Skole og utdanning er det viktigste vi kan satse på. Det er kunnskapen vi skal leve av i framtidens Norge. SVs mål er at Norge skal bli den fremste kunnskapsnasjonen i verden. Da må vi satse mye penger på utdanning, for å styrke kvaliteten både på skolebygg og i undervisningen. Elevene må få mulighet til å velge den utdanningen de ønsker, samtidig som færrest mulig skal trenge å flytte på internat eller hybel når de begynner på videregående skole. En offensiv skole koster penger, og det koster å satse på utdanning. Videregående skoles oppgave er å ruste elevene til å møte arbeidslivet og kravene som stilles der. Dette betyr at elevene må få mulighet til et tett samarbeid med bedrifter og næringsliv i lokalmiljøet. Vi trenger en fleksibel opplæring som møter framtidens utfordringer. Tenk om videregående skole måtte kutte med 2 milliarder kr de neste årene! Hvor mange elever måtte flytte på hybel for å få skoleplass, og hvor mange måtte ta skoleplass på en linje som de ikke ønsker? Hvilke signaler sender man da til den videregående skolen og til ungdommen? Hvilken kvalitet er det da staten legger seg på? Og hva betyr videregående utdanning for Norge? Dette er ingen spøk, men beklageligvis rene og skjære fakta. Det ligger en tidsinnstilt bombe under videregående skole. Etter den statlige overtakelsen av sykehusene sitter fylkeskommunen ifølge NIBR igjen med et akkumulert underskudd på om lag 1, 8 milliarder kr. Regjeringen har løpt fra sitt ansvar og lar elevene i den videregående skolen sitte igjen med regningen. Dette er en regjering som i valgkampen kom med løfter om å satse på skole, utdanning og næringsliv. Fylkeskommunens økonomiske situasjon er politisk bestemt. Uansett hva Regjeringen syns om fylkeskommunen, er det ungdommen som nå lider under dette. Og det er ikke videregående skole som har skyld i underskuddene i fylkeskommunene. Dette burde ikke være en politisk sak i det hele tatt. For Høyre, som sitter med ministerposten for skole, og som var et parti som gikk til valg på å satse på skole og næringsliv, burde det være en selvfølge å sikre kvaliteten i den videregående skolen. Dette underskuddet som fylkeskommunen sitter med, har ringvirkninger både for ungdom, voksenopplæring og næringsliv. Nærmere 2 milliarder kr må fylkeskommunenes frie midler økes med for å opprettholde tjenesten på samme nivå som i dag. Dette er alvorlig. Etter at staten overtok sykehusene, ligger det igjen en stor gjeld i fylkeskommunene, som sykehusene har den største del av skylden for. For å bruke et kjent begrep vil jeg kanskje kalle dette for «harry». Kjøper man en bedrift, tar man også med seg underskuddet. Dette er et kjent fenomen fra Bedrifts-Norge. Staten har skyld i underskuddet. Og retten til videregående utdanning for voksne og ungdom, er den glemt? I mange fylkeskommuner må en skjære ned på driften og kutte alle nyinvesteringer. Og dette skjer selv om videregående skole ikke er skyld i underskuddet. Det man har gjort, er å velte underskuddet over på skolene, og staten har bare forsvunnet. Den nye fylkeskommunen må starte med et gedigent underskudd. SV, som er et seriøst skoleparti, mener at regningen må betales av staten. Det er ikke ungdom som skal sitte igjen og ta kuttene. Det er de kostnadskrevende fagene som går først, deretter er det skolene i distriktene. Distriktene trenger forutsigbarhet og en skole i nærmiljøet. Det er her store deler av næringslivet ligger i vårt langstrakte land. For å få et tett samarbeid med næringslivet er skolene nødt til å legge til rette for dette. Jeg mener at retten til å ha en skole i nærmiljøet er viktig og har vært et viktig politisk prinsipp i årene som har gått. En skole i nærmiljøet betyr at mange flere vil velge å ta en utdannelse, mange flere vil få en utdannelse. Man ser også i dag en skjevfordeling når det gjelder hvem som tar utdannelse – etter hvor de bor. En reduksjon i antall distriktsskoler vil bety en stor forskjell i utdanningsnivået landet rundt. En nedleggelse av skoler eller linjer i distriktene vil føre til at færre vil velge utdanning. I flere år har skolene lidt under at sykehusene har drevet med underskudd. Det har blitt lengre og lengre reiseavstander de senere årene, og underskuddet på om lag 2 milliarder kr vil, hvis fylkeskommunene er nødt til å ta det, bety enda lengre reiseavstander. Mange blir nødt til å bo på internat eller hybel, samt at man er nødt til å velge studieretninger man i utgangspunktet kanskje ikke ønsker, og man blir kanskje nødt til å velge allmennfaglig studieretning. Kuttene i den videregående skolen kommer nå når næringslivet trenger arbeidskraft og mangler kvalifisert faglært arbeidskraft. Resultatet vil kanskje bli at man samles i noen få store skoler. Man får lengre reiseavstander, og det likeverdige utdanningstilbudet i landet som man i lengre tid har strebet etter, vil være en saga blott. De senere årene har også reduksjonen i tilbudet i videregående skole vært større enn reduksjonen i antall elever i de videregående skoler. Videregående skoler har i mange år lidt under at sykehusene har gått med underskudd. Dette gjenspeiler seg også i kvaliteten i mange videregående skoler rundt om i landet. Jeg får ikke dette til å henge sammen. I Finnmark f.eks. satte man i gang med en overordnet plan for videregående opplæring i fylket, men har stilt denne i bero. Dette sier noe om de dramatiske konsekvensene dette vil få hvis ikke Regjeringen vil sette inn mer midler til fylkeskommunen og sette inn ressurser i den videregående skolen. I Finnmark er det også et forslag om å legge ned to av ni videregående skoler i fylket. Resultatet av dette blir at elevene blir borteboere, samt at det blir stor ulikhet for elever i Finnmark fylke i forhold til elever rundt omkring i landet. Og bare noen få vil få det tilbudet de ønsker seg. Til slutt er det næringslivet som taper aller mest. Hvilke signaler ønsker ministeren i dag å gi til Finnmark? Det er en lite imponerende strategi Regjeringen har valgt, den er lite skolevennlig og lite næringslivsvennlig. I løpet av våren står slaget om videregående skole. Mange fylkeskommuner bare venter på revidert nasjonalbudsjett for å se om Regjeringen ønsker å legge inn mer penger til videregående skole. Elevtallene vil øke ganske kraftig i årene som kommer, samtidig som fylkeskommunene blir nødt til å redusere tilbudet. Fra 1999 økte elevtallet med i overkant av 11 000, og fram til 2010 vil elevtallet øke med i overkant av 37 000. I voksenopplæringen har man beregnet at elevtallet vil øke med 5 000, samtidig som man kanskje vil oppleve massive skolenedleggelser. I Sør-Trøndelag f.eks. er 15 skoleklasser foreslått nedlagt. Eksamensavgiften for privatister er foreslått økt. Privatister får ikke lov til å ta privatisteksamen på grunn av dårlig økonomi. I Østfold er 12 klasser foreslått fjernet. Vil ministeren sikre en skole i distriktene og sikre en politikk som fører til en likeverdig utdannelse, og sikre retten til en videregående utdanning både for voksne og ungdom? Ansvaret for skolen ligger hos utdanningsministeren. Det er i dag allerede mangel på utstyr, det er dårlige skolebygg og det er stort behov for etterutdanning av lærere. Hva slags videregående skole er det ministeren har tenkt å tilby ungdom og næringsliv i Norge i årene framover?


Jeg vil også benytte anledningen til å takke Kristelig Folkeparti for godt samarbeid i denne saken. Men jeg vil også minne om at ordningen er slik i dag at du kan ha hvilende uføretrygd, først i fem år og så i fem år til. Så den bekymringen som Ropstad hadde i sin siste replikkveksling her, er nok etter mitt syn ganske overdrevet. Jeg vil stille spørsmål om noe annet, nemlig denne gjennomgangen som Kristelig Folkeparti også sier de vil være med på. Det gjør meg litt urolig når det er uføretrygden man skal ha en gjennomgang av, for jeg har oppfattet at Kristelig Folkeparti har vært enig i at det ikke er uføretrygden som er problemet – det er f.eks. manglende helseoppfølging, manglende kompetanse eller et arbeidsliv som ikke er villig til å ta imot mennesker som har hull i CV-en og kanskje har hatt helseproblemer. Så jeg vil utfordre representanten Ropstad litt på det: Kan han utdype litt hva det er han mener denne gjennomgangen skal gå inn på, og om det kanskje ikke er andre områder det er viktigere å sette lys på hvis man skal sikre at flere som ønsker det, kan være i arbeid?


Jeg takker for svaret, selv om jeg følte at jeg ikke fikk svar på det jeg egentlig spurte om. Men for å følge opp litt: Israel og dets befolkning opplever nå gang på gang terroraksjoner som rammer sterkt. Det skaper frykt og utrygghet, og man ønsker å få gjort noe med det. Tilsvarende opplevde USA den 11. september et massivt terrorangrep, og store deler av verden, inkludert Norge, støttet opp om væpnede aksjoner for å knuse de terrorister som stod bak disse gjerningene. Prinsipielt vil jeg da spørre om ikke utenriksministeren er enig i at den samme rett som USA hadde til å forsvare seg mot terror etter 11. september, også må gjelde for Israel i forhold til palestinsk terror, uten at vi dermed skal forsvare overgrep mot uskyldige og former for kollektiv avstraffelse?


Jeg takker for svaret. Jeg vil understreke at poenget mitt ikke er at kommunene først og fremst skal få lån i Husbanken, men at de skal ha garanti for at staten vil oppføre seg i tråd med de gitte løftene om at staten skal dekke 100 pst. av finansieringen av denne reformen. Mange kommuner har nå planene klare for å igangsette bygging av både omsorgsboliger og sykehjemsplasser, inklusiv ombygging av flersengsrom til enerom på de kommunale sykehjemmene. Jeg synes det er litt uheldig at statlige myndigheter ikke tidligere har avklart overfor kommunene at Husbankens rammer for 1999 når det gjelder finansiering av det vi her snakker om, ikke har vært tilstrekkelige i forhold til å kunne følge opp reformen, slik Stortinget har vedtatt. Mange kommuner synes det er underlig at de nå får til svar at de lånerammene som gjelder, og som er øremerket dette formålet, allerede er brukt opp for første halvår 1999, selv om de søkte helt i begynnelsen av januar. Er det ikke grunn til å si at dette er litt dårlig planlagt fra Regjeringens side?


Jeg takker statsråden for svaret, selv om det overhodet ikke var imøtekommende, men mer en forklaring, eller en bortforklaring. Nå vet vi faktisk at selv i år må Redningsselskapet bruke flere titalls millioner kroner av oppsparte midler for å hjelpe folket langs kysten med den beredskapen de har. Dette kan ikke fortsette over tid. Jeg så også at statsråden på TV 2 i går kveld sa at til tross for at to redningsskøyter legges til kai, blir ikke beredskapen svekket. Jeg har lest regjeringens budsjett relativt inngående på dette punktet, og jeg har følgende spørsmål til statsråden: Hvilken styrking av Kystvakten eller redningshelikoptertjenesten er gjort som gjør at den typen beredskap er styrket? For det var jo det som statsråden ga uttrykk for gjennom media i går, at beredskapen ikke ble svekket ved å legge to skøyter til kai. Jeg tror hele befolkningen langs kysten er uenig med statsråden.


Jeg må innledningsvis få lov til å si at jeg er glad for at resten av justiskomiteen kom til salen. Jeg var bekymret et øyeblikk for at det kun ble jeg selv og statsråden i salen. Det hadde sikkert gått bra, men det hadde kanskje blitt litt smalt. Jeg synes saksordføreren på en fremragende måte har lagt fram innstillingen i denne saken, med humor og med nødvendige pauser underveis. Det er to–tre ting jeg synes er viktige i denne saken, som saksordfører også var inne på. Den ene og kanskje den viktigste er Mehamn-saken, som nå sannsynligvis nærmer seg en endelig konklusjon og avslutning for Stortingets del. Samtidig er det også slik at en del av de pårørende etter ulykken ikke er udelt positive til den erstatningen som er foreslått. Jeg regner jo med at statsråden tar med seg de signalene og de innspill som kommer, og at han foretar en vurdering av disse. Og skulle det være behov for endringer på dette området hvis det skulle dukke opp ting, regner jeg med at statsråden på nytt kommer til Stortinget og ber Stortinget være med på det. Etter mitt skjønn er det kommet noen påpekninger som man absolutt bør se på og foreta en vurdering av i etterkant av det som er foreslått. Så har saksordføreren på en fremragende måte påpekt omprioriteringer innenfor Politidirektoratet. Det synes vi også er veldig positivt. Jeg synes det er bra at man her bistår og hjelper til, slik at politiet kan få det nødvendige verneutstyr på plass. Enkelte av oss ser faktisk også på håndvåpen som en del av et nødvendig verneutstyr. Vi har en hverdag som tidvis er veldig tøff, og jeg tror, som jeg sikkert også har sagt her før, at skal vi forvente at norske politikvinner og -menn skal gjøre jobben, stille opp og på en måte være beskyttelsen for oss andre, må de føle at de har politisk støtte og det nødvendige verktøyet for å gjøre jobben sin på en forsvarlig og god måte.


