiteen – at det var mye godt arbeid på gang i skoleverket for tida, bl.a. dette med tidlig innsats og en mer variert skoledag, både metodisk og innholdsmessig. De var også glad for ungdomsskolemeldinga Ny GIV, bedre yrkesfagopplæring osv. Det er bra. Nav var veldig opptatt av at de ikke skulle vende samfunns- og arbeidslivet ryggen, for all del, men at de skulle oppdage skolen, samarbeide med skolen og kjøre ressurser inn i skolen, for at den nettopp i større grad, sammen med Nav, kunne virke forebyggende på en langt bedre måte enn den hadde fungert på til nå. Det de bl.a. nå skulle få på plass, var en bedriftskontakt plassert i skolen, slik at skolen ville bli flinkere til å samarbeide med næringslivet på utsida av skolen. Så jeg dro fra Hadeland i går kveld og var veldig oppløftet over at det var et så godt samarbeid på gang på et så viktig saksområde.


I en kronikk sier Afghanistan-kjennerne Arne Strand og Astri Suhrke: «I landsbyane sluttar dei seg no til motstandssida av fleire årsaker». En viktig årsak er «sinne over uoppfylte lovnader om bistand og tryggleik». Videre: «Utanlandske styrkar vert blinka ut som syndebukkar, og mange føler eit legitimt sinne etter å ha sett dei bombe moskear og landsbyar, invadere heimar og drepe eller arrestere innbyggjarane.» Det er til nå, i de fem årene som er gått, brukt ti ganger mer på militære operasjoner i Afghanistan enn på utvikling. Hvorfor spurte aldri Kristelig Folkeparti seg i sin regjeringstid, da man hadde en utviklingsminister fra Kristelig Folkeparti, om en var på rett veg i Afghanistan, om ikke en fokuserte for mye på kampen mot terrorister og for lite på kampen mot fattigdom og for et anstendig liv for afghanerne?


Jeg vil gjenta at den videre behandlingen av Tjeldbergodden og søknader om utslippstillatelse, som er mitt ansvarsområde, og de andre områdene som ligger under andre statsråder, må ses i lys av at Regjeringen har slått fast at vi gjennom økonomiske virkemidler og satsing på ny teknologi vil sørge for at nye konsesjoner til gasskraftverk innebærer CO2-rensing. Når det gjelder konkrete søknader til de konkrete prosjektene, må vi altså komme tilbake til det når de endelige planene foreligger. Akkurat når det gjelder Tjeldbergodden, må vi komme tilbake til det når Statoil og Shell har konkludert om hvilken type verdikjede de vil legge fram.


IKT-Norge har mer eller mindre slaktet dagens graveforskrifter, og mener at de er ubalanserte, står for for lite forutsigbarhet – at ting har tatt for lang tid. Jeg setter veldig pris på det statsråden her sier, at man kan forvente at forskriftene skal være ferdig utarbeidet før sommeren. Men da blir spørsmålet: Vil disse forskriftene være av en sådan art at bransjen faktisk blir gitt forutsigbarhet, og at forskriftene er balanserte, slik at vi kan få en forsert utbygging av fiber i Norge, gjerne gjennom «microtrenching»?


Det blir litt for lettvint når flertallet henviser til at dette var en krise, en flyktningkrise som utviklet seg så raskt at det ikke var tid til skikkelig informasjon. Det er ofte slik at disse krisene er kjent god tid i forveien, og jeg mener at UDI gjør en altfor dårlig jobb. Jeg vil nesten tro at det hastverksarbeidet som det ble lagt opp til, var en valgt strategi for å unngå debatter om dette kontroversielle spørsmål. Det er faktisk i mange tilfeller god tid til å behandle dette, men UDI er for trege, og en forskrift hadde uten tvil strammet opp UDI. Men jeg vil spørre statsråden: Hvordan vil han nå innskjerpe rutinene slik at vi får informasjonsspørsmålet på skinner, noe i tråd med det som er intensjonene i det forslaget vi behandler i dag?


Jeg vil ikke stemme imot presidentens forslag om å fravike forretningsordenens bestemmelser, men jeg vil allerede nå påpeke at dette bør være en sjeldenhet. Både Stortinget og Regjeringen bør sørge for at der man er vel vitende om saker, bør sakene komme tidsnok til Stortinget, og Stortingets komiteer bør ha den vanlige anledningen til å bruke den nødvendige tid. Denne situasjonen kan ikke aksepteres i denne typen saker én gang til!


Det er for så vidt sant at det er en tid for å lytte og en tid for å handle. Jeg var også i Porsgrunn i går og møtte deler av næringslivet der. Den beskjeden som kommer derfra, som er knyttet til oljeindustri og leverandørindustri, sier at vi har snakket om dette lenge nok, vi har advart lenge nok, krisen er farlig nær, og nå er det tid for handling. Skal Regjeringen bruke dette rådslaget til ytterligere å utsette vanskelige problemstillinger knyttet til olje- og gassvirksomheten fordi det er indre uenighet i Regjeringen, eller skal de snart ta beslutninger som fører til at vi fortsatt kan ha et av verdens mest kunnskapsrike miljøer i Norge, som kan fortsette å videreutvikle leverandørindustrien og olje- og gassnæringen og samtidig opprettholde mye av den inntektsstrømmen som har vært så viktig for Norge gjennom flere tiår?


Nå forholder jeg meg til det som Fremskrittspartiet har nedfelt i sitt program, og den jobben som Fremskrittspartiets stortingsgruppe gjør i dette hus. Jeg legger ikke skjul på at det å ha standarder når det gjelder lik lønn for alle, uansett hvilken virksomhet det måtte være, er ødeleggende for konkurransen. Jeg tror at det på et eller annet tidspunkt kommer et direktiv fra EU som vil slå i hjel denne forskriften på en eller annen måte. For på et eller annet tidspunkt vil det tvinge seg gjennom et direktiv som tilsier at arbeidstakere fra land innenfor Schengen må få lov til å ta med seg lønns- og arbeidsvilkår fra opprinnelseslandet. Så har Norge gjort noen grep i forkant av det som man kanskje tror skal stoppe det. Da har vi gjort oss selv en bjørnetjeneste, for før en kommer fram til et felles reglement i EU på dette feltet, vil det være slik at norske arbeidstakere blir utkonkurrert, dessverre.


