La meg bare først gjøre representanten Sponheim oppmerksom på at føre var-prinsippet ligger til grunn for Fremskrittspartiets politikk. Det kommer tydelig fram i det Dokument nr. 8-forslaget som vi har fremmet, og som heller ikke representanten Sponheim eller andre av Venstres representanter har lest. Jeg vil også gjøre ham oppmerksom på at til og med representanten Per Sandberg tok til orde for føre var-prinsippet i en debatt på Holmgang nylig. I denne debatten har vi sett at den tilsynelatende enigheten mellom klimaforlikspartene preges av store sprik og gnisninger når alt kommer til alt. Representanten Sponheim sier at et forlik mellom SV og Bondevik-kameratene sannsynligvis ville være urealistisk, men at de ville vært lykkelige. Det minner litt om det klimaforliket som de inngikk i 2002 - veldig få husker i dag hva de i det hele tatt diskuterte og ble enige om, og vi ser få resultater. Jeg vil stille samme spørsmål til Sponheim som jeg stilte til Høybråten: I kravlisten til Venstre er det et krav om 30 TWh ny fornybar energi innen 2014 finansiert med 40 milliarder kr i et fornybarfond. Skal det realiseres, må en ha 300 milliarder kr. I en realistisk verden: Hvor skal de 260 milliardene komme fra?


Lat meg få ønskje klima- og miljøministeren vel tilbake til Noreg til ein liten pause frå forhandlingane i Paris! «Rike land har lovet minst 100 mrd. dollar årlig i klimafinansiering til fattige land innen 2020. Løftet har vært svært viktig for tilliten mellom rike og fattige land. Norge har vært en pådriver for at løftene skal innfris. Nå kuttes den norske miljøstøtten til fattige land med 1 mrd. kr for 2016. Kuttet omfatter regnskogsbevaring, fornybar energi og bærekraftig utvikling. Hvilken reaksjon er det regjeringen vil utløse i klimaforhandlingene ved å kutte miljøstøtten til fattige land med 1 mrd. kr?»


Jeg vil ta for meg den siste setningen i formålsparagrafen: «Loven skal bidra til likeverd og likestilling og forebygge sosiale problemer.» Vi vet i dag at kommunene har veldig forskjellig økonomi, og de har veldig forskjellig tilbud til sine innbyggere. Etter hva jeg forstår, skal det fortsette å være slik. Regjeringen går inn for at kommunene fortsatt skal ha det ansvaret de har i dag, og også mer til i tiden som kommer. Ville det ikke blitt enklere for Nav å oppfylle disse intensjonene med ett forvaltningsnivå enn å ha dette fordelt på to forvaltningsnivåer? Bør ikke hensynet til at brukerne får likeverdige tjenester i hele landet, veie tyngre enn ideologiske kjepphester om å opprettholde forskjellene i kommunene og ordningen med at kommunepolitikerne skal få prioritere, og ikke minst ordningen med skjev inntektsfordeling?


Svaret fra sosialministeren kan jeg dessverre ikke si meg fornøyd med, for det som ligger til behandling, er flikking på et gammelt system. Det er ikke noen nye reelle tiltak. Noe som faktisk ville ha kunnet virke, var mer effektiv bruk av tilretteleggingstilskudd i bedriftene. Men der foreslår man faktisk i revidert å skjære ned med 15 mill. kr. I tillegg har man fratatt bedrifter som ikke er medlem av IA-systemet, muligheten til å kunne bruke dette. Et annet tiltak som ville ha kunnet virke, er at vi en gang for alle hadde fått samlet arbeidsmarkedsetaten, sosialetaten og trygdeetaten til en felles etat, slik at man kunne fulgt personer som har behov for det, gjennom hele systemet istedenfor å møte vanntette skott. Her virker det som om Regjeringen er fullstendig handlingslammet. Man lar dette gå rundt i en uendelig høring internt i statsapparatet i stedet for å legge fram en sak hurtig for Stortinget. Kan vi nå forvente at sosialministeren sørger for at vi raskt får en sak til Stortinget når det gjelder sammenslåing av etatene, og ikke fortsetter å vise handlingslammelse på dette området?