Trass i at både Fremskrittspartiet og Høyre har inntrykk av det motsatte, mener også SV at dette er en god petroleumsmelding. Det er delvis fordi de voldsomme verdiene Norge forvalter i form av petroleumsrikdom, krever at man har øye for dilemmaene rikdommen fører med seg, både økonomisk og klimamessig. Norges oljerikdom er en lang suksesshistorie sammenlignet med svært mange av landene som er rike på olje. I land som Nigeria, Angola og styrtrike Saudi-Arabia har ikke oljerikdommen ført med seg større sosial likhet, jevnere fordeling og verdiskaping som kommer alle til gode. Rikdommen har ikke gitt mer demokrati, økt respekt for enkeltmennesker eller en jevnere byrdefordeling folk imellom. Tvert imot, i veldig mange land har oljeressursene medvirket til politisk uro, sosial nød og i mange tilfeller en grovere undertrykking av befolkning og enkeltgrupper. Det er et problem vi fortsatt må hanskes med rundt omkring i verden. I tillegg til den rikdommen olje- og gassressursene representerer for Norge, er det en gave at oljen i Norge har bidratt til større verdiskaping, bedre fordeling og bedre liv for mange i Norge, at det tas hensyn til miljøet og til andre næringer når beslutninger tas, at vi har et verdensledende HMS-regelverk, som vi skal hegne om, videreføre og forsterke, at vi har åpne og demokratiske prosesser for tildeling av oljevirksomhet, som vi nå gjør enda åpnere, slik at vi kan ha de debattene mange andre land i det hele tatt ikke har, at vi sikrer lokalt innhold og lokale arbeidsplasser, at klimapolitikken og togradersmålet skal ligge til grunn for norsk olje- og energipolitikk, at vi har selvpålagte økonomiske regler som hindrer uvettig bruk av oljeformuen, og selvpålagt noen ganger lar være å åpne områder, selv om opposisjonen skulle ønske det. Vi har mange friske debatter om oljepolitikken, og det kommer vi til å fortsette å ha. At det innen olje- og gasspolitikken er forskjeller mellom Fremskrittspartiet, Høyre, Senterpartiet, SV, Arbeiderpartiet, Venstre og Kristelig Folkeparti, er ikke noe rart. De debattene kommer vi til å fortsette å ha. Det kommer fortsatt til å stå kamper f.eks. av den typen vi så i Lofoten, Vesterålen og Senja. Jeg mener det er en styrke at et samlet storting likevel kan stå sammen om en del prinsipper for petroleumspolitikken. Det er det de samlede merknadene til flertallet må tolkes som. Soria Moria II slår fast at Norge skal ha et jevnt utvinningstempo, ikke tut og kjør, som f.eks. Fremskrittspartiet ønsker, og det er gledelig at opposisjonen nå i stor grad slutter seg til det. At opposisjonen kritiserer deler av meldingen, er ikke så overraskende. Men det er verdt å merke seg at organisasjoner som f.eks. ZERO sier følgende: «Oljemeldingen er overraskende positiv til bruk av kraft fra land for å kutte klimagassutslippene fra Norges største utslippssektor. Dette er vi godt fornøyd med og vi har store forventninger til klimameldingen som må følge dette opp.» Det er jo slik vi skal koble Norges målsettinger i petroleumspolitikken med Norges målsettinger i klimapolitikken, og mener man at den saken er viktig, er det fullt mulig å få til, trass i at Fremskrittspartiet setter spørsmålstegn ved det. Det viktigste tiltaket for å sørge for at det er klima- og miljømessig sammenheng i det vi holder på med, er å ikke si ja til hvert eneste område deler av oljebransjen måtte ønske å åpne, som vi f.eks. har besluttet for Skagerrak, for Møreblokkene, for Lofoten, Vesterålen og Senja. Store deler av opposisjonen ønsker å se bort fra den store lokale motstanden og hensynet til sårbart miljø og åpne disse områdene så fort som mulig, og tar denne kampen også i forbindelse med petroleumsmeldingen. Men da undergraver de en viktig del av norsk oljepolitikk. Det har aldri vært et mål i seg selv å åpne alt så fort som mulig. Det går en linje fra Tempoutvalget og fram til det vi behandler i dag. I debatten om statsbudsjettet i forrige uke beskrev Høyre en virkelighet der partiene som var mot oljeboring i Lofoten, Vesterålen og Senja, gjorde svake stortingsvalg. Det stemmer. Men Høyre lukker øynene for at bevegelsen mot oljeboring i disse områdene er langt større enn partiene som støtter dem. Det bør være et signal til partier som Høyre. SV hadde noen av sine beste valgresultater i høst nettopp i de kommunene det er snakk om. Bare om fokus i stor nok grad er rettet mot merutvinning på eksisterende felt, framtidig bruk av CO2 som trykkstøtte, som meldingen behandler, og en ordentlig forvaltning av områdene vi allerede har åpnet, kan man diskutere åpning av nye felt. Men det skal henge klimamessig på greip. Framtidig utbygging av olje og gass må hele tiden vurderes i lys av klimamål og politikk vi gjennomfører for å unngå farlige klimaendringer. Jeg har mye mer på hjertet, men det ser ut til at jeg må ta det i et treminuttersinnlegg etterpå.


Det er heilt riktig at SV og Senterpartiet ofte står saman. Representanten Enger nemnde nokre få saker – det er fleire andre. Det er nettopp derfor Senterpartiet er interessant som regjeringspartnar i 2005. Så til dei konkrete problemstillingane: Det er allereie vedteke at ein skal oppretta artsdatabanken før utgangen av 2003. Men miljøvernministeren somlar, og då er det min jobb å forsøkja å få fleirtal her på Stortinget for å sørgja for at han blir oppretta, slik me har vedteke at han skal bli oppretta. Det er svaret på det spørsmålet. I forhold til vern og eigedomsrett – tusen der og tusen der – og vår målsetjing om 4,6 pst. er dette ein god illustrasjon på forskjellen på Senterpartiet og SV. For SV er det miljøet og vernet, artsmangfaldet, som er det viktige, for Senterpartiet er det grunneigarane og berre det.


Det er problemer for pasientene vi skaper hvis vi i dette landet ikke skal engasjere oss i denne forskningen innen gen- og bioteknologi og utforske og nyte godt av de resultater som der fremkommer. Det er pasientenes interesser vi ivaretar. Når det gjelder terapeutisk kloning, er det et faktum at man dyrker stamceller for å behandle mennesker med alvorlige, dødelige sykdommer. Jeg trodde vi var innstilt på å gjøre det i Velferds-Norge. Jeg har full respekt for dem som ut fra et etisk ståsted ikke kan gå så langt, men vi er i stand til å gå så langt i positiv retning, slik at vi kan nyttiggjøre oss denne teknologien som man kan nyttiggjøre seg utenfor landets grenser. Vi må ikke komme i den situasjon at vi får en akterutseilt fagekspertise på dette området fordi vi ikke får lov å forske på teknikken.


Representanten Tove Karoline Knutsen etterspør strategi for å utdanne tilstrekkelig og riktig personell for framtidens helsesektor, bl.a. fordi Samhandlingsreformen viser til at aldrende befolkning og økning av livsstilsrelaterte sykdommer medfører nye utfordringer for helsesektoren. Jeg er glad for at dette viktige spørsmålet blir stilt. Jeg er også opptatt av å sikre tilstrekkelig antall helsepersonell med riktig og oppdatert kunnskap og teknologi som skal sikre at vi får et godt og effektivt helsevesen – også i framtiden. Jeg kan forsikre om at jeg har tatt opp utdanningsspørsmålet både med tidligere og nåværende helse- og omsorgsminister, så grunnlaget for å tenke sammen om dette skulle være godt. Regjeringen vektlegger i Soria Moria II at alle velferdsordningene skal være bærekraftige og robuste for å møte demografiske utfordringer og voksende helse- og trygdebudsjetter. Gjennomføring av Samhandlingsreformen skal bl.a. bidra til å dempe veksten i forbruk av sykehustjenester ved tidlig innsats, forebygging, som representanten snakket om, bedre oppfølging av pasientene og at en større del av tjenestene blir levert fra kommunene. Dette er endringer som krever personell med kunnskap til å arbeide mer lokalt og ikke minst arbeide forebyggende. Samhandlingsreformen medfører derfor også store kompetanseutfordringer. Framskrivningene fra Statistisk sentralbyrå gir samtidig et noe mer nyansert bilde av framtidens behov enn det Knutsen viser til. Ifølge byrået utdanner vi det vi trenger av personell med universitets- og høyskoleutdanning, men vi trenger flere med helsefaglig utdanning. Det positive bildet vil langt på vei holde seg fram mot 2020. Men på sikt, altså i perioden 2020–2030, trenger vi også flere med sykepleierutdanning. Det er min oppfatning at vi må forberede oss på behovene som møter oss om 10–20 år, og bl.a. utnytte de mulighetene som økte ungdomskull de nærmeste årene gir oss. Det er jo en god ting at vi kommer til å få økte ungdomskull framover, og det gir gode muligheter til å rekruttere unge mennesker også inn i helsefagyrkene. Regjeringen har derfor allerede satt i gang viktige tiltak for å møte utfordringene. I revidert nasjonalbudsjett for 2009 økte regjeringen antall studieplasser ved sykepleierutdanningene med over 400 plasser. I budsjettet for 2010 fulgte vi opp med ytterligere 400 studieplasser. Selv om det var noe nedgang i antall søkere gjennom Samordna opptak til sykepleierutdanningene, er det fortsatt to søkere per plass. Så plassene vil bli fylt opp. Jeg vil også følge utviklingen på dette området nøye framover. Med større ungdomskull kan vi forvente flere søkere totalt sett til høyere utdanning, og vi vil komme tilbake til dette i de årlige budsjettforslagene til Stortinget. Med endringene som følger av Samhandlingsreformen, og også moderniseringer av utdanningene, som jeg straks vil komme tilbake til, vil vi også måtte vurdere nye og oppdaterte framskrivninger av behovene for hva utdanningene faktisk skal inneholde. Spørsmålet til representanten Knutsen handler om mer enn å utdanne flere. Vi må også jobbe smartere og mer effektivt enn vi gjør i dag. Vi må ha mer kunnskap og mer målrettet forskning om hvordan vi kan jobbe mest mulig effektivt, og vi må ta i bruk innovasjoner og ny teknologi. Den teknologiske utviklingen har gitt oss mange nye muligheter. Også innen helsevesenet vil det i framtiden være muligheter for å kunne utføre oppgaver på en smartere måte enn vi gjør i dag. Vi må stimulere til innovasjon og nytenkning i hele sektoren. Det er etablert en femårig satsing mellom Nærings- og handelsdepartementet og Helse- og omsorgsdepartementet på behovsdrevet innovasjon og næringsutvikling i spesialisthelsetjenesten, i samarbeid med Forskningsrådet, Innovasjon Norge og InnoMed. I regjeringens innovasjonsmelding, St.meld. nr. 7 for 2008–2009, Et nyskapende og bærekraftig Norge, er det foreslått en videreføring og en utvidelse til en tiårig satsing samt at forskningsbasert innovasjon vektlegges i tillegg til behovsdrevet innovasjon. Det ble nedsatt et offentlig utvalg med mandat til å utrede innovasjon i omsorgssektoren i 2009. Dette utvalget ledes av Kåre Hagen. Jeg la i 2009 fram forskningsmeldingen Klima for forskning. I denne meldingen er helse et av de sentrale satsingsområdene. Forskning innenfor medisin og helse og velferdsstatens utfordringer er fagområder som har vokst raskest i Norge etter 2003, spesielt gjennom styrkingen av det som har skjedd i helseforetakene. Regjeringen ønsker fortsatt å prioritere dette området. Det blir imidlertid viktig å identifisere hvordan forskning kan bidra til å realisere Samhandlingsreformen, og ikke minst hvordan vi kan styrke forholdet mellom forskning, utdanning og yrkesutøving. Regjeringen følger nå opp Samhandlingsreformen og Stortingets behandling av denne. Gode utdanninger rettet mot helsesektoren er helt sentralt i dette arbeidet, og Kunnskapsdepartementet deltar derfor aktivt. Jeg vil prøve å bidra til samordning og utvikling av en samlet nasjonal kunnskapspolitikk for framtidens helseutdanninger. For å møte utfordringene i Samhandlingsreformen må vi, som interpellanten også var inne på, se nærmere på innholdet i utdanningene og legge et grunnlag for å oppdatere innhold og få en helhetlig og effektiv styring og strukturering av disse utdanningene. Sammen med utdanningssektoren og praksisfeltet må vi se på en rekke elementer. Jeg vil peke på noen eksempler her. Vi må identifisere grunnleggende kompetanse som vil være bærekraftig over tid, og som studenten kan bygge videre på i løpet av sitt yrkesaktive liv. Vi må også se på hvordan vi kan oppdatere kunnskapen hos alle dem som allerede jobber i helsesektoren. Gode ordninger for etter- og videreutdanning som sikrer kontinuerlig kompetanseheving, er trolig nødvendig for at reformen skal lykkes. Vi må finne balansepunktet mellom grunnutdanning og hva som skal være arbeidsgivers ansvar. Vi vil vurdere nærmere hvilket nivå i utdanningssystemet – videregående skoler, fagskoler, universiteter og høyskoler – som best kan kvalifisere for ulike funksjoner i yrkesfeltene. Hva slags kompetanse trengs for å utføre morgendagens helsearbeid? Vi må fortsette arbeidet med å bedre samspillet mellom forskning, utdanning og yrkesutøving og vurdere nye virkemidler som fremmer praksisnær forskning, som VAM – velferd, arbeidsliv og migrasjon – som nettopp er et handlingsrettet program der det forventes at forskningen skal gi kunnskap som kan anvendes i utformingen av politikk og i forvaltningen av offentlige ordninger. Så må vi tenke rekruttering. Vi må rekruttere nytt personell, spesielt til helsefagutdanningene. Vi må også se på ordninger for å kvalifisere og godkjenne personell som kommer til Norge fra andre land med relevant utdanning. Beregninger viser at vi langt på vei har tilstrekkelig med personell med utdanning fra universiteter og høyskoler, men at vi trenger flere med helsefagutdanning, som også nevnt tidligere. Praksis i utdanninger rettet mot helsesektoren er helt nødvendig for å forberede studentene på arbeidslivet. Endringene i utdanningen betyr at vi også må se nærmere på om vi har de rette ordningene for praksis i utdanningene. Er dagens ordninger gode nok til å møte det som er morgendagens utfordring? Vi har jo god erfaring her når det gjelder omlegging av lærerutdanningen til å integrere praksisen på en helt annen og forhåpentligvis mye mer effektiv og god måte enn slik det var tidligere. Dette er også svært viktig for de utdanningene vi snakker om her. Det kan også være nødvendig å se nærmere på styringsmodeller, organisering og roller som ulike aktører må ha for at morgendagens personell utdannes i henhold til de utfordringer som helsesektoren står overfor. Vi har til nå ikke hatt en samhandlingsreform å forholde oss til, og det har ikke vært ønskelig fra min side å utvikle en kompetansepolitikk på dette feltet før meldingen har blitt behandlet av Stortinget, men vi har, som sagt, gjort noen forberedelser. Nå er reformen behandlet, og regjeringen er i gang med oppfølging. Jeg vil nå følge dette viktige arbeidet i dialog med helse- og omsorgsministeren og med andre for å få fram gode analyser, ikke bare når det gjelder kapasitet, men også når det gjelder innhold i utdanningen. På bakgrunn av dette ønsker jeg å utvikle en kompetansepolitikk for helseutdanningene som nettopp skal sikre framtidens behov for kvalifisert personell. I Kunnskapsdepartementet har vi erfaring med dette i det vi nettopp har gjort for å reformere lærerutdanningene. Dette har vært et krevende arbeid, men det er også fordi vi har inkludert fagfolk og et stort felt i arbeidet. Det tror jeg også er viktig i et lignende arbeid når det gjelder helsepersonell. Jeg ser fram til å fremme gode tiltak for Stortinget, tiltak som skal sikre at vi får utdannet tilstrekkelig og riktig personell i framtidens helsevesen. Jeg vil komme tilbake til Stortinget på egnet måte når vi har kommet enda lenger i arbeidet med å utvikle en moderne og framtidsrettet utdanningspolitikk for helsefagene.