Arbeiderpartiet og SV stod på hver sin side når det gjaldt lov om helseforetak og utformingen av lovteksten. SV var bl.a. opptatt av at man skulle ha en åpenhet i forvaltningen når det gjaldt styrene. Vi var også opptatt av at Stortinget i mye sterkere grad må ha en styringsrett knyttet til de overordnede helsepolitiske målene vi skal ha, bl.a. gjennom at man får vedtak om nasjonale helseplaner. Det vi i SV registrerer, og som vi er glad for, er at en god del av den kritikken vi fremførte allerede da loven ble vedtatt, kommer også Arbeiderpartiet med nå. Mange av de samme betenkelighetene som vi hadde, ser vi at Arbeiderpartiet i ettertid også begynner å komme med. Men det som blir viktig i forlengelsen av det, er å ha en innretning knyttet til selve loven, som muliggjør at man har en politisk overordnet styring med det som nå skal skje i regi av helseforetakene. Vi ser at det er i ferd med å skje en rekke dramatiske endringer. Vi ser det innenfor fødselsomsorgen, vi ser det i forhold til akuttsentralene med sentralisering, og vi ser det på andre områder. Det betyr at det kan være behov for å ta grep der Stortinget i større grad får styringen. Vi ser spor av dette i sosialkomiteens innstilling nå, ved at man begynner å kommentere enkelttiltak som er i ferd med å gjennomføres, bl.a. når det gjelder nyfødtomsorgen. Etter SVs syn må det være de overordnede grepene som det er sentralt for Stortinget å ta, ikke å skulle gå inn og ta stilling til enkeltsteder. Som vi ser nå, har man altså kommentert Ålesund og Bodø direkte når det gjelder nyfødtomsorgen, mens det er vanskelig å få komiteen med på en overordnet betraktning omkring den strukturen det skal ha. Mitt spørsmål til Bjarne Håkon Hanssen blir om Arbeiderpartiet vil se på selve lovgivningen knyttet til lov om helseforetak, se på om Stortinget i sterkere grad skal inn og legge overordnede premisser for det i stedet for at man skal detaljstyre, slik man nå ser eksempler på i komiteens innstilling.