Eg kan nok ikkje gje ei fullgod vurdering av det på ståande fot, men eg trur at litt av grunnlaget for å sjå nærmare på det, er å vurdere dei spørsmåla som har vore oppe i debatten her, bl.a. alternativa. Eg merka meg f.eks. diskusjonen om drepeevne. Så vidt eg kjenner til, viser i alle fall mange av dei studiane som er gjorde, ingen statistisk sikker eller signifikant forskjell på det, men det er blant dei tinga det er nyttig å gå djupare inn i. Elles vil eg seie at det er verdt å ha med seg at det på nyheitene i dag har gått ei stor sak som har fått litt merksemd, om nettopp målet om at vi skal fjerne farlege miljøgifter i Noreg innan 2020. Bly er ei av dei miljøgiftene som vi har forplikta oss til å fjerne, og som eg sa i mitt innlegg: 70 pst. av blyutsleppa før forbodet var knytte til jakt.


Jeg tror det er klokt å beholde den måten vi nå fordeler studieplasser på rundt omkring til institusjonene, og at vi ikke går inn på – verken fra Stortingets eller departementets side – å finstyre hvilke valgfagstilbud man skal ha. Jeg er også ganske sikker på at dette nye PEL-faget – altså faget Pedagogikk og elevkunnskap – inneholder mer av det lærere trenger for å kunne stå for gode holdninger og få til et flerkulturelt og flerreligiøst samarbeid rundt omkring i mange klasserom, som er en veldig viktig del av dette. Jeg skal gjerne bidra til at vi følger nøye med på at den kompetansen er grundig til stede i det faget, for RLE-faget skal jo være et fag med mer spisskompetanse på det flerreligiøse og livssynsmessige. Det er det som er innholdet i dette faget. Den diskusjonen, som interpellasjonen fra representanten Svein Harberg er en del av, nemlig ønsket om å gjøre skolens verdigrunnlag litt tydeligere, er noe jeg har vært opptatt av lenge. Vi har noen verdier innenfor norsk skole som mange andre land ser til når det gjelder nettopp dette: en formålsparagraf som er inkluderende, men også et syn på at norsk skole har et samfunnsmandat som går langt ut over å forberede elever bare til arbeidslivet. Skolen skal forberede elever til selve livet – også det demokratiske og det vesentlige verdigrunnlaget som vårt samfunn har. Jeg tar med meg de spørsmålene som er reist i denne interpellasjonen. Vi har en følgegruppe som nå nøye går igjennom de erfaringene vi har med den nye grunnskolelærerutdanningen så langt. Vi har på høring spørsmål om kompetansekrav om 30 studiepoeng for å undervise i RLE på ungdomstrinnet. Det er en del av de tingene som vi kommer til å følge opp videre framover.


Eg er veldig glad for at mange, også statsråden, tydelegvis har lese denne rapporten frå UNDP. Det har ikkje eg gjort, men eg har lese Vårt Land og deira tolking av han. Vårt Lands tolking er at det er ein ny FN-rapport, sjølv om han også i FN-systemet har blitt sett på som ei debattbok nettopp fordi det blir sett spørsmålsteikn ved veldig mange gamle forhåpningar om at berre vi får meir liberalisering, kjem det også utvikling og vekst. Vi har likevel lært at kapitalflyten framleis går frå sør til nord, og eg skal ikkje ramse opp alle dei andre indikatorane som tyder på at det går feil veg. Så til dette med demonstrantar, andre aktivistar og organisasjonar som engasjerer seg mot Verdsbanken. Enkelte av dei går så langt som til å seie at dei vil leggje ned Bretton Woods institusjonar. Eg trur vi skal sjå på det som uttrykk for eit skikkeleg engasjement. Det skal vi verkeleg ta med oss, ha det med her i Stortinget. Verdsbanken burde ta desse signala veldig alvorleg i staden for å avfeie det som noko som ikkje hadde noko innhald. At dei har heilt rett, skal eg ikkje på nokon måte garantere for, men eg vil be statsråden kommentere korleis ho tek imot desse signala frå ulike frivillige organisasjonar i Noreg. Nokre av dei demonstrerer i gatene, men blant dei som går i gatene, er det også nokre som legg fram gode artiklar og rapportar og har skikkeleg gode meiningar på dette området. På kva for måte tek statsråden imot desse? Eg har sjølv opplevd her i Stortinget at ei ung jente på 20 år som eg trur jobbar i Slett u-landsgjelda, og som skulle ha tak i nokre GIEK-rapportar, faktisk ikkje fekk dei. Stortinget elles er ope for lobbyistar for ulike saker, som går inn her med den største sjølvfølgje. Men ei som jobbar frivillig, eg heldt på å seie døgnet rundt, fekk ikkje tak i ein rapport, så eg måtte gå på ekspedisjonskontoret og få tak i han til ho. Er vi opne nok for dei frivillige folka i Noreg som trass i alt jobbar med engasjementet sitt for å prøve å få gjort noko med den urettferdige situasjonen vi ser i verda i dag?