Representanten Afshan Rafiq har helt rett i at SV har vært opptatt av at offentlig sektor skal møte folk med større respekt enn det enkelte opplever i dag. Det gjelder spesielt de som er såkalt uverdig trengende som har trøbbel i livet sitt. Vi har vært spesielt opptatt av et tema som det har blitt politisk enighet om etter hvert, og det gjelder folk som har sammensatte behov, folk som f.eks. har behov for tjenester fra Aetat og for kommunale og sosiale tjenester. De har måttet gå en rebusløype som har vært nesten helt umulig, de har stanget i veggen på regelverk histen og pisten, møtt noen saksbehandlere som er velvillige, og som greier å finne smutthullene, møtt andre som har vært rigorøse, og som ikke har greid å gi dem hjelp, og noen av dem har også blitt møtt med mangel på respekt. Dette er et tema som SV har tatt opp i veldig mange år, og vi har i mange år hatt forslag om at her er vi nødt til å gjøre noe, slik at man får én etat å forholde seg til, og at man også sørger for å ha et regelverk der den ene paragrafen ikke slår den andre i hjel. Dette er det kjempeviktig å få til, og dette har SV ment hele tiden. På den andre siden uttrykker vi en sterk skepsis og motstand mot konkurranseutsetting, for vi tror rett og slett ikke at det er noen god løsning. En av beveggrunnene til det er nettopp at det tilbudet som brukerne skal ha, da blir enda mer oppdelt. Det blir et mellomledd mellom vedkommende som er politiker, og den brukeren som skal ha tilbudet, der man skal gjennom dem også for å få en kommunikasjon med vedkommende som har ansvaret. Man får en bit for bit-oppdeling, der disse enhetene skal ha sitt eget resultatansvar og sine egne mål som de skal forfølge, og der det ikke blir brukeren som blir i fokus, men det enkelte budsjett, altså regnskapstallene, som skal gå i hop. Og så er det jo også slik (presidenten klubber) – jeg får se om jeg kommer tilbake til det.


Framstegspartiet ønskjer lågare skattar og eit enklare og meir føreseieleg skattesystem enn det vi har i dag, og det har også vore hovudutgangspunktet for vårt alternative statsbudsjett. Vi meiner at lågare skattar og avgifter er ein viktig føresetnad for at vi skal kunne sikre ei god og stabil verdiskaping i Noreg, og dermed også sikre ei god velstandsutvikling framover. I vårt alternative statsbudsjett har vi ein total skatte- og avgiftslette på ca. 22 milliardar kr. Det er finansiert ved at ein har redusert nettoutgiftene i statsbudsjettet med 15 milliardar kr, og så har ein redusert overskotet på statsbudsjettet med 7 milliardar kr. I tillegg kjem også eit utanlandsbudsjett på litt over 7 milliardar kr. Det betyr, som fleire har vore inne på, at vi har ein såkalla oljepengebruk som er 15 milliardar kr høgare enn det som Regjeringa innstiller på. Med dagens oljepris ligg vi an til å få eit overskot på statsbudsjettet neste år på 450 milliardar kr. Med vårt opplegg ville vi fått eit overskot på 435 milliardar kr, under føresetnad av at oljeprisen held seg på dagens nivå. Vi meiner at det er fornuftig og forsvarleg, og det vil ikkje gi auka renter, som fleire har vore inne på, m.a. leiaren i finanskomiteen. Vi har også berekningar frå Statistisk sentralbyrå som viser at vårt alternative statsbudsjett for 2007 ville medført 0,6 pst. lågare rente enn Regjeringa sitt opplegg. Den viktigaste profilen i vårt skatteopplegg er at vi vil ha høgare personfrådrag og høgare minstefrådrag enn det Regjeringa har foreslått. Det vil sjølvsagt ha størst effekt for lågare og midlare inntekter. Vi meiner det er rettferdig og sjølvsagt at flest mogleg skal få behalde ein større del av sine eigne inntekter. Det vil også stimulere til større tilbod av arbeidskraft, spesielt skattelette for lågare inntekter, på grunn av at det då blir meir lønnsamt å jobbe ekstra. Skattelette bidreg også til at skattytarane får auka kjøpekraft utan at dei må krevje store brutto lønnstillegg. Derfor ønskjer vi å auke frikortgrensa til 70 000 kr og på sikt også få den opp i 100 000 kr. Vi synest det er urimeleg at ein person som tener 100 000 kr, skal måtte betale 15 000 kr til fellesskapet. Høgare avgifter har også ein ekstra spesielt usosial profil. Det vil ramme dei med låg inntekt hardast. Derfor går vi inn for å redusere både bensinavgift, dieselavgift, elavgift og dokumentavgift, for å nemne noko. Regjeringa går motsett veg, den ønskjer å auke avgiftene. Blant anna aukar ein avgifta på fyringsolje med totalt 500 mill. kr. Ein slik kraftig auke av denne avgifta vil setje arbeidsplassar i fare. Og då har eg lyst til å nemne eitt eksempel: Bedrifta Kronos Titan i Fredrikstad med 175 tilsette får ei meirbelastning på grunn av denne avgiftsskjerpinga for neste år på 7-8 mill. kr. Det betyr 40 000 kr pr. arbeidsplass. Dette er altså ei særnorsk avgift som konkurrentbedriftene til denne bedrifta i utlandet ikkje har, og det vil gjere det meir lønnsamt å ekspandere i utlandet og avvikle i Noreg. Det er eit uheldig signal, og det har ein uheldig verknad dersom det blir resultatet. Ingen vil tene på det. Norske arbeidstakarar vil ikkje tene på det, og miljøet vil heller ikkje tene på at ein legg opp til at norske bedrifter vil bli flagga ut til land som ikkje set miljøet så høgt og har dei same miljøkrava som Noreg. Eg trur også at dersom denne saka blir bringa inn for ESA, har bedrifta gode moglegheiter til å vinne fram. Men uansett, dette var nokre av dei forbetringane som Framstegspartiet gjer når det gjeld skattar og avgifter. Dette er forbetringar som tydeleggjer at vårt alternative statsbudsjett har ein langt betre sosial skatteprofil enn Regjeringa sitt forslag, og også vil tryggje norske arbeidsplassar langt betre enn det Regjeringa sitt forslag vil.


Jeg ønsker å stille statsråd Ellen Horn følgende spørsmål: Norge bruker mye penger til støtte for norsk filmproduksjon. Det viser seg at flere av disse produksjonene har en heller lav publikumstiltrekning og dermed gir svært lav inntjening. Noen har sågar så lite publikum at de blir tatt av etter en stund. Synes statsråden det er riktig å bruke så mye statlige kulturpenger til filmproduksjon som synes å ha et så smalt seertall, framfor å bruke disse pengene til kulturformål som gagner de store grupper, som f.eks. barn og ungdom, slik Fremskrittspartiet ønsker, ved bl.a. å styrke de frivillige lag og organisasjoner?


Jeg takker statsråden for svaret, som jeg finner betryggende. Ifølge de samme oppgavene fra Statens helsetilsyn som statsråden viste til, døde 28 pasienter ved norske sykehus i 1997 i forbindelse med behandling med moderne fiberoptisk utstyr. Hele 118 pasienter ble alvorlig skadet i samme forbindelse. Dette synes jeg personlig er skremmende tall, fordi fiberoptisk utstyr har vært brukt i landet over flere år. Skopkirurgien er imidlertid kommet for å bli. Det er en svært god teknikk, som er skånsom for pasientene, men i ukyndige hender kan denne teknikken være direkte livsfarlig. Mitt spørsmål til statsråden er: Bør det i tillegg til kompetansesenteret ved Regionsykehuset i Trondheim opprettes flere nasjonale steder for opplæring i nettopp skopkirurgi?


Når det gjelder alkoholpolitikken, er avstanden mellom SV og Kristelig Folkeparti – verken i Oslo eller i landet ellers – ikke større enn mellom andre partier. Vi står sammen. Vi mener, både SV og Kristelig Folkeparti, at alkohol er roten til veldig mye vondt, veldig mange lidelser og veldig mange belastninger både for samfunnet og for enkeltmennesker. Så er det slik, som representanten Ropstad er fullt klar over, at i Oslo er det ikke SV, og heller ikke Kristelig Folkeparti, som styrer. Derfor er det verken Kristelig Folkeparti eller SV som skal ta ansvaret for de lidelsene som påføres Oslos befolkning eller for de kostnadene som Oslo-politiet må betale ved den skjenkepolitikken som kjøres i Oslo. Rette vedkommende er Høyre og Fremskrittspartiet, som har byråden for både næring og skjenking.


Fylkestingsrepresentanten Randi Reese fra SV tok opp dette spørsmålet i fylkestinget i Sør-Trøndelag. Da skrev fylkesordfører Tore O. Sandvik et godt svar hvor det bl.a. framgår: «Det er all grunn til å reagere på kutt i ambulansetjenesten, spesielt om mange av kostnadsproblemene innen tjenesten skyldes underbudsjettering i forhold til forventet kostnad.» Her er vi også ved sakens kjerne, for dette er jo kutt som ifølge veldig mange i fylket kommer som følge av underbudsjettering, og da er det ikke lenger beredskapen som står i førersetet, da er det budsjetthensyn. Fylkespolitikere og lokalpolitikere har ikke lenger mulighet til å gripe direkte inn i disse prosessene etter foretaksreformen. Da er man prisgitt at helseministeren eller andre politikere driver tydelig styring. Mitt spørsmål er: Om pasienter, ordførere og helsepersonell i Sør-Trøndelag ikke mener beredskapen er god nok etter eventuelle kutt, vil da helseministeren engasjere seg sterkere?