Valgfrihet, fleksibilitet og likeverd for alle er ord som kjennetegner Fremskrittspartiets familiepolitikk. Vi politikere skal påse at familien har den tryggheten, den valgfriheten og den fleksibiliteten som de til enhver tid trenger. De store hovedskillelinjene i norsk familiepolitikk i dag går på hvor mye staten skal styre og regulere familiens hverdag. Er det dagens regjering som er best til å ta avgjørelser på vegne av familien, eller er det familien selv? Fremskrittspartiet har tro på det siste. Fremskrittspartiet tror på familien, Fremskrittspartiet ønsker å gjøre hverdagen enklere for familien, og vi ønsker å gi familien en fleksibilitet og ikke legge hindringer i veien for ulikheter og ulike løsninger. Dette er kjernen i familiepolitikken til Fremskrittspartiet. Når representanten Arild Stokkan-Grande snakker om konsekvenser av politikk, er det konsekvenser av den politikken som denne regjeringen fører, som Fremskrittspartiet ikke er enig i. Familiepolitikk er ofte på dagsordenen, og jeg tenkte jeg skulle holde dette innlegget litt kronologisk. Mange familiers første møte med politikernes styring av familien, starter med fødselspermisjonen. Denne regjeringen har ivret etter å overstyre familien ved å innføre en tredeling av foreldrekvoten og ha egen fedrekvote. 14 ukers fedrekvote skal komme i 2014. Det er en vanskelig ordning å styre, og Fremskrittspartiet hadde sett at det også ble brukt penger på å få fortgang i en internettbasert løsning, slik at vi kunne lette dette arbeidet for foreldrene. Det er heller ingen fleksibilitet i den ordningen. Det er ingen valgfrihet for familien. Det er en ordning som går ut over familien, og ikke minst går den ut over barna. Dette er noe som Fremskrittspartiet tar sterk avstand fra, og kommer Fremskrittspartiet i regjering, skal vi jobbe for å fjerne denne fedrekvoten og la familiene selv få styringsrett over foreldrepermisjonen. Det er barna det til syvende og sist går ut over. De får ikke være hjemme med en av foreldrene sine, men må i barnehage eller til dagmamma. Fremskrittspartiet ønsker som sagt at familien selv skal fordele disse ukene. Det er sikkert noen av dere som så at NRK for ikke så lenge siden sendte et program om fattige familier i Norge. Det gjorde sterkt inntrykk. I går viste TV 2 en reportasje fra Frelsesarmeen som kunne melde om betydelig økning i fattige barnefamilier som oppsøkte Frelsesarmeen. Det er urovekkende at fattigdom blant barn har økt under denne regjeringen, på tross av SVs valgkampløfter om at fattigdom skulle avskaffes. Fremskrittspartiet tar mange grep i sitt budsjett for å hjelpe de barnefamiliene som sliter. Det å øke barnetrygden er et av de grepene som Fremskrittspartiet tar; det er skammelig at det ikke er gjort noe med den de siste 17 årene. Spesielt når vi vet at veldig mange faginstanser sier at ved å øke barnetrygden vil det helt klart hjelpe veldig mange fattige familier. Tilbake til den kronologiske rekkefølgen. Etter at barna er født, har familien valget mellom å velge dagmamma, kontantstøtte eller barnehage for barna når foreldrene er rede til å gå ut i jobb igjen. I dag har ikke familiene så mye valg fordi regjeringen fjernet kontantstøtten for toåringen i fjor. Fremskrittspartiet ønsker å gjeninnføre kontantstøtte for også for toåringene. Vi ønsker å gi familiene valgfrihet til selv å velge barnepass for sine barn de første årene. Resultatet av regjeringens omlegging har jo ført til flere lokale kontantstøtteordninger, og det var kanskje ikke akkurat det som var intensjonen, men en konsekvens av at kommunene nå gir familiene en valgfrihet for de familiene som ønsker å benytte seg av kontantstøtte. Ordet «valgfrihet» kan ikke sies for ofte, og for Fremskrittspartiet er det viktig. Se bare hvordan ting har utviklet seg de siste årene. Sykehusene melder om rekordmange fødsler i juli og i august – enkelte ber faktisk om keisersnitt for å få fortgang i fødselen slik at de kan føde før fristen før barnehageplass går ut 31. august. Og fristen for å lage disse barna gikk ut i forrige uke! Slik datoregulering kan vi ikke lenger ha, som å måtte føde før 31. august for å få barnehageplass og å føde før 1. juli for å ha rett til fedrekvote. Da var det gledelig at vi i høst ikke bare kunne høre at Høyre mente at vi nå skulle få på plass flere opptak i året, men at også representantene fra regjeringspartiene var ute i media og sa at dette måtte det bli slutt på, og at vi nå måtte få på plass flere opptak. Fremskrittspartiet har gjort det i sitt budsjett. Vi har lagt inn midler for å sikre de ca. 15 000 barna som ble født denne høsten, rett til barnehageplass neste år. Fremskrittspartiet ønsker like rettigheter for barnehageplass uansett når på året barnet er født. Det koster penger, det er vi fullt klar over, men vi har politisk vilje til å prioritere det, og ikke bare snakke om det, ikke bare skyve problemet over til kommunene, og som representanten Stokkan-Grande sa det, at dette får kommunene ordne selv. Jeg observerer at regjeringspartiene i mange debatter har tatt æren for full barnehagedekning. Jeg har lyst til å minne om at den æren er det de private barnehagene som skal ha. Vi hadde ikke vært der vi er i dag, hvis det ikke hadde vært for de private initiativene. Derfor er det skuffende at regjeringen heller ikke i år har klart å få på plass full likebehandling av private og kommunale barnehager, spesielt etter den utviklingen vi har sett, nemlig at barnehagefinansieringen ble overført til kommunene. Aldri har det vært så store forskjeller på og usikkerhet hos de private barnehagene som nå. Det nytter lite å snakke om kvalitet og bemanningsnormer før vi har fått på plass full likebehandling og finansieringen over til staten igjen. Det ønsker Fremskrittspartiet, og for å få full likebehandling legger vi det inn i vårt budsjett. Ikke alle barn har det godt i Norge. Altfor mange barn trenger hjelp av barnevernet. Når staten da skal gå inn og hjelpe disse barna, er det så viktig at vi gir dem den hjelpen og den tryggheten de ikke har fått i den familien de var i før. Da er det en politisk oppgave å påse at den hjelpen som blir bestemt, blir fulgt opp. Barnevernet har vi flere ganger hatt oppe på dagsordenen her. Jeg skal også gi litt honnør til regjeringen som følger opp med øremerkede midler til det kommunale barnevernet. Det er veldig flott, selv om Fremskrittspartiet mener at det ikke er nok penger – det skulle vært mer – for vi ser at flere og flere kommuner får flere barn som de må ta hånd om, og at det ikke følger nok penger med. Men det er store utfordringer, og det er kommet kritikk både fra Riksrevisjonen og fra fylkesmennene. Det er noe som regjeringen må ta på alvor. Fremskrittspartiet mener at den utviklingen vi har sett nå i forhold til nedbygging av institusjonsplasser til fordel for fosterhjem, har gått for langt. Det er sterkt bekymringsfullt å se at det er altfor mange akutte omplasseringer, flytting fra fosterhjem, og vi må ikke glemme at hvert barn er forskjellig med forskjellige behov. De trenger individuelle opplegg, og da må vi ha både fosterhjem og institusjoner. Der er det Fremskrittspartiet legger inn en god del mer penger enn regjeringen gjør til kjøp av private plasser, for vi ser at vi trenger det mangfoldet innen barnevernet. Jeg har lyst til å trekke fram Larvik kommune med «Prosjekt Helhetlig Barnevern i Vestfold» – som sikkert statsråden også kjenner godt til, siden det kommer fra hennes fylke. Det prosjektet i Larvik kommune har med helhetlig omsorg å gjøre, og har egne team som går inn tidlig. Dette er noe jeg håper statsråden tar med seg i det videre arbeidet med barnevern, og som det er viktig å få ut til flere kommuner. Det er altså team som går tidlig inn og hjelper hjemmet, og det er et samarbeid på tvers av forskjellige etater, der alle har som mål å hjelpe denne familien og få den på rett plass, i stedet for at man kanskje er nødt til å ta barn ut av hjemmet. Det å ha et helhetlig barnevern, som i Vestfold, der du har brukermedvirkning, der kommunene og fylket og fylkesmannen jobber sammen, er kjempeviktig. Fremskrittspartiet ser fram til den debatten som vi skal ha over jul – og i løpet av våren – om barnevernet, for det kommer til å bli en viktig sak. Vi må ta inn over oss den kritikken som har kommet – og la regjeringen få ta det inn over seg – og se på hva vi kan gjøre umiddelbart for å hjelpe disse barna. Avslutningsvis: Fremskrittspartiets budsjett innebærer mer til barnefamiliene i skatte- og avgiftslettelser. Vi satser på barnehager, og vi satser på barnetrygd. Vi gjeninnfører kontantstøtte for toåringene, og vi styrker det kommunale barnevernet, samtidig som vi gir rom for å kjøpe flere private plasser. Fremskrittspartiet er partiet for familien. Vi ønsker å gi familien større valgfrihet og fleksibilitet i forhold til det vi har i dag.