St.meld. nr. 47 handler om miljøvennlig gasskraftteknologi. Da er det ganske paradoksalt at resultatet etter at vi har votert her i dag, er alt annet enn miljøvennlig. Den viktigste og største miljøutfordringen vi har i dag, er nemlig klimautfordringen. De menneskeskapte klimaendringene som skjer i dag, er vår tids største miljøutfordring, og de må møtes med offensive tiltak, ikke bygging av gasskraftverk, som vedtaket i dag bidrar til. Hvis det nå bygges et gassrør til Grenlandsområdet, som også SV kan være positive til så lenge det ligger klare klimapolitiske forutsetninger til grunn, ligger planene for videreføring inn Oslofjorden klare fra mange hold. Da skal naturgassen bringes inn til alle hjem og alle bedrifter som måtte ønske det. Tilgang på naturgass er ikke et onde i seg selv, men det er altså sånn at brenning av gass medfører klimagassutslipp. Derfor foreslår SV i dag å pålegge innenlands bruk av naturgass til energiformål CO2 -avgift, slik at den ikke skal få et konkurransemessig fortrinn foran mer miljøvennlig energi. Det er for meg ganske uforståelig at ikke flere partier vil gå inn på konstruktive forslag for å hindre at mer forurensende energikilder skal utkonkurrere mindre forurensende energikilder. Samtidig gjør Stortinget i dag et vedtak som vil gjøre det lettere å legge et gassrør inn Trondheimsfjorden til et gasskraftverk på Skogn. At Stortinget vedtar at staten skal kunne bidra økonomisk til å øke rørdiameteren på et slikt rør, eller å finansiere et grenrør, er statlig subsidiert forurensning. Den første Bondevik-regjeringen gikk som kjent av 9. mars for over fem år siden for å hindre at sterkt forurensende gasskraftverk skulle bli bygd. I dag gjør Stortinget, med Kristelig Folkepartis velsignelse, et vedtak som gjør at vi er et steg nærmere bygging av forurensende gasskraftverk i Norge, nærmere bestemt på Skogn i Nord-Trøndelag. En av de viktigste grunnene til at gasskraftverket på Skogn ikke har blitt bygd, er at det har vært uklarhet i forhold til finansieringen av gassrør. Fullstendig klarhet kan det neppe sies å være i dag heller, men vi er utvilsomt et steg nærmere fordi finansiering av grenrør og økt rørdiameter fører til at det blir lettere å transportere et økt volum gjennom gassrøret og dermed få økt lønnsomhet. Og vi vet jo alle at bedriftsøkonomiske investeringer som er mer lønnsomme, er lettere å ta enn dem som er mindre lønnsomme. Over til en annen sak. Teknisk Ukeblad melder om at Sverige vurderer å forby bruk av elektrisitet til oppvarming i nye hus som bygges. I Norge sløser vi fortsatt med den mest høyverdige energien vår ved å bruke den til oppvarming. I forliket i forbindelse med den forrige gassmeldingen fikk vi på plass et forsøk med å få til en garantiordning for fjernbåren varme. Det er dessverre glemt. Vi i SV skulle gjerne sett at dette var på plass, slik at vi kunne fått økt utbygging av infrastruktur for fjernbåren varme. Det er samtidig sterkt beklagelig at vi ikke har fått på plass en sertifikatordning for fornybar energi. Det er veldig mange som avventer investeringsbeslutninger når det gjelder ny fornybar energi, nettopp fordi denne ordningen ikke har kommet på plass. Vi har et kjempepotensial for ny fornybar energi i Norge. Problemet er at Regjeringen, Arbeiderpartiet og Fremskrittspartiet er langt mer opptatt av å bygge gasskraftverk enn av å stimulere til utbygging av vindkraft, bioenergi, tidevannskraft og bølgekraft. Vi kan ikke ha som utgangspunkt at Norges energibehov skal vokse inn i evigheten. Det er samtidig viktig å bidra slik at industri som i dag bruker tungolje til oppvarming, får incentiver til å gå over til gass. Slike incentiver gis i dag gjennom støtte fra ENOVA til mottaksterminaler for transport med båt. Disse båtene bør selvfølgelig gå på gass i stedet for mer forurensende energikilder. Gass er ikke det eneste saliggjørende, gass er ingen høyere sannhet, verken for norsk industri eller kraftproduksjon. Et overfokus på gass hindrer overgang til nye fornybare energikilder. Vi har utallige alternativer. Norge kunne ha blitt et foregangsland innenfor ny fornybar energi, men dette krever forskningsinnsats og økte bevilgninger.