Når Venstre utfordrer meg på dugnad, stiller jeg opp, jeg! Jeg har en utfordring til Venstre, fordi jeg mener at Venstre bommer på en viktig ting i spørsmålet om dugnad. For øvrig tror ikke jeg på helvete, så jeg har ingen problemer med den skremselspropagandaen som naboen stilte opp med. Det som er utfordringen, er: I likhet med The Spirit Level, boken som peker på en god del sammenhenger mellom økonomisk likhet, små forskjeller i et samfunn og tilliten mellom mennesker i et samfunn, tror jeg at jeg og Trine Skei Grande er enige om at tillit mellom mennesker er en forutsetning for at vi stiller opp for hverandre i gode fellesskap og skaper gode fellesskap, og stiller opp for hverandre i dugnad. Er det ikke da viktig, synes Trine Skei Grande, å bidra til en samfunnsutvikling der de økonomiske forskjellene mellom folk er små i stedet for, slik som det har vært i hele Vest-Europa, at de er blitt større de siste årene?


Eg vil takke for ein fin debatt, som antakeleg er starten på ein prosess rundt diskusjonen om korleis vi kan få det nødvendige løftet for infrastruktur i Nord-Noreg. Nokre her meiner at det er ei motsetjing mellom jernbane og veg. Eg vil nok tru at samferdselsministeren er einig med meg når eg påstår at veg er bra for sine formål, og at jernbanen er bra for andre. Det er ikkje alle ting vegar kan handtere, som jernbanen kan handtere. Det er nettopp difor eg i denne debatten reiser spørsmålet omkring jernbane. Det har skjedd mykje dei seinare åra. Vi har oppdaga at potensialet i Nord-Noreg er større enn vi har trudd. Korleis – og det er det ingen i denne debatten som har klart å forklare meg – skal ein klare å frakte éin million tonn sjømat frå Tromsø til Narvik på dagens vegnett? Allereie i dag er trafikksikkerheita og belastinga på desse vegane for stor med 140 000 tonn, altså skal nesten 80 gongar meir fisk og sjømat på den same vegen ned til Narvik. Ingen i denne salen har klart å seie at vegsatsing skal handtere den mengda frakt. Tilsvarande gjeld innanfor andre område, enten det er LNG eller mineral, osv. I Nord-Noreg no står vi rett og slett overfor ein heilt ny situasjon som krev ein heilt annan diskusjon om kva for infrastruktur vi treng i vår landsdel. Da er spørsmålet: Skal ein fortsetje diskusjonen som før, og seie: veg, veg, veg, eller skal vi prøve å seie veg til det, jernbane til det, osv. Det er først da vi tar innover oss den nye situasjonen Nord-Noreg står i. Utan eit løft, utan det store løftet i måten vi tenkjer infrastruktur i Nord-Noreg på, vil Nord-Noreg ikkje utløyse det potensialet landsdelen har for regionen sjølv og for nasjonen Noreg generelt. Eg er redd at vi, at samferdselsministeren, i denne diskusjonen ikkje tar det på alvor når han seier at jernbane må vere litt fram i tid. Tar ein innover seg den nye situasjonen, vil ein opne opp for å diskutere det i dag, slik at ein etter kvart kan begynne å byggje jernbanen. Så til slutt til Framstegspartiet. Representanten Korsberg meiner at SV har vore imot. Nei, poenget er at Framstegspartiet har jo berre ønskt å gjere Nord-Noreg til ein landsdel som er for olje, gass og mineralar, og der andre næringar skal underslåast. I SV ønskjer vi ei balansert tilnærming til dette. Vi ønskjer ei industriell utvikling. Vi ønskjer ikkje ei utvikling der Nord-Noreg berre blir eit haustingsland der alle verdiane blir tatt ut av landsdelen, men at verdiane blir skapt der.


Jeg takker for svaret. «Helhetlig grep»: Det dreier seg om å bidra til den omstillingsprosessen som Odda Smelteverk er inne i, som både er framtidsrettet og miljøvennlig – dersom de får det til – og å sikre andre arbeidsplasser i regionen. La meg ta smelteverket først. Her er det tydelig at statsråden stoler på at markedet skal klare alle utfordringer, og det snakkes om generelle virkemidler. Jeg synes dette er for passivt. Det er kanskje ikke uventet av en Høyre-statsråd, men det er for passivt. Den 5. mars vil styret ved smelteverket ta stilling til videre drift. Ett av alternativene er vedtak om omstilling til finkjemisk produksjon, som statsråden refererte til. Dette vil innebære 100 arbeidsplasser, en reduksjon av CO2-utslipp med 240 000 tonn og en enøkgevinst på 350 GWh – med andre ord en miljømessig og industriell gladhistorie, dersom staten bidrar. Da er spørsmålet mitt: Vil statsråden virkelig sitte passiv, eller vil hun legge til side dogmatiske kjepphester og se til at dette blir realisert?


Det er ingen generell plikt for personer med utenlandsk fagutdanning til å få denne godkjent før de kan få arbeide i Norge. For visse yrker der utøvelsen er regulert av myndighetene, f.eks. innenfor elektrofag, flyfag og helsefag, kreves det imidlertid en slik godkjenning. Disse godkjenningene gis av andre myndigheter enn de statlige utdanningsmyndighetene. Det er riktig at også for utøvelse av yrker som ikke er regulert, er det fra tid til annen etterspørsel etter en statlig godkjenning. Slike ønsker kommer både fra personer med utenlandsk fagkompetanse og fra arbeidsgivere innen slike yrker. I den gamle fagopplæringsloven var det en bestemmelse om at godkjenning knyttet til slike søknader skulle gis av fylkesmennene, men disse godkjenningene var ikke bindende for arbeidsgiverne. I opplæringsloven finnes det nå ingen bestemmelser om at statlige utdanningsmyndigheter kan utstede verken bindende eller frivillig godkjenning av utenlandsk fagkompetanse. Dette betyr at departementet ikke har hjemmel for å pålegge fylkesmennene en slik arbeidsoppgave. I de såkalte ikke-regulerte yrker er det arbeidsgiver selv som fastsetter hvilke kompetansekrav han vil knytte til en tilsetting. Dette er bakgrunnen for at departementet i november 2007 ba Utdanningsdirektoratet vurdere om det er behov for at statlige utdanningsmyndigheter framover skal godkjenne utenlandsk fagutdanning i ikke-regulerte yrker. Direktoratet foreslo i 2009 at det blir hjemlet en slik godkjenningsordning i lovverket. Direktoratet pekte imidlertid på at en slik ordning kan bli overflødig i framtiden grunnet det pågående arbeidet med å utarbeide nasjonale deskriptorer for fag- og yrkeskompetanse som kan relateres til det europeiske kvalifikasjonsrammeverket for utdanninger. Etter min vurdering vil et slikt rammeverk for å sammenligne utdanninger på tvers av land lette arbeidet med gjensidig godkjenning og kanskje i stor grad kunne overflødiggjøre en særskilt godkjenningsordning. På denne bakgrunn har jeg besluttet at det inntil videre ikke skal innføres en nasjonal godkjenningsordning. Medvirkende her har også vært at etablering av en fast godkjenningsordning vil ha både betydelige administrative og økonomiske konsekvenser. Vi bør derfor være relativt sikre på at en slik ordning vil være hensiktsmessig å ha i mer enn noen få år. Vi vil imidlertid ta spørsmålet opp til fornyet vurdering når det nasjonale kvalifikasjonsrammeverket er på plass.


Noreg har eit både bra og strengt regelverk for vår våpeneksport, og det er fornuftig. Vi eksporterer ikkje til land som er i krig og konflikt. Det har vi ein lang tradisjon for, og det er viktig. Vi har innført ei såkalla sluttbrukarerklæring som eit viktig verkemiddel for det, og vi har, ikkje minst det siste tiåret, stramma betydeleg inn på regelverka for eksport til land som gjer grove brot på menneskerettane. Fleire talarar, f.eks. representantane Skei Grande og Hareide, har gjeve to ganske ulike eksempel på kvifor vi har det, og at dette har vist seg viktig, også dei heilt siste åra Men regelverka har hatt hol, som har vorte openberre m.a. dei siste åra, og ei av dei sakene er som nemnt til behandling i kontrollkomiteen i desse dagar. Difor er det òg slik at regelverket kan verte betre, og då vil eg gjerne stoppe opp ein augneblink ved kvifor vi har det. Er det noko som gjer at forsvarsindustrien er forskjellig frå annan eksport? For det første: Forsvarsindustrien er viktig for Noreg på ulike måtar, det er det ingen tvil om. For det første har vi sjølv eit forsvar, andre land har det, og det vert produsert materiell til dette. Forsvarsindustrien er viktig for sysselsetjing, men han er ikkje minst viktig for teknologisk innovasjon. Men all næring må òg rekne med å verte bedømt ut frå hensikta med henne, og då trur eg ein kan seie det slik at forsvarsindustrien, når han produserer materiell til noko vi sjølve breitt er opptekne av å ha – eit forsvar – og som vi unner andre land å ha, så er det ei næring som er godt grunngjeve og som bidreg til noko fornuftig. Men viss ein produserer materiell til krigar, væpna konfliktar, borgarkrigar eller til intern undertrykking og grove brot på menneskerettane, er den ikkje det. Det er difor vi prøver å ha eit strengt regelverk for dette. Og i den grad vi veit at vi har sider ved regelverket som ikkje oppfyller den hensikta, bør vi forbetre dei, og etter SVs syn er dette særleg openbert på fire punkt: For det første burde vi ikkje tillate sal av nokon type forsvarsmateriell til land som grovt bryt menneskerettane. Det gjer vi i mindre grad enn berre for få år sidan. Saudi-Arabia har vore nemnt her – der har f.eks. beløpet gått betydeleg ned. Men det gjer òg at det ikkje på nokon måte ville vere eit stort problem for norsk forsvarsindustri om vi lét vere å eksportere til land som grovt bryt menneskerettane. Det er snakk om små beløp, og heldigvis er det snakk om relativt få land, men det kunne vere politisk og symbolsk viktig om Noreg hadde denne konsekvente politikken, slik Kristeleg Folkeparti og SV føreslår her i innstillinga. For det andre burde vi ha ein endå større grad av openheit enn vi har i dag. Det kan ein oppnå gjennom større openheit i sjølve meldingane og dei løpande søknadene som vert sende inn, og ein kan oppnå det gjennom ein type råd. Eg må seie at det har nesten eit komikkens skjær over seg at Venstre, Kristeleg Folkeparti og SV ikkje har klart å verte einige om kva type råd vi skal greie ut. No kan vi jo trøyste oss med at ingen av delane vert vedtekne, og kanskje klarar vi til neste gang å verte einige om eit utgreiingsvedtak som dekkjer ulike typar råd. Eg har ikkje svaret på kva som er riktig – Sverige har ein modell, ein annan modell kan vere like god – men at nokon eksterne skal kike oss i korta, er ein modell som eg trur vi med fordel kan prøve ut i Noreg. Det tredje punktet dreier seg om eigarskap, for særleg dei to store norske aktørane i denne marknaden er no òg eigarar i fasilitetar som ligg i andre land, med langt mildare, eller svakare, regelverk for eksport enn det Noreg har. Og vi veit at ved fleire tilfelle – og ikkje minst eitt, som har fått mykje merksemd – har altså fabrikkar som er eigde eller deleigde av norske selskap, selt våpen til land som er i krig og konflikt. Då forsvinn noko av hensikta med politikken. Så SV fremjar altså forslag, som eg tek opp no, om at Noreg gjennom si eigarskapsutøving i selskap som vi er heil- eller deleigar i, skal påverke politikken, slik at norsk politikk blir følgd òg for fasilitetar i utlandet. Til slutt vil eg peike på det viktige arbeidet med sluttbrukarerklæringa i NATO som det fjerde framsteget. Her har vi gått frå at det berre var SV som meinte dette for få år sidan, til at det no er eit samrøystes storting som meiner at vi skal jobbe for det. Foreløpig har vi ikkje sett tilstrekkelege framsteg, men det håpar eg vi vil gjere. Viss ikkje får vi vurdere om vi må ta i bruk sterkare verkemiddel på det feltet.


Det som gjør det nødvendig å ta ordet på nytt, er Freddy de Ruiters undring over Fremskrittspartiets skolebokpolitikk. Han var forundret og trakk Fremskrittspartiets motiver i tvil etter at Fremskrittspartiets landsmøte hadde gått inn for fritt skolemateriell i videregående opplæring. Jeg hadde trodd at de Ruiter og andre i Arbeiderpartiet ville vært fornøyd med at Fremskrittspartiet var enig i at det skulle være fritt og gratis skolemateriell i videregående opplæring. Men som de Ruiter selv sa i sitt innlegg, er det vanlig at når noen gjør noe bra, prøver man å få fokus bort fra det, og det var vel kanskje det representanten de Ruiter gjorde et forsøk på. Ellers synes jeg fortsatt det er underlig at representanten Huitfeldt står på denne talerstol og holder enkelte udefinerte kilder høyere enn norske forskningsrapporter om friskolenes innvirkning på den offentlige skolen. At hun i tillegg representerer et parti som er en del av en regjering som har stanset opp et forskningsprosjekt som kunne gitt de svarene Anniken Huitfeldt på forhånd hevder at hun har, er meget underlig.