Representanten Gabrielsen har på vegne av Høyre lenge vært på krigsstien i mediene angående flertallets standpunkt i Fornebu-saken. Jeg er enig med Torstein Rudihagen når han tar opp den biten, for Gabrielsen har vært høyt oppe på banen. Og jeg kan bare nevne at i Aftenposten den 10. februar i fjor kom det påstander om at en politisk skandale var i ferd med å skje, og at man hadde behov for å plukke ut en skipsreder og tildele ham en diger tomt. Dette følges opp ved flere tilfeller. I Fædrelandsvennen den 24. september i fjor står følgende: « … prosessen som har ført til at Arbeiderpartiet og Fremskrittspartiet har lovet bort milliardbeløp.» Det som er realiteten, er at IT Fornebu Technoport, som vil få tilslaget i dag, innen åtte uker, i henhold til avtalen, skal gå inn med 780 mill. kr i IT Fornebu Eiendom. Staten går inn med 260 mill. kr basert på en markedstakst etter EØS-regulativet. Det foreligger intet subsidieelement. Regjeringen har foretatt økonomiske beregninger for begge konkurrentene og funnet ut at det er marginal økonomi og stor risiko i begge alternativer. Ingen av prosjektene har tilfredsstillende lønnsomhet, sier Regjeringen. Vil representanten Gabrielsen da trekke tilbake sine påstander om politisk skandale og at flertallet skal ha gitt løfte om milliardbeløp?


Dette er ikke første gang at det blir brukt som kritikk fra Høyres side mot et annet parti at man er for ambisiøs på vegne av klima, etiske vurderinger eller annet. Mitt spørsmål til representanten Flåtten er ganske enkelt: Kan representanten Flåtten peke på noen vesentlige forskjeller i hvordan Høyre argumenterer nå mot at Stortinget skal kunne gjøre et slikt vedtak som vi tar stilling til i dag, og hvordan Høyre i sin tid argumenterte mot etiske retningslinjer for oljefondet, som Høyre også i lang tid var imot?


Finanskomiteen behandlet for halvannet års tid siden – jeg mener det var i mai 2010 – en sak om å gi lån til Latvia. Jeg har et todelt spørsmål: I hvilken grad har Latvia tatt i bruk det lånet som Stortinget den gang ga – og eventuelt hvor mye – og er det andre nasjoner som i den senere tid har tatt kontakt med Norge angående å gi tilsvarende lån?


Da må jeg be om ordet til en stemmeforklaring når avstemningen kommer.


Jeg takker nok en gang for svaret, men jeg vil gjerne få lov til å følge opp denne saken litt til, for jeg synes den er ganske interessant, egentlig. Fylkesmiljøvernsjefen i Aust-Agder uttalte ifølge Agderposten i juli i sommer at det er svært sjelden at slike saker går til statsråden, og det har jo statsråden bekreftet. Miljøvernsjefen i Aust-Agder mener altså at statsrådens avgjørelse i denne saken ikke får noen følger for andre lignende saker. Jeg må si jeg ble litt bekymret over det, for jeg tror kanskje at vi har visse mørketall for lignende innsigelser i byggesaker, som altså fylkesmannen stopper, og da på feil grunnlag. Likevel får fylkesmannen det som han vil, fordi slett ikke alle orker eller evner å kjøre så hardt mot fylkesmannen at klagesakene havner på statsrådens bord. Jeg synes dette er skremmende. Nettopp fylkesmannen har jo en viktig rolle når det gjelder det rent rettssikkerhetsmessige. Og i denne konkrete saken fra Tvedestrand, der statsråden måtte gripe inn overfor fylkesmannen, var fylkesmannen, slik jeg vurderer det, en trussel mot rettssikkerheten. Jeg synes dette er ganske betenkelig. Hva skal man egentlig si til dette når det er slik at hvis den saken ikke hadde havnet på statsråd Brendes bord, så hadde den antakeligvis aldri blitt omgjort?


La oss ta miljøpolitikken først: Vi synes faktisk at denne regjeringen viste lovende takter når det gjaldt miljøpolitikken, og vi har vært åpne, skikkelige og redelige i forhold til å diskutere det med dem. Det var også slik at vi inngikk forlik med regjeringspartiene i forbindelse med klimameldingen. Vi lå faktisk nærmere Regjeringen enn Arbeiderpartiet gjorde. Det er ikke til å legge skjul på at en del av miljøpolitikken, særlig det som dreier seg om olje og gass og klimautslipp, vil være en utfordring i samarbeidet mellom Arbeiderpartiet og SV. Men hvis det finnes vilje til løsninger, er det klart at det finnes løsninger. Men jo mer Regjeringen har med Fremskrittspartiet å gjøre, jo verre blir det, for å si det slik. Denne avtalen inneholder jo også diverse om «vern og bærekraftig bruk», som de kaller det. Det betyr vel mer snøscootere og biler i utmark, og mer bråk på vidda, som det ene. Det andre, det som er virkelig sørgelig i dette budsjettet, er kollektivtrafikken. Vi er et land som bruker mye mindre enn de fleste EU-land på kollektivtrafikk. Vi er i en situasjon hvor man har en kollektivtrafikk som driver og annonserer daglig for å få folk til å ta privatbilen. Og det er klart at hvis ikke vi får gjort noe med det, hjelper det ikke med all verdens gode målsettinger når det gjelder klima, for biltrafikken står for en betydelig del av klimautslippene. Så når det gjelder distriktspolitikken: Ja, vi har vært åpne for å diskutere dette med regjeringspartiene. Men det er klart at skuffelsen hos oss når de driver og kutter i hytt og pine på distriktstiltak, er minst like stor som i Arbeiderpartiet. Men det viktigste som denne regjeringen gjør i forhold til distriktene, er kommuneøkonomien. Der er det jo fremdeles betydelig forskjell mellom Arbeiderpartiet og SV, selv om retningen er noe av den samme. Vi har altså en kjempediger jobb å gjøre i å sørge for at de viktigste tjenestene som folk mottar, skole og omsorg, matcher standarden i forhold til privat sektor.