Jeg ønsker å stille kulturministeren som generalforsamling for NRK noen spørsmål om den situasjonen. Vi vet at NRK de siste årene har fått økt lisenspengene sine øremerket til distriktskontorene – for å styrke dem og få til et bedre tilbud i distriktene. Jeg ser det er en debatt i media rundt omkring om at en nå skal sammenslå og nedlegge forskjellige distriktskontorer. Mitt første spørsmål til statsråden blir da: Når vi legger ned distriktskontorer og trekker inn tilbud, vil det da bety at lisenspengene blir redusert i samme forhold som de ble økt for å styrke dem? Det andre spørsmålet gjelder også NRK og det vi har snakket mye om tidligere i debatten, politisk styring. Jeg har selv vært i en debatt med statsråden da hun ønsket mer opera inn i NRK, det kaller jeg politisk styring. Jeg ser i Stavanger Aftenblad den 8. desember i år at kulturministeren er positivt innstilt til å skjerpe kravene til TV2-konsesjonen i retning av å styre hvilke tilbud NRK skal gi sine seere. Mitt spørsmål er om statsråden ser på dette som politisk styring overfor et medium. Og til slutt: Jeg merket meg at statsråden sa at hun følger Stortingets vedtak lojalt, og at det er hennes plikt. Da har jeg et spørsmål som gjelder våre tre seilskip «Christian Radich», «Statsraad Lehmkuhl» og «Sørlandet», der et enstemmig storting står bak at vi skal ta vare på og finne varige løsninger for vedlikehold av disse skipene. Kan statsråden gi noen signaler om hvorvidt hun har noen planer for å finne varige løsninger for vedlikehold av disse tre seilskipene for å ta vare på disse kulturskattene?


Spørjaren tek opp ei alvorleg problemstilling. Eg er sjølv frå ein kommune som no har 11 pst. arbeidsløyse på grunn av krisa i fiskeindustrien og med det er blant dei tre kommunane i Nordland som har såpass stor arbeidsløyse. Værøy og Øksnes er dei to andre. Det same ser vi i Finnmark, med Gamvik som utmerkjer seg med ei arbeidsløyse på 13,3 pst. Dette har nesten berre si årsak i krisa i fiskeindustrien. Eg må seie at eg er ueinig med statsråden når han seier at tilfeldige konkursar skal føre til ei langsiktig strukturendring i norsk filetindustri. Det er sjølvsagt god Høgre-politikk, men det er dårleg politikk for kystsamfunna. Industrien som tidlegare i vinter var imot at staten skulle engasjere seg i forhold til den såkalla omstruktureringa, har no sagt at ein etterlyser staten på banen i forhold til å bidra med bl.a. likviditetsordningar. Statsråden var her litt vag på kva han meiner om desse nye signala frå industrien. Eg kan vere med på ein langsiktig strategi for omstilling for å utnytte ferskt råstoff, men kva gjer vi i dag?