Jeg vil bare gi en saksopplysning til representanten Meltveit Kleppa, som helt åpenbart ikke kan ha lest Dokument nr. 8:34 for 2005-2006. Hvis representanten hadde gjort det, hadde hun nettopp kunnet lese om hvordan modellen skal fungere. Det dreier seg ikke om å utlevere noen sjekker, men om å overføre pengene til dem som skal yte tjenestene. Videre er det også slik at det er naturlig at man bruker et departement til å utarbeide det detaljnivået som trengs i en del større saker som dette, og da tror jeg at Regjeringen rår over litt flere ansatte som kan gjøre dette, enn det Stortingets egne organer rår over. Videre spurte representanten Meltveit Kleppa om vi kan vise til at det er noen land som har innført dette. Ja, det er det faktisk. Det er utarbeidet et internasjonalt system som heter RUG-systemet, Resource Utilisation Group, som går nettopp på det som har med omsorgsbehov og tjenestenivå å gjøre. Sveits er ett av de landene som undertegnede snart skal besøke for å se på hvorledes dette fungerer og måten det blir gjort på, for systemene er allerede utviklet. Så da kan representanten Meltveit Kleppa besøke det landet.


For det første har regjeringen fortsatt å styrke kommuneøkonomien hvert eneste år siden vi tiltrådte, og det vil vi også fortsette med i tiden fremover i erkjennelsen av at kommunene har ansvaret for mange viktige velferdsoppgaver. Så er det sånn at eiendomsskatt er en kommunal skatt som det er opp til hver enkelt kommune om de vil innføre eller ikke. Fremskrittspartiet er imot eiendomsskatt og jobber systematisk for å unngå at den blir innført i landets kommuner, og har bevist i mange av de kommunene vi sitter i posisjon, at det er mulig å husholdere annerledes. Jeg er uenig i at det er behov for å øke eiendomsskatten. Jeg mener snarere tvert imot at det er fullt mulig, basert på den gode kommuneøkonomien som foreligger, å kunne prioritere annerledes, men det får være opp til hver enkelt kommune hvilke valg de tar.


Departementet har alt fra høsten 2008 hatt tett kontakt med institusjonene som tilbyr de nye grunnskolelærerutdanningene. Gjennom en god og nødvendig dialog med lærestedene har vi avklart forutsetningene for å tilby utdanningene. Det har vært viktig å vurdere regionens behov for lærere i skolefagene og på de ulike årstrinnene. I rundskriv av 20. november 2009 uttalte departementet: «Dersom søkertallene til en utdanning tyder på at det blir mindre enn 20 studenter i et kull, må styret ved hver enkelt institusjon vurdere om det er faglig og økonomisk forsvarlig å sette i gang studietilbudet. I en slik situasjon skal departementet kontaktes for eventuelt å godkjenne et lavere opptak.» Det reelle tallet på kvalifiserte søkere var uklart fram til slutten av sommeren. Primærsøkere har frist til 1. juli med å sende inn vitnemål, og utfallet av «Restetorget» i slutten av juli har også betydning for opptaket. På det tidspunkt da det måtte tas beslutning om eventuelt å trekke studietilbud fra Samordna opptak, var det tre institusjoner som sto i fare for å få færre enn 20 studenter til ett av sine tilbud. To av de tre institusjonene hadde til sammen flere enn 20 kvalifiserte søkere til hver av grunnskolelærerutdanningene dersom man tok hensyn til deltidstilbud og desentraliserte tilbud. Departementet har hatt tett kontakt med disse tre institusjonene. Lærestedene så nøye på hvordan utdanningstilbudene kunne gjøres mer fleksible og nettbaserte, være samlingsbaserte og ses i sammenheng med tilbud ved andre institusjoner. Etter grundige faglige og økonomiske vurderinger mente institusjonene at det var forsvarlig å gi tilbudene. Årets opptak var det første i en lærerutdanning med helt nye faglige og pedagogiske krav. Det var derfor ønskelig å vinne faglige erfaringer. Institusjonene hadde også tilbud i regioner der det er stort behov for rekruttering av lærere. Departementet besluttet derfor å godkjenne at tilbudene kunne gis. Jeg vil ved opptaket til neste kull, altså høsten 2011, holde fast på at det bør være flere enn 20 studenter til hvert årskull i de to grunnskolelærerutdanningene for å sikre faglig kvalitet, faglig bredde og økonomisk bærekraft. Erfaringene fra opptaket i år viser at det for flere av institusjonene kan bli utfordrende å tilby begge de nye grunnskolelærerutdanningene fullt ut dersom ikke rekrutteringen blir styrket, og jeg vil tillegge: dersom man ikke inngår i et tettere samarbeid med hverandre. Behovet for ytterligere konsentrasjon og arbeidsdeling innenfor lærerutdanningen vil bli jevnlig vurdert. De institusjonene med kritisk lav søkning må arbeide hardt for å få et forsvarlig antall studenter, og dette vil vi ha nær dialog med lærestedene om. Det er viktig å vurdere nye rekrutteringstiltak, bruk av samlingsbasert undervisning, nettbasert undervisning og økt regionalt samarbeid. Denne prosessen kan medføre at noen institusjoner ser at det ikke er grunnlag for å gi begge tilbudene i 2011, eller gi et tilbud desentralisert eller annethvert år. Det er nedsatt en følgegruppe som skal bidra til å sikre at kvalitetskravene her kan realiseres, og jeg vil legge stor vekt på de vurderingene som Følgegruppen gir i sine rapporter til departementet.


Først til spørsmålet om Riksrevisjonen: For det første har jo Riksrevisjonen nylig gått gjennom og utøvd kontroll med det som er Finansdepartementets rolle i forbindelse med investeringsstrategien for fondet – for årene 2007 og 2008 – og konkludert med at de investeringsbeslutningene som ble tatt, er innenfor det som var godt begrunnet over tid. Jeg har lyst til å komme med en utfordring til Stortinget når det gjelder diskusjonen rundt hva slags tilsyn man skal ha i forhold til Norges Banks utøvelse av sitt oppdrag. Stortinget oppnevner et representantskap som skal ha tilsyn med Norges Bank. Særlig disse krisetider viser oss at tilsyn, og klarhet rundt hvem som har hvilke oppgaver i forbindelse med tilsyn, er utrolig viktig. Så det som er utfordringen i forhold til hvordan opposisjonen håndterer disse spørsmålene, særlig i den lovsaken som vi har til behandling senere, er klarheten i ansvarsforholdet mellom representantskapet (presidenten klubber), deres tilsynsfunksjon og Riksrevisjonens oppdrag. Vi kan komme tilbake til det i forbindelse med odelstingsdebatten.


Med unntak av de endringer i hovedsak av teknisk karakter som ble gjort i forbindelse med statsbudsjettforliket, blir Utenriksdepartementets forslag til budsjett i dag vedtatt uforandret. Dette er etter Fremskrittspartiets syn verdt å legge merke til. Ingen tallendringer er foretatt av utenrikskomiteen. Med unntak av noen få føringer i meget forsiktige ordelag er det heller ikke gjort noen forsøk på politiske prioriteringer. Det kan virke som om det brede flertallet i utenrikskomiteen mener Regjeringens ansvar for utenrikspolitikken også strekker seg så langt at man mener Regjeringen kan bruke pengene som de måtte lyste. I et budsjett på nesten 17 milliarder kr blir ikke én million endret. Selv om komiteen ser behov for og har ønsker om endring, vil man ikke i klartekst gjøre noe. Hvor blir politikken av? Hvor blir det av viljen til å ta valg og komme med klare, konkrete føringer? Hvor er det politiske lederskapet? En grunn til denne manglende viljen til å flytte penger er flertallets redsel for å røre bistandsmidler. Reduserer man det budsjettet med f.eks. 5 mill. kr, kan man risikere at det går ut over den såkalte ODA-prosenten, og den er hellig. Den er enda mer hellig enn handlingsregelen og er blitt et styringsinstrument som følges blindt, uten nødvendig hensyn til hva som tjener bistanden eller er i norsk utenrikspolitikks interesse. Fokus er på kronebeløp og prosent og i mindre grad på bruken av pengene. Dette er spissformulert, men det er likevel relevant, særlig når vi i år har fått avdekket flere forhold som tyder på gal bruk, ja endog kanskje misbruk av bistandsmidler. Mye tyder på at det har manglet kontroll, og man har vært ivrigere med å utbetale penger enn å kontrollere og evaluere effekten av de midler som er bevilget. Fremskrittspartiet har i sitt alternative statsbudsjett et opplegg for denne rammen som er langt utenfor det som ble vedtatt. Vi har derfor valgt å legge frem et mindretallsforslag der vi viser hvordan vi ville ha prioritert når vi skal benytte den ramme som er vedtatt. Fremskrittspartiet vil prioritere sterkere når det gjelder hvordan vi bruker norske bistandsmidler. Vi vil avvikle ordningen med hovedsamarbeidsland. Vi vil opprioritere frivillige organisasjoners aktivitet, men med strenge krav til effektivitet og tett oppfølging og kontroll. Vi vil satse primært på helsefremmende tiltak, bl.a. til bekjempelse av hiv/aids, og ikke minst vil vi satse på grunnutdanning for barn. Her vet vi at både Redd Barna og Plan Norge har meget gode erfaringer. Vi vil erstatte direkte budsjettstøtte med gjeldslette, og vi dobler derfor bevilgningen til gjeldslette. Vi vil bruke mer på nødhjelp. Dessverre ser vi her at behovet til enhver tid er enormt. Vi vil ha en enda sterkere satsing på næringstiltak i u-land, og vi vil trekke norsk næringsliv tettere inn i bistanden. I dag blir norsk næringsliv tilsidesatt, bl.a. som en følge av at Norge har gjennomført en total avbinding av norsk bistand. Fremskrittspartiet mener det er svært uklokt å avbinde raskere enn land det er naturlig å sammenligne seg med. For å få norsk næringsliv til å investere i u-land må det være garantiordninger og en fleksibilitet i det norske garantisystemet som sikrer løsninger som er interessante og gjennomførbare. Den politiske risikoen ved å investere i mange u-land er så stor at uten en fornuftig garantiordning kommer man ikke langt. Fremskrittspartiet ber Regjeringen ta tak i Norfund for å gjøre dette til et egnet instrument. Fremskrittspartiet kan heller ikke denne gang unnlate å påpeke at det viktigste virkemidlet for å få u-landene på fote igjen er å inkludere dem i verdenshandelen, som riktig liberalisert vil kunne gi gevinster for u-landene som langt overstiger dagens samlede bistand. Her er det nå opp til Regjeringen i bl.a. de pågående WTO-forhandlingene å arbeide for at u-landenes interesser blir hørt. Vi vet at et av de største hindrene for mange fattige land, i tillegg til handelsbarrierene fra bl.a. EU, er tollrestriksjoner mellom de fattige landene, noe som hindrer regional handel og utvikling og gjør at kapitalstrømmen og til en viss grad handel i altfor stor grad går nord-sør og ikke innad i regionene. Vår beskjed er klar: Vi vil ha en mer aktiv handelspolitikk samt en tøffere og sterkere prioritering av hva som er viktigst og mest effektivt. Til slutt vil jeg tillate meg å ta opp Fremskrittspartiets forslag i innstillingen og henlede oppmerksomheten mot vårt forslag om opprettholdelse av ambassaden i Abu Dhabi og faggeneralkonsulatene i Hamburg, Hongkong og Miami.


Statsråd Høybråten sier at Kristelig Folkeparti ikke kommer til å fremme sitt forslag om å oppheve retten til selvbestemt abort, fordi det ikke er innenfor rekkevidde av flertallet i Stortinget. Men president Bush er innenfor rekkevidde av flertall i USA, ikke minst i forhold til de retningslinjene som USA har gitt for internasjonal støtte og internasjonalt arbeid, som umiddelbart etter at Bush-administrasjonen overtok, betydde at mange viktige prosjekter som gjaldt kvinners rett til å styre egen fødsel og eget svangerskap, falt bort. Det er en endring som antakelig har tatt livet av ganske mange kvinner verden rundt. Støtter statsråd Høybråten Bush’ internasjonale arbeid for å nekte kvinner rett til prevensjon og til abort?


Men Høyre vil vel Venstre kanskje vedkjenne seg. (Presidenten klubber.)


Gasskraftverket på Tjeldbergodden er til behandling i to departementer, Olje- og energidepartementet og Miljøverndepartementet. I en innstilling fra SFT som nettopp har havnet på mitt bord, anbefales det at det skal være pålagt full CO2-håndtering på Tjeldbergodden. Den videre behandlingen av saken i Regjeringen vil nettopp handle om at vi syr sammen innstillingene fra olje- og energiministeren og fra miljøvernministeren, og at vi legger til grunn det som Soria Moria-erklæringen har sagt om at satsing på ny teknologi nettopp vil føre til at gasskraftverket får basere seg på CO2-fjerning. Når det gjelder spørsmål knyttet til ilandføring, er det først og fremst olje- og energiministeren som har dette i sitt departement nå og vil fremme saken for Regjeringen. Da vil vi komme tilbake til saken.