Jeg takker for svaret. Jeg velger å ta utgangspunkt i det som Skolverket selv sier i sin pressemelding om denne undersøkelsen. Overskriften på den pressemeldingen er: «Valfrihet leder till skolutveckling, men också till segregation.» Så Skolverket er rimelig klar. Selv om statsråden prøvde å tone det ned, så er Skolverket helt klar på at de har hatt en utvikling i Sverige som har skapt segregasjon. Så da har jeg lyst til å gå videre, til statsråden. Statsråden har tidligere i forhold til en del komparative studier vært opptatt av at skolen vår, den offentlige skolen, ikke klarer å jevne ut sosiale forskjeller. Det er ett av de problemene som vi har. Men er dette veien å gå, når de svenske privatskolene, slik Skolverket selv sier, fører til økt segregering? Det er bestemte sosiale grupper som søker til private skoler. Dette vil jo da være med og forsterke det problemet som statsråden selv har beskrevet som ett av problemene til den offentlige skolen. Ser ikke statsråden dette problemet?


Det er litt vanskelig å forstå om opposisjonen, og særlig representanten Ib Thomsen, misforstår med vilje, eller om man faktisk misforstår. Dette er komplisert, så jeg kan i og for seg forstå det hvis det er en de facto misforståelse. Men poenget er i alle fall at det som nemnda har vurdert, og som representanten Thomsen etterlyser handlekraft i forhold til, gjorde vi noe med allerede 1. januar 2009. Så har praksis til dels vært noe uklar fra Navs side, og det har vi rettet opp i. Vi har skrevet brev til Nav, og det er nå en helt tydelig praksis som Nav skal rette seg etter, som dreier seg om tilfeller der man reduserer stillingen utover 20 pst. Så la oss nå legge den ballen død og heller diskutere om vi skal ha et regelverk som ikke legger opp til fleksibilitet overhodet, og nå vil jeg be representanten Ib Thomsen lytte nøye: Dersom man ønsker et helt rigid regelverk overfor bidragsmottaker, ja, så mener jeg at da må Fremskrittspartiet og Høyre klart slå fast at det også skal gjelde for bidragspliktig. Representanten Horne var inne på det så vidt, men svarte ikke på mitt spørsmål knyttet til om det også skal gjelde ved bidragsevnevurdering, der man i dag tar hensyn til eventuelle nye barn i et nytt forhold, nettopp fordi man ser at det kan være viktig å sikre at bidragspliktig har god nok anledning til å forsørge alle barna sine. Derfor er dette et regelverk som i utgangspunktet skal ta hensyn til barna, ikke til likestilling mellom foreldrene. Det er ungenes beste som er utgangspunktet her, og det mener jeg at vi må få en skikkelig vurdering av, slik at vi ikke gjør endringer som faktisk rammer barn. Som det også er blitt sagt, er det mange grunner til at man kan velge å redusere med 20 pst., det trenger ikke å være nye barn. Men det som er helt klart, er at i regelverket i dag har man rett til å ta ut 80 pst. foreldrepenger, slik at man kan være hjemme et år. For mange vil det da være slik at hvis den regelen faller bort for dem, i de tilfeller der man har skilt seg, vil det være problematisk for mange fordi de ikke vil ha fått barnehageplass i mellomtiden. For noen kan det være slik at de må være hjemme med barnet uten inntekt, med den følge at bidraget til den bidragspliktige forhøyes – altså helt uten at det var intensjonen fra forslagstillerne i denne salen. Dette er komplisert, og derfor er det viktig å sette seg nøye inn i det. Jeg vil særlig anbefale Fremskrittspartiet – og særlig representanten Thomsen – om å gjøre det.


Det er helt riktig det som både statsministeren og undertegnede har sagt: Dette er et viktig område for regjeringen. Det er viktig å hjelpe flere inn i arbeidslivet. Vi ønsker gjennomføringskraft. Derfor er det også sånn som jeg sa til representanten Ropstad: Parallelt med at vi jobber med en stortingsmelding som skal være konkret og presis, legger vi frem – for å unngå forsinkelser, for å gjøre de viktigste grepene, de grepene som etterspørres blant attføringsbedriftene, tiltaksaktører og, ikke minst, ungdommen selv, og sørge for at man får et enklere tiltakssystem, færre stoppunkter og kortere ventetid – saker om forbedringer direkte for Stortinget. Vi jobber med å legge frem disse sakene, vi er i gang med jobbingen. Sakene kommer fortløpende til Stortinget i forholdsvis nær fremtid.