Forslaget fra komiteflertallet har blitt fremmet fordi finanskomiteen sendte tilbake Regjeringens forslag til ny fraktutjevningsordning med den begrunnelse at den var for dårlig utredet. Jeg er i utgangspunktet imot enhver subsidiering av frakt, men vil likevel hevde at skal det først være en ordning med fraktutjevning, er en videreføring av tidligere ordning langt å foretrekke fremfor forslaget til ny ordning. Den nye ordningen som Regjeringen foreslo, er i realiteten en økning av bensin- og dieselavgiftene. Jeg er usikker på om det er en slags rettferdighetsbetraktning som ligger til grunn for forslaget. Hvis det er tilfellet, setter jeg et stort spørsmålstegn ved rettferdigheten i forslaget. Er det virkelig rettferdig at bensinkunder i Bodø skal betale frakten for bensin- og dieselkunder i Saltdal for at disse skal spare en hundrelapp i året, mens bodøværingene, som f.eks. må betale bortimot det dobbelte for sine boliger i forhold til saltdalingene, ikke får noen utjevning for det? At fersk torsk koster dobbelt så mye i Oslo som i Lofoten, aksepterer de fleste uten videre, og det finnes massevis av andre eksempler på at prisene på ulike varer og tjenester varierer fra landsdel til landsdel og fra by til land, uten at det blir foreslått noen form for prisutjevning av den grunn. Nei, det rettferdige må være at om en velger å bosette seg i et byområde, er det fordeler og ulemper ved det, på lik linje med det å bosette seg i et distrikt. Begge deler er et fritt valg den enkelte gjør, og den enkelte bør selv bære kostnadene som følger av et slikt valg Er det distriktspolitiske hensyn som ligger bak forslaget, og en tro på at fraktutjevningsordningen skal sikre bosettingen i distriktene, virker det lite sannsynlig at en hundrelapp eller to i året skulle ha en slik effekt. Vi har jo lang erfaring med nettopp en slik fraktutjevningsordning, og vi vet at den verken stopper flyttingen fra distriktene eller skaper like priser over hele landet. Det er mange eksempler på store prisdifferanser i områder med samme fraktutgifter, noe som viser at det er konkurransen på det enkelte sted som er avgjørende for prisnivået. Det egentlige problemet for distriktene, med dårlig kollektivtilbud, lange avstander og stor avhengighet av bilen, er ikke marginale prisforskjeller stedene imellom, men det skyhøye prisnivået på bensin og diesel generelt. En reduksjon i de statlige avgiftene på 2 kr pr. liter ville virkelig bety noe for Distrikts-Norge – ikke en utjevning av marginale fraktkostnader. Det er et faktum at vi kan finne betydelige prisforskjeller i områder med de samme fraktutgiftene. Det viser at en slik ordning ikke virker, og Fremskrittspartiet vil derfor stemme mot forslaget om innføring av fraktutjevningsordning for drivstoff.


Det har SV i høyeste grad tatt inn over seg, og det er nettopp derfor vi gir betydelig større skattekutt til folk med vanlige og lave inntekter enn det Fremskrittspartiet gjør. Det gir oss rom til å øke miljøavgiftene uten at folk flest taper penger på det. En vanlig familie med vanlig inntekt kommer ut i pluss, selv med de økningene i miljøavgifter vi har. Det regnestykket går ikke opp for Fremskrittspartiet, som innfører en særnorsk avgift, poseavgiften, som spiser opp skattekuttet til folk flest. Er det virkelig sånn at Gjermund Hagesæter mener at 3 mrd. kr i skattekutt til de aller rikeste menneskene i landet har vært viktigere i år enn å sørge for at folk flest, som gjør en god dags arbeid, skal sitte igjen med litt mer av kaka her i landet?