Som fleire innlegg i denne salen i dag har vist, er dette ein debatt som har blitt teke opp igjen gong på gong. Det har også blitt fremma fleire Dokument nr. 8-forslag om same sak, der ein etterlyser ei avklaring. Representanten Serigstad Valen viser også til gjentekne debattar om dette temaet i salen. Ser ikkje statsråden at ei meir føreseieleg ramme rundt nettopp denne type utbyggingar ville ha gitt meir føreseielegheit, vore tenleg, og gitt ei raskare avklaring i nettopp denne typen utbyggingar, som tek altfor lang tid, noko vi ser bl.a. når det gjeld Fardal–Ørskog-utbygginga, som eit eksempel?


Hvordan vi legger til rette for å kunne rekruttere til viktige næringer og et mangfoldig næringsliv, er veldig viktig. Taleren fra Høyre, Peter Gitmark, var oppe her i stad og sa at det er markedet som kan løse dette best, og tydeligvis kan løse dette nesten alene. SV er sjølsagt uenig i det, men jeg vil ta fatt i noe av den argumentasjonen som representanten Gitmark førte, for det er jo en rekke forutsetninger som må ligge til grunn hvis markedet skal fungere. Blant annet må det være full informasjon til alle deltakerne i markedet, slik at de vet hva de skal forholde seg til. Og noe av hovedkritikken som mindretallet har ført i denne saken, er jo at f.eks. skolen ikke er god nok til det. Skolen i dag er ikke god nok til å opplyse alle elever om hva slags næringsmuligheter som fins, ikke engang i nærområdet. Det er altfor lite penger i skolen til f.eks. å kunne ta seg en tur til nærmeste bedrift, besøke flere bedrifter jevnlig, slik at man får et godt bilde av hva mulighetene faktisk er. Jeg har jo vågd den påstand at mange ungdommer i dag vet mye mer om yrkesmuligheter og hva som rører seg på andre siden av kloden, enn rundt hjemstedet sitt. Det er ikke noe galt i å vite veldig mye om verden, men det blir galt hvis vi ikke vet noen ting om vårt eget land og de mulighetene som er der. Derfor mener vi at vi må ha et kritisk blikk på hvordan skolen fungerer både når det dreier seg om å gi informasjon om yrkesmuligheter, og også når det dreier seg om jobben for å skape de gode entreprenørene. Der er det mye igjen. Der må man undervise på andre måter enn det man gjør i dag. Man må ta i bruk metoder som det ikke er godt nok rom i den norske skole for å kunne bruke i dag. Den andre biten av dette er jo at det skal være lik tilgjengelighet hvis markedet skal fungere. Slik er det jo heller ikke på alle områder i dag. Representanten Apelthun Sæle som var oppe her i stad, sa at det var manglende mobilitet i det norske arbeidsmarkedet. Ja, kanskje er det det, men kanskje det også beror på noen sider av livet som vi også må ta hensyn til, nemlig tilhørighet og slike ting. Men det dreier seg jo faktisk også om f.eks. boligpriser. Det er forferdelig dyrt å flytte noen steder, og andre steder får en altså ikke solgt huset sitt til det pantet er verdt engang. Da er det ikke så enkelt. Men også den delen, for å si det sånn, er viktig for å få dette samfunnet til å gå som smurt. Det er sånn at det er overlatt til markedet, og da blir det store økonomiske utslag for den enkelte som man må regne inn i dette. SV er redd for at vi i debatten om problemene på arbeidsmarkedet forbigår den største utfordringen vi har i Norge i dag, nemlig å kunne rekruttere nok folk til de reformene som vi i Stortinget og Regjeringen har vedtatt. Det er en kjempeutfordring å få det til. Det vil ta all den ledige kapasiteten i arbeidsmarkedet de nærmeste årene hvis vi skal greie å rekruttere folk til disse reformene. Det betyr at vi må sende noen andre signaler til ungdom i dag enn det at offentlig sektor skal krympes. Noe av det som gjør at ungdom velger et yrke, er jo at de får et signal om at framtida ligger der. Hvis ungdommen i alle år får signaler om at offentlig sektor er for stor, det er for mange som jobber der, landbruket er for svært, der skal vi ikke jobbe, primærnæringene er umoderne og gammeldagse, der skal vi ikke jobbe, er det klart at de tenker seg om – og finner på noe annet. Hvis vi vil at ungdom skal velge disse næringene, som er viktige for landet, hvis vi vil at ungdommen skal bo i Distrikts-Norge, må vi gi noen signaler om at framtida også ligger der. Og vi må sørge for at det er på plass. Når det dreier seg om offentlig sektor og å greie å bemanne sektorene helse, omsorg, barnehage og skole, har vi faktisk muligheter til å få til det, både gjennom utdanningskapasiteten og gjennom at de som jobber der, slipper å jobbe helsa av seg, ved at det blir langsiktige føringer som gjør at de som skal ansette dem, kan gi muligheter til det. Hvis vi skal kunne greie å rekruttere noen av dem som blir ledige nå, til de stillingene som er ledige, er det fremdeles slik at det er flest av de ledige som har lav utdanning og liten kompetanse. Det betyr at Aetat har en viktig jobb for å hjelpe disse med å skaffe seg nødvendig kompetanse. Da kan faktisk et økt nivå på arbeidsmarkedstiltakene være et riktig instrument også nå. Det er riktig at ledigheten i noen andre deler av arbeidsmarkedet har vært økende. Men det er allikevel mange færre av dem som er ledige, enn av dem med lav kompetanse. For eksempel til dem som er ledige i IT-bransjen nå: Det kan faktisk være mulig at en del av dem kan hjelpe det norske skoleverket med å bli oppdatert på informasjonsteknologi, der er det mye som mangler. Det ville være til gode for landet; det ville være til gode for at færre ble arbeidsledige. Innenfor byggsektoren er det likeens. I forrige uke hadde vi en spontanspørretime som stort sett dreide seg om arbeidsledighet. Jeg må si at jeg var litt lei meg for det litt ironiske svaret jeg fikk av arbeidsministeren da jeg utfordret på om det ikke kunne være mulig å bruke f.eks. noen av disse bygg- og anleggsarbeiderne til en nødvendig opprustning av skolen – som vi vet trengs. For jeg tror at hvis de kan bygge et kjøpesenter, så er de kanskje også kompetente til å bygge en skole. Eller disse nye som nå er ledige i IT-bransjen, kunne f.eks. brukes til den opprustningen av IT innenfor skoleverket som vi vet er nødvendig. Å si at for disse som nå er ledige – sjøl de med høy kompetanse – ville en liten tilleggsoppbygging av kompetanse eller noen slike grep være totalt bortkastet og helt meningsløst, synes jeg ikke er noen god tilnærming. Jeg synes at vi nå må prøve både å få løst disse viktige oppgavene og å få penset dem som er ledige, inn i virksomhet så fort som mulig. Så en bitte liten visitt til representanten Apelthun Sæle, som nevnte landbruket. Jeg sa litt om det i stad, at signalene kanskje ikke har vært at den store framtida ligger der. Et signal som har vært gitt til landbruket i det siste, har vært at man skal satse på heltidsbonden. Det betyr etter mitt syn et liv med 30 år alene på traktoren. Derfor har SV helt mer i retning av at kombinasjonsbruket har en stor fordel, nettopp fordi man kan kombinere det med en annen jobb. Man kan f.eks. være lærer, regnskapsfører eller hva det nå kan være, ved siden av og få et arbeidsfellesskap og et sosialt fellesskap. Jeg tror at for veldig mange ungdommer som kunne tenke seg dette yrket, er det en mye mer forlokkende framtid enn det å være helt alene stort sett hele yrkeslivet sitt, slik veldig mange i landbruket vil være dersom man tenker seg at det bare er heltidsbonden man skal satse på. Det er dessuten ikke noen god strategi for distriktene, fordi det er der gårdsbrukene er små. Det vil faktisk også av økonomiske grunner være nødvendig å kombinere det med andre ting for at det i det hele tatt skal gå an. Jeg tror man må tenke litt igjennom hvordan man skal satse på mange næringer, dersom vi skal nå noen mål innenfor de områdene som dette forslaget har satt lys på. Da kan vi ikke gjøre slik som representantene for Regjeringen tydeligvis gjør, satse på markedskreftene. Da vil vi få veldig store svingninger. Vi vil ikke greie å rekruttere folk til en del svært viktige jobber, og vi vil ikke greie å utløse de menneskelige ressursene som det ser ut som at vi alle sammen er enige om er den største nasjonale verdien vi har.


Jeg har med forbauselse registrert den begrunnelse Arbeiderpartiet gir i innstillingen til kap. 719 post 72 for å redusere bevilgningene til AAN-kontorene med 10 mill. kr. Begrunnelsen er at «forebyggende abortarbeid kan skje ved en bedre utnyttelse av de økonomiske ressursene», underforstått: enn det AAN-kontorene presterer. Dette er med respekt å melde en insinuasjon mot AAN-kontorene som ikke kan dokumenteres. Det er absolutt ikke korrekt at ikke ressursene ved AAN-kontorene utnyttes maksimalt i det forebyggende abortarbeidet. De blir etter hvert mer og mer etterspurt i denne problematikken, både når det gjelder informasjon, kompetansene og enkelttilfeller. Hvis det er slik at Arbeiderpartiet ikke tåler at et privat foretak, bygd på de kristne grunnverdier, skal få delta i abortforebyggende arbeid, synes jeg Arbeiderpartiet skulle være ærlig nok til å si det rett ut slik at alle skjønner hva de mener, og ikke bruker vikarierende argumenter og insinuerer at AAN-kontorene ikke gjør jobben sin og utnytter ressursene maksimalt. Kan representanten Bjarne Håkon Hanssen dokumentere de påstander Arbeiderpartiet anfører i budsjettinnstillingen?