Vi har en forfatter, Rolf Jacobsen, som skriver: Det er langt dette landet – det meste er nord. Og aller mest nord, det er jo Svalbard. Vi i komiteen fikk gleden av å besøke Svalbard for kort tid tilbake. Sjøl om det var mørkt, var det interessant å se litt av livet som foregår der. Jeg er enig med tidligere taler i at Norge har helt spesielle forpliktelser i forhold til Svalbard. Det er et samfunn som vi må behandle på en helt særegen måte av flere grunner. For det første er det et levekraftig samfunn, med mellom 1 500 og 2 000 innbyggere, som fortjener å leve videre. Det er mange som syns det er bra å leve i det samfunnet. For det andre har vi en forpliktelse etter Versailles-traktaten av 1920 til å ta vare på den delen av Norge, en veldig marginal del, som gjør at vi må opptre både med varsomhet og med klokskap når vi gjør beslutninger om hvordan vi skal håndtere Svalbardområdet. Jeg er ikke i tvil om at det er viktig hvis man skal ivareta norsk suverenitet på Svalbard, at man har et minimum av en bosetting. Vi kan ikke over tid ivareta noen suverenitet hvis det kun sitter noen få forskere og jobber der. Da tror jeg den over tid vil bli svekket. Vi er nødt til å ha en befolkning der som er så stor at den overskrider det begrepet som kalles kritisk masse, dvs. at vi har et levekraftig samfunn med barnehager, skoler, videregående skoler, osv., som kreves for at et lokalsamfunn skal kunne fungere godt. Så er spørsmålet: Hvordan skal vi stelle oss for å få til et levekraftig lokalsamfunn i Longyearbyen og på Svalbard? Løsningen så langt har vært å ha kulldrift. Den har pågått i mange år, og vi står nå foran en epoke med et mer offensivt og større utvinningstempo enn vi har hatt på veldig mange år. Det vil sikre en god del arbeidsplasser. Men det vil også bety en nedtrapping av innbyggertallet på Svalbard, for etter de opplysningene vi har fått fra Store Norske Spitsbergen Kulkompani, legges det opp til en betydelig bemanningsreduksjon de neste årene på grunn av at man får en automatisering og en effektivisering i gruven. Hvis man ikke foretar seg noe annet enn bare det som skjer nå, vil befolkningsgrunnlaget svekkes på Svalbard. Derfor mener vi i SV at man er nødt til å gå i gang med et omstillingsprogram for Svalbard, et program der vi tilfører Svalbard-samfunnet en del nye arbeidsoppgaver. Hva slags arbeidsoppgaver skal så det være? Det vil helt sikkert bli sagt fra de andre partiene: Vi har prøvd omstillingsprogrammer i gruvesamfunn tidligere, og det har vært en fiasko. Jeg er enig i det. I mange gruvesamfunn har omstillingsprogrammene vært en fiasko, men det er fordi man ikke har tatt det skikkelig på alvor. Man har gitt noen få kroner for å få fred og ikke valgt å gå inn med full tyngde i slike omstillingsjobber. Jeg har selv erfaring fra dette og har sett to gruvesamfunn bli lagt ned. Og jeg har opplevd tafatthet fra sentrale myndigheter når det gjelder dette med omstilling. En slik tafatthet kan vi ikke ha på Svalbard. Når det gjelder Svalbard, har vi spesielle forpliktelser. Vi må gå i gang med et omstillingsprogram der vi legger inn ressurser som gjør at vi sikrer bosettingen. Foreløpig har altså SV landet på at vi ikke ønsker fortsatt gruvedrift på Svalbard. Det er ikke fordi vi ikke ser behovet for å ha arbeidsplasser, og det er ikke fordi vi ikke ser behovet for å ta vare på de forpliktelsene vi har på Svalbard, men det er fordi vi ønsker å ha samsvar mellom liv og lære i miljøpolitikken. Vi ønsker å ha samsvar mellom liv og lære, der vi sier at vi ønsker andre energibærere enn dem som forurenser. Vi ønsker å satse på andre typer energikilder. Da må vi være konsekvente, sjøl om det smerter – i hvert fall smerter det meg å si nei til viktige arbeidsplasser i Svalbard-samfunnet. Jeg er enig i det at det er gjort en god del viktige tiltak i forhold til å sikre seg på miljøsiden. Ser vi på transporten gjennom Akselsundet – som kanskje har vært mest debattert – er det gjort en god del grep for at den skal være så bra som overhodet mulig. Jeg er litt usikker på hvor bra det er. I de høringene vi har hatt i Stortinget, har vi fått tall fra 14 meter til 20 meter på dybden av dette sundet. Det er rart at det ikke går an å få et eksakte tall på hvor dypt det er. Det minner meg nesten om gutten Odin i Olav Duuns bok som spurte Bendik da de stod og kikket ut på havet der ute på Fosen: Er han djup, sjøen? – Ja, han går nå over huet på deg, svarte Bendik. Litt slik har jeg følt det her – tallene er liksom noe svingende, litt omtrentlige. Det forteller meg at det kan være fare for miljøulykker på Svalbard, båtulykker som kan føre til miljøkatastrofer. Vi må være oppmerksom på at det ligger en fare der. Men den viktigste årsaken til at vi går imot, er ikke den biten, for den syns jeg er rimelig godt ivaretatt, men det er de klimautslippene som kull fører til. Helt til slutt vil jeg bare si at fra SVs side er vi beredt – hvis vi hadde fått flertall for det – til å bruke de pengene som nå går til bedriftene, til et omstillingsprogram over ti år, der vi skulle ha tatt med både fagfolk, folk fra lokalsamfunnet i Longyearbyen og en rekke andre for å prøve å få til nye arbeidsplasser på Svalbard, både innenfor forskning, utdanning og turisme, og også innenfor områder der dagens arbeidsfolk, gjennom opplæring og etterutdanning, kunne ha bekledd noen av de nye jobbene. Men vi registrerer at det ikke er flertall for det, og at det fortsatt blir kulldrift på Svalbard. Det må vi bare ta til etterretning. Men årsaken til at SV lander på dette standpunktet, er at vi ønsker å ha samsvar mellom liv og lære når det gjelder miljøpolitikken. Med dette tar jeg opp forslaget fra SV.


Jeg ønsker å stille kommunal- og regionalministeren følgende spørsmål: «Det er ingen spesielle krav til utforming og størrelse på trapper og dører i omsorgsboliger. For blant annet ambulansepersonell kan dette være et stort problem. Hva kan statsråden gjøre for å få disse boligene mer fleksible?»


Representanten Korsberg og eg kjem frå same landsdel, same fylke, same by, til og med same øy – og heiar på same fotballag. Men i denne salen er vi ganske langt frå kvarandre, kanskje så langt som vi kan komme. Landsdelen vår er avhengig av direkte satsingar. Desse satsingane har regjeringa no kutta kraftig i. Enkelte er fjerna heilt, enkelte er kutta med ein tredjedel osv. Som plaster på såret har ein i staden bevega seg over på skattekutt, avgiftssenkingar, men vi veit at dette tilfører ikkje landsdelen vår og fylket vårt særleg mykje. Vi veit f.eks. at når det gjeld formue, vil berre halvparten her komme tilbake med tanke på det innbyggjartalet vi har. Dette vil favorisere dei store byane. Spørsmålet mitt til representanten Korsberg er: Trur han at bortfallet av dei satsingane som har vore i landsdelen vår, med det plasteret på såret som har komme med avgiftssenkingar, vil vere positivt for Troms?