Det er ikke korrekt at vi har forandret argumentasjonen. Den samme argumentasjon står i selve Dokument nr. 8-forslaget som vi har lagt fram. I rapporten fra Luftfartsverket som forelå den 15. april 1986, konkluderte man med at «samfunnsøkonomiske kostnader for perioden 1987 – 2014, neddiskontert til 1987 (1995-kroner) vil være 6,7 mrd. kroner høyere ved valg av Gardermoen fremfor alternativet Delt trafikk II». Dette beløpet vil det naturligvis knytte seg store usikkerheter ved. Likevel burde deler av merkostnadene ved lokaliseringen på Gardermoen løftes av passasjerenes skuldre. Skjønnsmessig foreslås en gjeldssanering på 2 milliarder kr som følge av merkostnadene ved lokalisering på Gardermoen. Totalt foreslår jeg dermed at Oslo Lufthavn gis en gjeldssanering på 3,6 milliarder kr. Jeg tar dermed opp det forslaget.


Når jeg hører på statsrådens svar, er det tydelig at statsråden opptrer mer som en saksbehandler i forvaltningen enn som en politiker som er interessert i å løse hverdagsproblemer for en gruppe mennesker som har store utfordringer og store problemer. Det er riktig som representanten Røe Isaksen gjentok fra denne talerstolen: Vi ser en systematisk nedprioritering av de svakeste i velferdspolitikken fra den sittende regjering. Det gjelder de døvblinde, det gjelder unge funksjonshemmede som ikke får hjelp i henhold til 26-årsgrensen for å komme ut i aktivitet og fritid, og vi ser det nå spesielt når det gjelder sterkt funksjonshemmede barn og unge med tanke på talegjenkjenning. Et enstemmig storting har sagt at vi skal få dette på plass. Kristin Halvorsen, en av statsrådens kolleger i regjeringen, har sagt at dette skal på plass. Vi snakker om 13 mill. kr – 13 mill. kr til arbeids- og sosialformål av et totalbudsjett på 360 mrd. kr. Når kan vi forvente at regjeringen innfrir, følger opp og får på plass taleregistreringssystemet?


Det er en ganske merkelig situasjon at en meningsmåling i vårt naboland Island har avstedkommet en EU-debatt, eller en debatt om eventuelt norsk medlemskap, i Norge. For det er vel vanskelig å se at det er noe som helst som har endret seg når det gjelder Norges forhold til EU, med bakgrunn i en meningsmåling på Island. Det jeg gjerne vil få bekreftet fra utenriksministeren, er at den sittende regjering ikke planlegger å sende en søknad om norsk medlemskap i denne perioden, og at denne regjeringen står fast på at man heller ikke har til hensikt å planlegge forberedelsen av en søknad om norsk medlemskap i denne perioden. Den debatten som nå reises av utenrikskomiteens leder, er det svært vanskelig å forstå, og det er også åpenbart at hans eget parti ikke er helt enig i det utenrikskomiteens leder har sagt. Men la det ligge. Denne regjeringen har i Sem-erklæringen veldig klart slått fast at man ikke forbereder en søknad, og jeg vil gjerne få dette bekreftet fra utenriksministeren.