Det har kommet en del påstander fra denne talerstolen om at Fremskrittspartiet er et distriktsfiendtlig parti. Det vil jeg prøve å motbevise, og jeg vil opplyse representantene om at det også bor FrP-ere ute i distriktene. Alle er ikke samlet i Oslo. Jeg har også merket meg at denne regjeringen har som mål å opprettholde hovedtrekkene i bosettingsmønsteret. I et svar på et skriftlig spørsmål klargjør kommunal- og regionalministeren hva dette innebærer, og jeg er glad for at statsråden erkjenner at verken Regjeringen eller Stortinget, ja heller ikke Fremskrittspartiet, kan vedta hvor folk skal bo. Markedet har regulert den geografiske spredningen av arbeidsplasser. Dagens bosettingsmønster er et resultat av hvordan markedet fungerte i tidligere tider. Eksport av sjømat har f.eks. i flere hundre år sørget for en spredt bosetting langs kysten. Framveksten av småbyene langs sørlandskysten skyldes i stor grad gode tider i den internasjonale seilskutebransjen. Fremskrittspartiet er av den oppfatning at folks frie valg skal styre bosettingsmønsteret i framtiden også. Fremskrittspartiet synes den femte av de utfordringene Regjeringen lister opp for å nå de distrikts- og regionalpolitiske målene, er interessant. Jeg tolker dette som at Regjeringen er på glid mot å være positiv til sentralisering innad i den enkelte landsdel – og det vil være en endring i det som har vært offisiell norsk politikk de siste 50 årene. Jeg er enig i Regjeringens mål om å redusere avstandshindre, bl.a. i form av økte stamveiinvesteringer. En framsynt regjering burde ha gått mye lenger enn det som gjøres. Jeg viser til Fremskrittspartiets alternative statsbudsjett, der det legges opp til økte infrastrukturinvesteringer. Tar man kontakt med lokalpolitikere og ordførere sier de vei, vei, vei – det kan være det viktigste for å opprettholde bosettingen i kommunene. Reduserte transportkostnader nevnes ofte, sammen med lavere drivstoffavgifter og billigere biler. Oslo-regionen er den eneste byregionen i Norge som har en størrelse og sammensetning som kan måle seg med andre storbyregioner i Europa. Fremskrittspartiet mener derfor at Regjeringen må legge til rette for at Oslo kan ivareta nasjonale funksjoner som hovedstad for hele landet, samt sin funksjon som motor for verdiskaping og vekst regionalt og nasjonalt. Jeg viser til at storbyenes rolle i verdensøkonomien blir stadig viktigere i takt med at en stor og voksende andel av verdiskapingen finner sted innen tjenesteytende sektor, og at konkurransedyktige norske storbyer vil bety svært mye for Norges konkurranseevne internasjonalt. Det er viktig at man har vilje til å føre en politikk som innebærer at det skal være et velferdstilbud i distriktene preget av kvalitet og valgfrihet, og der brukeren settes i sentrum. Det viktigste kan ikke være om tjenestene utføres av private eller offentlige tilbydere, men at alle som bor i Norge, skal være trygge på at de får gode velferdstjenester når de trenger det, uavhengig av hvor de bor i landet. Fremskrittspartiet etterlyser en langsiktig opptrappingsplan fra Regjeringen, hvor det er samsvar mellom overføringene til kommunene og kostnadene for kommunene. Derfor har vi fremmet et forslag som går på akkurat dette. Dagens kommuneinndeling ble fastsatt i en tid da befolkningen var mindre og transportmulighetene dårligere. Samtidig har fylkeskommunene mistet sin rolle, og dette forvaltningsnivået utgjør i dag en unødvendig belastning for landets skattebetalere. Fremskrittspartiet ønsker et nytt system med to forvaltningsnivåer, stat og kommune – noe som ikke er ukjent for dem som sitter i salen i dag – der dagens oppgaver fordeles mellom de to resterende forvaltningsnivåene. Jeg vil slå fast at en tonivåmodell vil ha en rekke fordeler utover de åpenbare kostnadsbesparelsene, bl.a. mener vi det vil styrke lokaldemokratiet, føre til mer desentralisering etter nærhetsprinsippet og økt fleksibilitet. Statsminister Jens Stoltenberg uttalte på ordførerkonferansen til KS våren 2006 følgende: «For meg er det åpenbart at den kommunestrukturen som var riktig før, ikke nødvendigvis er riktig i fremtiden.» Dette er jeg helt enig med statsministeren i. Dette er en uttalelse som også er i samsvar med kommunenes egen oppfatning av dagens kommunestruktur. Høsten 2003 satte daværende regjering i samarbeid med KS i gang prosjektet «Framtidens kommunestruktur – kommuner med ansvar for egen utvikling» – et godt prosjekt, etter min mening. Det ble lagt fram en sluttrapport for prosjektet høsten 2005, der alle kommuner deltok. Om lag 10 000 kommunepolitikere deltok i debatten. En gjennomgang av kommunestyrevedtakene viser at bare 25 pst. av kommunene ser på dagens kommunestruktur som tilfredsstillende. Jeg vil også nevne at Fremskrittspartiet er negativ til boplikt, fordi dette innebærer et alvorlig inngrep i eiendomsretten som både reduserer verdien av folks eiendeler og hindrer fri omsetning av boliger, eiendommer og hytter. Jeg tror også at boplikt vil virke mot sin hensikt ved at den gjør det mindre attraktivt å investere i distriktene. En sak som jeg ofte får henvendelser om, er at mange kommunepolitikere er negative til Miljøverndepartementets og fylkesmannens innblanding overfor den enkelte kommune i plan- og arealsaker. Fremskrittspartiet ønsker å begrense statens innblanding når det gjelder lokal planlegging. Dette mener vi er lokaldemokrati. Jeg vil peke på mulighetene for å få mer ut av de pengene som allerede brukes, noe som alle burde være opptatt av. Eksempelvis kan det bety en mer helhetlig planlegging og utbygging ved bruk av samarbeidsløsninger, der private bidrar til drift og bygging av veier. Jeg er noe forundret over at Regjeringen er så negativ til dette virkemidlet. Fremskrittspartiet mener at klokskap og mest mulig lokalt selvstyre bør være bestemmende for utviklingen i f.eks. kystsonen. Jeg vil advare mot en innskrenking av kommunenes disposisjonsrett over egen strandsone, og jeg mener dette truer lokaldemokratiet. Jeg har tolket statsråden slik at hun er opptatt av en mer differensiert arealpolitikk, noe som jeg synes er en positiv utvikling. Men vi får vente og se om vi ser det i praksis. Det er viktig at de som kjenner sitt lokalmiljø og forholdene der, også tar beslutningene. Jeg vil vise til at reiselivsnæringen er en bransje i sterk internasjonal vekst. Det er en næring der Norge har en rekke naturgitte fortrinn som bør utnyttes i tråd med en aktiv næringspolitikk, noe som også vil styrke distriktene. Jeg vil også vise til småskala vannkraftproduksjon som har et stort potensial i Norge. Mulighetene kunne vært utnyttet enda bedre om Norge hadde fått etablert et grønt sertifikatmarked sammen med Sverige. Småskala vannkraft vil kunne gi et ekstra inntektsgrunnlag og styrke muligheten for fortsatt næringsdrift og bosetting i distriktene. Jeg vil peke på at kraftsalg kan gi en viktig inntekt til gårdbrukere. Dette er en inntekt som vil kunne gi bønder en økonomisk plattform i en tid da inntektene fra tradisjonell gårdsdrift er presset. Det er viktig med en alternativ inntektskilde som kan gi fortsatt livsgrunnlag for gårdsbruk i kommunene. Bygging av småkraftverk innebærer at verdier bygges for framtidens generasjoner, og det gir grunnlag for næringsdrift og bosetting i kommunene. Fremskrittspartiet mener det er viktig å delegere konsesjonsmyndigheten for mikro- og minikraftverk til den enkelte kommune, noe som vi ser på som en styrking av lokaldemokratiet. Jeg oppfatter det slik at Senterpartiet har liten tro på det lokale selvstyret når man ikke har tro på at kommunestyrene engang kan fastsette en ordførers lønn.


Nasjonal transportplan som behandles i dag, betyr et stort samferdselsløft for Nord-Norge. Landsdelens andel av riksveiinvesteringene øker fra 10 til 16 pst. En av de store flaskehalsene er transportkorridoren nord for Narvik, som nå får en løsning. Hålogalandsbrua skal ferdigstilles i første del av perioden. Det blir satt av penger til å starte oppgraderingen av E10 og rv. 85 mellom Evenes og Sortland. Når dette er ferdig, vil den samlede reisetiden mellom Narvik, Lofoten og Vesterålen reduseres med én time. Det vil ha svært store regionale ringvirkninger. De største mengdene av varetransport og fisketransport i landsdelen går her i dag. Oppgraderingen av kapasiteten på Ofotbanen er også svært viktig – 1,6 mrd. kr til flere krysningsspor til en av landets mest trafikkerte jernbanestrekninger. Det er i planen også annonsert at i forbindelse med revideringen skal det foreligge ferdige planer om dobbeltspor på Ofotbanen. Det er helt nødvendig. I dag trafikkeres banen av fire godsselskap som ber om betydelig økt kapasitet. Jeg ser at Høyre og Fremskrittspartiet foreslår privatisering av Ofotbanen – en konkurranseutsetting av driften. Det er ikke overraskende, men det er et meningsløst forslag. Om det blir gjennomført, vil høyst sannsynlig driften bli overført til LKAB og den svenske stat. Jeg er også glad for en klar og tydelig annonsering av bygging av ny stamruteflyplass på Helgeland. Det er viktig i denne sammenhengen at statsråden bidrar til at den annonserte konsekvensutredningen i regionen blir gjennomført raskt, slik at byggingen kan påbegynnes så snart som mulig. Det er også gledelig og viktig at det er kommet klare merknader om at man forventer en forsterkning av Nordlandsbanen mellom Mo i Rana og Dunderland, slik at denne banestrekningen kan tåle større malmvogner – et spennende initiativ for å elektrifisere Nordlandsbanen, en jernbanetrasé for malmtransport i tilknytning til Rana Gruver. Nasjonal transportplan vil bety et svært stort løft for transport og samferdsel i landet, ikke minst i den nordnorske landsdelen.


Takk, president! Jeg vil først takke for hyggelig omtale og si det samme. Det er veldig mye som Kristelig Folkeparti og SV er enige om på disse områdene. Vi ønsker et konstruktivt og godt samarbeid med Kristelig Folkeparti, både når det gjelder fattigdomssatsing, og når det gjelder velferd og omsorg i fellesskap. Da ber jeg representanten for Kristelig Folkeparti merke seg at det forslaget som vi har lagt inn i dag, handler om å verne de private nonprofit-aktørene, og at vi ikke vil slippe kommersen inn på områder der vi mener de ikke har noen rolle å spille. Der håper jeg på Kristelig Folkepartis støtte. Når det gjelder kommunestruktur, er SV for at det skal skje i frivillighet. Vi er veldig for at det skal være muligheter for å drive lokaldemokrati, men vi er også for at folk skal ha like rettigheter. Hvis en f.eks. er funksjonshemmet eller sjuk, eller en skal ha en barnehageplass eller trenger barnevernet, skal det være likt og ikke variere fra kommune til kommune.


Jeg mener at lokaldemokratiet ikke har hatt gode kår under denne regjeringen. Kommuneøkonomien har ikke vært dårligere siden 1991. Fylkesmannen overprøver i økende grad det lokale skjønnet, selv om kommunenes fortolkning er i samsvar med gjeldende nasjonale retningslinjer, og er fundamentert på lokalpolitisk skjønnsanvendelse. Dette er betenkelig, og dette bør det gjøres noe med. Det er nemlig slik at ansatte hos fylkesmannen opptrer som politiske aktører, uten folkevalgt kompetanse i enkelte saker. Fremskrittspartiet ønsker å skille skjønn og legalitetskontroll, og mener at dagens fylkesmannsembete har en uheldig sammenblanding av disse rollene. Mulighet for domstolskontroll i dag er nærmest fraværende og ikke egnet til å øke respekten for de rettslige rammene for de folkevalgte organene. Dette er ikke med på å styrke det lokale demokratiet, noe som Regjeringen og regjeringspartiene har sagt at de ønsker, og som de vil gjøre noe med, men vi ser ikke resultater. Vi ser det motsatte. Vi ser en overkjøring av kommunene. Det nye som nå kommer, er en nasjonal skjenkepolitikk, som skal bestemme hvordan lokalpolitikerne skal håndtere dette. Jeg mener atr skjenketidene må bestemmes lokalt, og at det ikke må legges opp til noen formynderpolitikk, slik som det ser ut til at vi får nå. Regjeringspartiene og statsråd Storberget mener at regjeringspartiene vet bedre enn ordførerne våre og lokalpolitikerne i kommunen. Hva er det som er best for den enkelte kommune? Jo, det vet lokalpolitikerne, også når det gjelder skjenkepolitikken. Jeg mener at det er den enkelte kommune som er best i stand til å ta disse beslutningene. Fremskrittspartiet mener at det må være lokalpolitikerne som er best egnet til å finne løsninger for sine tettsteder og byer. Det som kan være virkningsfullt ett sted, kan virke mot sin hensikt et annet sted. Den rød-grønne regjeringen har satt en feststopp til kl. 02. Hvordan de har kommet fram til at festen bør slutte kl. 02, er jeg litt usikker på, men den tiden er iallfall satt. De kutter ikke bare i skjenketidene, men foretar også en kraftig innskrenking av lokaldemokratiet.


Mitt spørsmål går til helseministeren. TV 2-kanalen avslørte søndag kveld skandaløse og uverdige forhold ved psykiatrisk avdeling ved Haukeland sykehus. Det gikk frem av innslaget at tvangsinnlagte psykotiske pasienter blir plassert på korridor eller på flersengsrom hvor sengene står meget tett. Mangel på akuttplasser i psykiatrien er ikke noe ukjent fenomen, verken for meg eller vel heller ikke for helseministeren. Slik har situasjonen vært de siste fem–ti år. Helseministeren ble intervjuet i nevnte TV-innslag og opplyste at han ville øke i betydelig grad byggingen av omsorgsboliger for psykiatriske pasienter i kommunene. Det er vel og bra, men det hjelper ingenting for akuttpsykiatrien og de forholdene som blir avdekket ved Haukeland sykehus, og som finnes ved flere psykiatriske avdelinger. I psykiatriplanen er det vedtatt å bygge et betydelig antall distriktspsykiatriske sentre som åpenbart vil dempe presset på akuttpsykiatrien. Vil helseministeren ta initiativ til å forsere utbyggingen av de planlagte distriktspsykiatriske sentrene, slik at disse står ferdige i 2004, to år før den egentlige planen tilsier?