Selv om det ifølge siste taler har vært en mannebefengt debatt, synes jeg debatten har vært god – hvis jeg får lov å si det slik. Jeg tror ikke at kjønn skal være avgjørende for verken visjoner eller ambisjoner på vegne av Oslo-politiet når det gjelder situasjonen for borgerne i Oslo. Det tror jeg vi kan legge til side. Det jeg synes har vært bra, er at det har vært engasjement i debatten. Jeg opplever selvfølgelig at det er nyanser i den oppfatningen man har her om det som skjer på utsiden. Det er vel helt naturlig at når man sitter i posisjon, forsvarer man det man har gjort. Når man er i opposisjon, ønsker man å påpeke de mangler som posisjonen ikke har gjort nok med. Det er vel en del av den politiske dynamikken som vi må forvente i en debatt som dette. Jeg håper samtidig at denne debatten kan medvirke til fokus på de utfordringer som gjenstår for Oslo. Jeg regner med at statsråden ikke er ferdig med jobben sin i Oslo – på ingen måte, håper jeg. Jeg håper også at dette ikke ender opp med å bli en debatt hvor vi skal sette Oslo på den ene siden og resten av landet på den andre siden. Jeg håper vi heller kan fokusere på de uløste oppgavene i det ganske land, og at Oslo og resten av landet får sine rettmessige bevilgninger for å gjøre nettopp den jobben. Det beste som kunne skje, var at vi slapp å ha denne typen debatter – og spesielt etter kl. 16, så vi kunne avsluttet i rett tid. Når det ikke skjer, forteller det meg at engasjementet er så stort, og det er så viktig å ta denne debatten på en god måte, at vi gjør det når vi må det. Jeg skal ikke på nytt gå inn og drive retorikk om tall. Jeg håper og tror vi har en felles ambisjon for politiet i Oslo, som gjør en kjempejobb innenfor de rammer de faktisk har. Utfordringen er at de kan gjøre en enda bedre jobb hvis de får fylt opp alle de vakante stillingene. Hvis vi gir dem det nødvendige armslag, kan de ta vare på og gjøre den jobben vi alle forventer av dem.


Vi er klare på at man, hvis man blir utsatt for urimeligheter, selvfølgelig skal kunne reise sak om det. Men det er en vesensforskjell her: Vi er klare på at rettsstaten har noen grunnleggende prinsipper, og det er at hvis noen ønsker å gå til søksmål på vegne av en, må man ønske det selv. Vi er imot at noen skal kunne gå til søksmål på vegne av andre som ikke ønsker det selv.


Jeg må forsøke i denne saken å svare for eierskapsforvaltningen til Statoil. Det er andre selskaper i min portefølje, men det er Statoil vi diskuterer nå, og da har jeg lyst til å adressere én ting: Staten er ikke eier i Statoil alene. Det er også minoritetsaksjonærer, som har en ganske viktig, men også streng beskyttelse i allmennaksjeloven. Det er bra. Jeg mener at det er viktig at vi som eiere, en av flere eiere i Statoils tilfelle, har store forventninger til miljøstandarder og miljøambisjoner – ambisjoner og standarder for samfunnsansvar, etikk osv. – når det gjelder de selskapene vi er eiere i. Så tror jeg at jeg må la det bli med det, i og med at dette er en sak som flere statsråder nok har en mening om.


PISA-resultatene forteller ikke hele sannheten om norsk skole. Det gjør det ikke når pilen går opp, og ikke når pilen går ned. Men det har stor betydning at vi ser en så kraftig endring og forbedring i norsk skole fra 2006 til 2009, særlig i lesing, men også i naturfag og matematikk, og at forskerne kan sette overskriften «På rett spor» når de leverer sin rapport. For det betyr at vi gjør mye som er riktig, og at vi må holde fast ved det. Men det har også stor betydning fordi det setter en ny dagsorden for skoledebatten. I ti år har folk lettvint kastet rundt seg med å snakke skolen ned – å snakke om hvor dårlig det var, om hvor mange det var som lærte så lite, og man gjorde lærere, elever og foreldre misstemte hver eneste dag. Det må det nå være en slutt på. Det foregår mye bra arbeid – det gjorde det før disse PISA-resultatene kom, det kommer det til å gjøre etter disse PISA-resultatene er et faktum – og det som gjelder nå, er at vi tar med oss et positivt og optimistisk bilde av det arbeidet som skjer rundt i norsk skole hver eneste dag. De som først og fremst har gjort denne jobben, er lærere, elever og alle de foreldrene som er interessert i skolen. Men heldigvis har de også i stor grad hatt stor politisk bredde bak seg i de viktigste grepene som er tatt. Jeg ser det som min viktigste jobb å være den viktigste allierte for både å holde fast og forandre underveis. Så hvis det er noen som nå våger seg på å svartmale og deprimere norske lærere, skal de få med meg å bestille! For det er sånn med lærere som det er med elever: De fleste blir litt bedre av å få vite at nå holder du på med noe som er bra, og det virker. Det må vi ta utgangspunkt i. Hva er da dette gode arbeidet som vi skal holde fast ved? Punkt 1: Suksesskriteriet nummer én i skolen er kunnskapsrike, gode lærere – lærere som har oversikt over fag, lærere som har oversikt over elevene, som respekterer elevene, som får respekt tilbake, og som er tydelige ledere i klassen. Derfor er det så viktig det vi setter inn når det gjelder lærernes kompetanse. Punkt 2: Ledelse er et nøkkelord – ledelse i klassen, ledelse på skolen, altså at rektor er en god leder, derfor har vi rektorutdanning, ledelse fra kommunen til skolene, tydelig ledelse fra departementet og Utdanningsdirektoratet. Punkt 3 er tidlig innsats. Tidlig innsats handler om hvordan man jobber når man oppdager et problem. Det problemet kan inntreffe hos en seksåring eller hos en 16-åring. Det handler om at man ikke venter og ser. Det handler om at man raskt er på plass med tiltak, og at man klarer å ha en bredde over dem. Det er f.eks. noe av det vi vet Finland får til. Punkt 4 er å holde fast ved det som er kjernen i Kunnskapsløftet. Vi kommer ikke til å kaste læreplanene opp i lufta og la dem dale ned på lærerne på nytt, men vi kommer til å justere dem og revidere dem når vi ser det nødvendig. Men vi ser at vi nå har funnet en form når det gjelder grunnleggende ferdigheter og kompetansemål som gjør at man har mer fokus på resultater. Så skal vi gi bedre vurderinger og tilbakemeldinger. Vi skal bruke tiden bedre. Vi skal jobbe med et godt læringsmiljø. Det har stor betydning for læring. Men vi har også noen utfordringer som jeg mener vi må bestrebe oss mer på å løse, for det første forskjellen mellom jenter og gutter. Den er internasjonal. Alle land i OECD viser det samme bildet. Jeg kommer til å ta initiativ overfor OECD for å finne ut mer om dette, for noen land er bedre enn andre også her. For det andre: Vi vil ha flere elever som leser bedre. Vi har kraftige forbedringer når det gjelder dårlige lesere, men det er også sånn at de som er flinke lesere i utgangspunktet, strekker seg for lite. Vi må få til tilpasset opplæring til alle. For det tredje: Vi må ha en mer praktisk, relevant og motiverende ungdomsskole, og det jobber vi med nå. Stortinget får en sak om dette til våren. Det dreier seg om å få mer varierte arbeidsformer, å kunne bruke mer av bredden i kompetansen, om at flere skal få oppleve mestring. Det dreier seg også om praktiske innganger til teori – ikke mindre teori, ikke at vi skal bakke i de ambisjonene vi har, men at vi må jobbe på flere måter. Så er en hovedsatsing i dette budsjettet gjennomføringen i videregående opplæring. (Presidenten klubber.)