Jeg overtar ingen skandalesektor, uttalte vår nye helsestatsråd den dagen han overtok sitt nye departement, Helse- og omsorgsdepartementet. Ja, han gjentok det som sitt mantra hele den dagen. Jeg er faktisk helt enig i det, det er ingen skandalesektor, først og fremst takket være flinke leger og veldig flinke og hardt arbeidende sykepleiere og andre helsearbeidere i sektoren, som hver dag sørger for at vi ikke får flere skandaler enn det vi har. Selv om sektoren ikke er en skandalesektor, er det en sektor som dessverre er preget av mange skandaler. Da er det faktisk viktig å ta tak i skandalene. Vår nye helseminister holdt sitt innlegg i salen i går, elegant fremført, flotte ord og gode betraktninger som vanlig, men ingen konkrete forslag, ingen konkret handling. På tv rett etter dette innlegget så vi en ny skandale: Oslo universitetssykehus kunne melde om at det så langt i år var 500 pasienter på hjernekirurgisk avdeling som var blitt sendt hjem etter at de var klargjort for å bli operert. Det er nesten 10 stykker i uken, og det er en skandale. Vi har mange unødvendige dødsfall i sektoren. Tallene går ned, heldigvis, men 3 000 er fortsatt altfor mange. Vi sender journaler i taxi, vi kommuniserer med telefaks, vi feilmedisinerer i stor grad, og vi får masse reinnleggelser, noe som koster mange penger, ja, kanskje milliarder av kroner. Nettopp derfor har Fremskrittspartiet foreslått å nedsette en kommisjon. Etter 22. juli var vi alle sammen enige om at vi må se på samfunnssikkerheten og samfunnsberedskapen i en helhet. Ja, dette ønsker Fremskrittspartiet også at vi skal gjøre på helsesektoren– se helheten, ikke bare de enkelttilfellene som Helsetilsynet og andre skal ta tak i. Hvorfor behandler vi færre pasienter i Norge i forhold til antall leger enn de gjør i våre naboland som er ganske sammenliknbare? La oss se på det. La oss se på hvorfor vi har så høye tall når det gjelder mennesker som dør unødvendig på sykehus, hvorfor vi har lange ventelister og at de har økt nærmest kontinuerlig i syv år. Vi må tore å se på dette, og tore å se på det i et lengre perspektiv. Nettopp derfor bør vi ha en kommisjon som med et åpent sinn ser på hvordan vi kan gjøre ting bedre i norsk helsevesen. Kreftomsorgen har vært nevnt også i dag. Det kom en rapport som ble publisert i aviser i går, som viser at det dessverre ikke står så bra til som vi hadde håpet. Ja, det er mange flere som blir behandlet i Norge enn tidligere, og mange flere overlever, og det er veldig bra. Men det er altså fortsatt slik at den eldste strålemaskinen på Radiumhospitalet er 19 år gammel – langt over forventet levetid og det man anbefaler. Det viser seg også av denne rapporten at investeringene i medisinteknisk utstyr i norsk helsesektor nærmest stoppet opp i 2006. Det er altså på tide at vi ser mer helhet, og at vi er villige til å investere, både i utstyr og – ikke minst – i nye bygg. Når det gjelder kreftomsorgen, har jeg vært og besøkt leger som jobber på Radiumhospitalet som bruker dyner og puter til å ha i vinduskarmene for at det ikke skal trekke og at det ikke skal være for kaldt å sitte på kontoret. Dette er en av de fremste institusjonene vi har i landet. Vi vet at vi trenger nye sykehus, både på Ullevål og på Radiumhospitalet, vi trenger det i Molde, vi trenger nye byggetrinn i Vestfold og mange andre steder. Det krever handling og vilje, ikke bare ord og meldinger til Stortinget. Vi trenger også datasystemer som kan snakke sammen, sånn at vi slipper å bruke taxier og telefaks som den mest effektive kommunikasjonsformen. Vi har også sett at legevaktene ikke er slik de burde være. Det kunne det vært sagt mye om. Jeg deler det inntrykket som er skapt på tv om at det er mye å gjøre, og våre egne legevaktbesøk skal ikke være det som bestemmer at vi ikke skal handle. Jeg synes også vi trenger mer handlekraft. For å få tryggheten tilbake for norske pasienter, trenger vi rett og slett handlekraft.


Det som har blitt avdekket i Veritas-rapporten i forhold til Aetat, er svært alvorlig, og ministeren bruker selv begrepet «juks». Det er alvorlig av flere grunner. Det ene er at man gir inntrykk av å formidle jobber man overhodet ikke har formidlet. Men i skyggen av det ser man altså at Aetat overhodet ikke har satset på formidling av arbeid med hensyn til de vanskeligste gruppene, nemlig langtidsledige, kanskje spesielt eldre, samt uføre, funksjonshemmede – personer man hadde trengt mye mer ressurser til og prioritert høyere for å få tilbake i arbeid. Dette avdekker at det er behov for en betydelig grad av omorganisering både av Aetat og deres samarbeid med andre etater, jeg tenker da spesielt på trygdeetaten og sosialetaten. Ser statsråden, i kjølvannet av det som nå avdekkes, behovet for en omorganisering av samarbeidet mellom Aetat, trygdeetaten og sosialetaten for å kunne klare å formidle arbeid til dem det er vanskeligst å formidle til, at det er et behov for å gjøre noe med de tjenestene for å komme problemet til livs?


Jeg har et spørsmål til statsråd Storberget. La meg også ønske statsråden et riktig godt nytt år. La oss også håpe at dette ikke blir et veldig trivelig år for de kriminelle her i landet. I romjulen opplevde vi at politidirektøren gikk ut i media og ønsket en omorganisering av politiet. Blant annet varslet hun færre politidistrikter. Hun sa også at vi nå må stille større krav til resultatene i politiet, bl.a. fordi politiet har fått betydelig mer ressurser. Det er noe vi alle kan slutte oss til. Fremskrittspartiet er i utgangspunktet ikke imot omorganisering, men det er altså ikke lenge siden vi hadde en betydelig politireform, og resultatene av den kan vi se: Det er lengre responstid over store deler av landet, folk må vente lenger før politiet rykker ut, og det er også satt i gang en nedleggelse av lensmannskontorer, noe som svekker folks tillit til at vi har det nærpolitiet som vi alle ønsker. Nå har statsråden og politidirektøren vært et team i ganske mange år, og det er ganske overraskende at man nå, i romjulen i år, har kommet frem til den erkjennelse at vi må ha en omorganisering for å få bedre resultater i politiet. Vi krever at hvis det nå skal skje ytterligere reformer i politiet, må statsråden komme til Stortinget og gi tydelig uttrykk for hvilke resultater han vil levere innenfor kriminalpolitikken. Mitt spørsmål er: Når skal vi se resultater av Knut Storbergets kriminalpolitikk?


Først av alt er jeg veldig glad for at det er en enstemmig tilråding fra komiteen. Det gjør at denne innstillingen står sterkere når man skal håndheve det som blir resultatet av loven. Dette er også en forenkling, en forenkling i forbindelse med at man slipper stadig vekk å måtte returnere til avsender ulovlige legemidler som blir importert til Norge uten noen som helst form for risiko. Dette er svært viktig. Regjeringen har absolutt vist handlekraft i denne saken. Det tok 120 dager i regjering før man nå får dette vedtaket på plass, et vedtak som er helt nødvendig, og som det har hastet med å få på plass. Jeg tror de fleste av oss i denne salen har vært klar over den virksomheten som skjer, men man har manglet virkemidler for å komme med et effektivt motangrep mot det. Vi vet at mange pasienter som blir rammet av sykdom, gjerne også alvorlig sykdom, sitter og googler på nettet for å finne fram til virksomme behandlingsformer, men også for å finne ut hvordan man kan få tak i legemidler til redusert pris. Det står gjerne også, på diverse nettsteder, beskrevet nøye hva de forskjellige legemidlene er for noe, uten at det i det hele tatt har rot i virkeligheten. Dette er gjerne personer som i utgangspunktet er i en vanskelig situasjon, som ønsker nærmest å prøve alt. De lar seg da forlede og lure av – unnskyld uttrykket, president, men det kommer fra hjertet – rett og slett rene kjeltringstreker, utnyttere som finnes der ute, som tjener penger på folks helse. Disse tingene må vi sette en stopper for, og derfor er jeg glad for det forslaget som nå blir enstemmig vedtatt i Stortinget. Når det gjelder kosttilskudd, så ber et flertall om å se på hvilke kosttilskudd som klassifiseres som legemidler. Vi vet at det er en pågående debatt særlig knyttet til sterkere doser på D-vitamin etc., der Norge – kanskje – har et vel strengt lovverk i forhold til en del andre land som vi pleier å sammenligne oss med. Da kan det være greit å se på muligheten for å kunne harmonisere et regelverk, slik at vi i hvert fall kanskje er på linje med de landene vi normalt sammenligner oss med. Det ville også bidra til å være betryggende både for pasienter og andre som bruker kosttilskudd i forskjellige sammenhenger. Avslutningsvis må jeg si at jeg er utrolig glad for at et flertall i komiteen nå faktisk ber om at det skal legges til rette for etablering av nettapotek i Norge. For relativt mange år siden, ved årtusenskiftet, var undertegnede saksordfører for apotekloven. Den gang foreslo Fremskrittspartiet at det skulle åpnes for nettapotek i Norge, nettopp med bakgrunn i den utviklingen vi så rundt oss, at man kunne lage et regelverk slik at et nettapotek skulle ha de samme kravene som den ordinære apotekvirksomheten har i Norge. Dette ble da ikke vedtatt, dette ble nedstemt, og svært mange var veldig skeptiske. Nettapotek finnes i mange land, og vi ser også at norske borgere bruker disse tjenestene. Det er viktig å legge til rette for at vi kan få et skikkelig godt regelverk for nettapotek i Norge, slik at vi får en trygghet for det man kan selge, og i tillegg gjør det enklere for pasientene, men ikke minst at vi også kan få en økt konkurranse, innenfor trygge og sikre rammer. Så jeg er veldig glad for at flertallet nå endelig stemmer for et slikt forslag.


Konkurransekraften til industrien er først og fremst industriens ansvar – leverandører og operatører i fellesskap. Til virkelighetsbeskrivelsen, når representanten Per Rune Henriksen er veldig opptatt av å kalle dette en krise, har jeg lyst til igjen å minne om at investeringsnivået i 2015 og 2016 kommer til å bli større enn det var i 2009, i 2010, i 2011 og i 2012, og så hadde vi rekordårene 2013 og 2014. Vi ser i år og for neste år et lavere aktivitetsnivå enn i 2013 og i 2014, men vi kommer altså fra et historisk høyt nivå. Det er helt nødvendig at industrien, leverandører og operatører, tar tak i kostnadsutviklingen vi har sett. Regjeringen har levert når det gjelder nye arealer, vi har levert med hensyn til stabilitet og forutsigbarhet i rammevilkårene, og vi har styrket myndighetenes innsats for forskning og teknologiutvikling på norsk sokkel.


I innstillingen fra komiteen sier flertallet i en merknad: «For å gi bøndene en inntektsutvikling på line med andre grupper, er det viktig å nytte ut dei ressursane garden har.» Det er ingen tvil om at det norske landbruket er den mest gjennomregulerte næringen som fins her i landet, antakeligvis den mest gjennomregulerte landbruksnæringen i hele verden. Er det staten eller er det den enkelte gårdbruker som vet hvilke ressurser den enkelte gård har? Og tror saksordføreren at å oppheve reguleringer og gi bonden næringsfrihet tilbake, slik som alle andre næringsdrivende har, vil kunne bidra til å gi den enkelte bonden en inntektsutvikling utenfor offentlige budsjetter, slik at bonden også da kan stå på egne ben?


Jeg føler et sterkt behov for å ta ordet, for det er altså sånn at lederen for landets nest største parti snakket usant i sted da hun holdt sitt hovedinnlegg. Hun sa at forskjellene har økt. Det er ikke riktig. Det er godt dokumentert gjennom den rapporten Fordelingsutvalget nettopp framla, at forskjellene økte dramatisk under den forrige regjeringen, under høyreregjeringen, der Fremskrittspartiet hadde sterk innflytelse og et sterkt ansvar for den politikken som ble ført, mens under vår regjering er fordelingen bedre, og den er blitt bedre under vår regjering enn under den forrige. Det er også sånn at antallet sosialhjelpsmottakere er blitt lavere. Det er gått ned fra 129 000 mennesker i 2005, til 110 000 i 2007. Tallene for 2008 og 2009 kommer snart. Men det er viktig å vite én ting, og det er at de største grepene som vi har gjort når det gjelder fordeling, de største grepene som er gjort både i forhold til formuesskatt og arveavgift, og som er gjort for å løfte minstepensjonene og innføre bostøtte, er grep som vises i tabellene fra og med i år. Det viktigste grepet vi har gjort for de folkene som har minst, er å øke minstepensjonen og doble den. Den skal nå opp på 145 000 kr. Den har økt med 16 000 kr. Det hjelper alle de som er trygdede, og som har vært minstepensjonister, og enslige forsørgere. Det andre viktige grepet vi har gjort, gjelder sosialhjelpsatsene. En stor del av dem som i dag mottar sosialhjelp, er folk som enten har vært trygdede med lave trygder, eller folk som er sosialhjelpsmottakere, langtidssosialhjelpstakere, og som nå kan gå over på kvalifiseringsstønad som fases inn i vår by, Oslo, senest i løpet av året – den skal være på plass da. Det betyr et enormt løft for de folkene som har minst. I tillegg vet vi at fra 1. juli i år styrker vi bostøtten, som altså den forrige regjeringen, under Erna Solberg, svekket når det gjaldt barnefamilier. Det kommer 50 000 nye mennesker innunder bostøtteordningen fra og med 1. juli. Dette er store og viktige grep, og da nytter det ikke for partilederen i landets nest største parti å stå her og si at forskjellene har økt, for de har blitt mindre i løpet av den tiden som er gått. Det er en ting jeg synes er påfallende, og som jeg gjerne skulle hatt både Lars Sponheim og Dagfinn Høybråten på banen for å snakke om, og det er det enkle som går på omfordeling. For alle fattigdomsmål som brukes, alle lavinntektsmål som brukes, enten det er EUs eller det er OECDs, handler om fordeling, de handler om rettferdig fordeling, og de handler om hvor mye man har i forhold til medianen, eller gjennomsnittet av befolkningen. Da er det altså påfallende at verken Venstre eller Kristelig Folkeparti noen sinne snakker om omfordeling og rettferdig fordeling. Uten det får man ikke til å avskaffe fattigdom, og man får ikke til en rettferdig fordeling – når skatteletten går til de aller rikeste, som vi ser det ligger forslag om i dag også.