Jeg håper representanten Rise tillater at jeg sier at det ligger en slags nyfrelst lettelse over representanten Rises innlegg her i dag, for jeg tror faktisk at mange i Kristelig Folkeparti har vært like mye i tvil og like bekymret som det SV var da krigshandlingene i Afghanistan satte i gang. Det har mange i andre partier også vært – mange i Senterpartiet og også mange i Arbeiderpartiet. Og så har man nå kommet i en situasjon der representanten Rise og andre blir mest opptatt av å oppsummere at vi nå har lyktes. Vel, vel, det er vel kanskje litt tidlig å gjøre denne debatten til den store seiersdebatten om at man faktisk har lyktes. Det er riktig at Taliban-regimet er i ferd med å nedkjempes, men hva som blir alternativet i Afghanistan, er avhengig av at verdenssamfunnet nå stiller opp. Det er riktig at bin Ladens nettverk i Afghanistan nå er under press. Men det er altså ikke sånn at bin Laden er tatt ennå. Mange av de vesentligste innvendingene som SV har hatt mot disse bombeaksjonene, er like aktuelle nå. Har det styrket rekrutteringen til terrornettverk i andre deler av verden, eller har det ikke? Har det bidratt til å øke legitimiteten i argumentasjonen som faktisk er fremført i forhold til terroraksjonen mot USA, eller har det ikke? Da må representanten Rise faktisk gjøre seg opp en selvstendig mening, for det er jo ikke sånn at det er ukjent for Kristelig Folkeparti eller noen andre at det som nå er under diskusjon, er: Skal vi gå videre? Er det Irak som står for tur? Er det Sudan som står for tur? Er det Somalia som står for tur? Er det Jemen som står for tur? Da må Kristelig Folkeparti ha et helt selvstendig syn på følgende: Er nå oppskriften i kampen mot terrorisme at man bomber videre i nye land? Bringer det verden nærmere fred og sikkerhet?


Ein etter ein kjem dei opp på talarstolen og proklamerer at alt som går bra i dette landet, er eit resultat av handlekrafta til den nye regjeringa. Eg er sikker på at dersom vi andre menneskelege her i salen berre hadde halde kjeft og late den blå-blå sjølvtilfredsheita få lov til å utfalde seg fritt og hemningslaust, hadde dei også tatt æra for den nydelege sommaren vi har hatt, for så fine somrar var det jo ikkje under dei raud-grøne! Denne sjølvtilfredsheita er eit symbol på det som er Noregs eigentlege fiende. Overdriven tru på eigne evner førte til hybris i det antikke Hellas. Det var straffa frå gudane for dei som mista kontakten med verkelegheita og fortapte seg i seg sjølve og si eiga fortreffelegheit. Ja, vi er eit land med stor rikdom, god velferd, fordeling og likestilling – bygd på ein samfunnsmodell som alle amerikanarar ville kalla sosialistisk. Men nei, det betyr ikkje at alt som står på spel, er kven som har æra for historia, og kven som har sørgt for det gode sommarvêret. Kontakt med verkelegheita må bety å sjå dei alvorlege utfordringane Noreg og verda står overfor, og audmjukt jobbe saman for å løyse dei. Fordi vi har store ressursar, har vi også moglegheiter til å satse og til verkeleg å risikere noko for framtida vår. Kva om det var utgangspunktet for næringspolitikken? Da kunne vi ha møtt velferdsutfordringa, med éin av tre eldre og potensielt pleietrengjande i framtida, gjennom å revolusjonere både bruken av teknologi og måten å organisere helse og omsorg på – ikkje med småprosjekt her og der, ikkje med pilotprosjekt innan telemedisin eller e-helse, men gjennom ei nasjonal storsatsing som både skaper betre og meir menneskevenleg velferd og samtidig løftar ei IKT-næring som vi veit vi kjem til å trenge i framtida. Innanfor utdanning ville ei meir offensiv satsing kunne skape ei meir tilpassa læring og hjelpe elevane til betre læring. Innanfor industrifeltet, der det går føre seg ei enorm utvikling internasjonalt når det gjeld digitalisering av industriprosessar, har Noreg stilt seg på utsida. Innanfor det marine feltet er det verkeleg mogleg for Noreg å vere verdsleiande når det gjeld berekraftige løysingar, men der vel ein å selje seg ut av oppdrett og auke utsleppa. Eg håper vi kan bevege oss ut av dette tilbakeskodande og sjølvopptatte året, sjå framover, løfte blikket og kanskje tore å verkeleg satse noko som land.