I 2012 var nesten 9 000 barn plassert i omsorgstiltak av barnevernet. Dette var en stigning på 14 pst. siden 2008, som betyr at behovet for fosterhjem og institusjonsplasser også økte i samme periode. 9 000 omsorgsovertakelser er mange, og det viser at vi må fokusere mer på forebyggende arbeid. Jeg mener det er viktig med et sterkt fokus på forebygging for å unngå den belastningen en omsorgsovertakelse er for en familie. Jeg er derfor svært glad for denne regjeringens satsing på tidlig innsats for å hjelpe vanskeligstilte familier og utsatte barn. Det er likevel ikke alltid forebygging vil hjelpe, og da må vi sette barnets beste i sentrum. Vi må da sørge for trygge oppvekstvilkår for barnet, enten i en fosterfamilie eller i en institusjon, ut fra hva som passer det enkelte barnet best. De fleste barn plasseres i en fosterfamilie etter omsorgsovertakelse. Disse fosterfamiliene gjør en av samfunnets viktigste oppgaver. De åpner sine egne hjem for barn som har hatt en skjev start i livet. Ved å legge til rette for gode, stabile og trygge fosterhjem kan vi sørge for at disse barna gis en god oppvekst og hindre at barna kommer skjevt ut også senere i livet. Vi legger til rette for dette ved å sørge for nødvendig veiledning, trygge økonomiske rammevilkår og god oppfølging av hver enkelt fosterfamilie. Her har vi en jobb å gjøre, og jeg er glad for at regjeringen nå tar tak i dette i årets tildelingsbrev til Bufetat, hvor Bufetat er bedt om å bygge opp tilbud om kunnskapsbasert gruppeveiledning for alle kommunale fosterhjem. Jeg har fått flere tilbakemeldinger på at rammevilkårene for kommunale fosterhjem i stor grad varierer fra kommune til kommune. Denne variasjonen kan gjøre tilværelsen både som fosterbarn og fosterforelder svært uforutsigbar. Jeg er derfor glad for at Bufdir nå skal se på dette. Særlig viktig for stabilitet i fosterfamilier er de økonomiske rammevilkårene. Det er viktig at fosterbarn har samme mulighet til deltakelse som alle andre barn, og at familier ikke straffes økonomisk ved å ta inn et fosterbarn. Statsråden har uttalt at Bufdir i nærmeste framtid skal overlevere en kartlegging av fosterforeldrenes økonomiske rammevilkår. Her er det viktig at det fokuseres både på tilsiktede og utilsiktede økonomiske konsekvenser ved det å være fosterfamilie, og at disse vurderes. Fremskrittspartiet har alltid ment det er viktig for barnet at nærmeste familie først vurderes som fosterhjem. Jeg er derfor glad for at Bufdir i årets tildelingsbrev er bedt om å utvikle hjelpeverktøy for å nå dette målet. Jeg mener regjeringen allerede har gjort mye positivt på fosterhjemsfeltet. Samtidig gjenstår vanskelige problemstillinger som nå må tas tak i. Mer fokus på fosterhjemsordningen er nødvendig for å sørge for å snu det faktum at fosterbarn kommer dårligere ut på statistikken når det gjelder både utdanning og helse. Barn som blir flyttet inn i en fosterfamilie, må få komme til et hjem som er forberedt på å ta seg av barnet med dets utfordringer og gi barnet den barndommen og framtiden barn fortjener.


Jeg har fra denne talerstolen og i flere andre sammenhenger påpekt viktigheten av å behandle mennesker som er på flukt og ber om beskyttelse. Vår nasjon har lang tradisjon for å være en trygg havn for mennesker som er forfulgt, og dette er det viktig for Fremskrittspartiet å videreføre også i regjering. Det å kunne gi beskyttelse til mennesker som trenger det i en nødsituasjon, mennesker som står i fare for å miste livet eller bli utsatt for tortur og andre overgrep, er en veldig viktig ting for oss i regjering. Men det er også veldig viktig for oss at man følger spillereglene. Folk som kommer til Norge og ber om beskyttelse, skal bli tatt på største alvor, de skal få behandlet sakene sine på en ordentlig og skikkelig måte, men de må også respektere de spillereglene som er i et fritt, demokratisk samfunn som det norske. Når man får avslag på sin søknad, når man har fått vurdert saken sin i henhold til de kriterier, det lovverk og regelverk som er fastsatt av Stortinget, må man også respektere det avslaget og forlate landet, slik loven krever. Derfor støtter ikke vi i Fremskrittspartiet forslaget fra Sosialistisk Venstreparti i dag. Vi mener at Sosialistisk Venstreparti dessverre fortsetter det de drev med i regjering, nemlig å gi falske forhåpninger til mennesker som har vært her ulovlig, og som ikke har krav på opphold i Norge. Dette går også litt inn på det vi var innom i den forrige debatten, nemlig at Norge er et land med fem millioner innbyggere med begrensede ressurser, og da tenker jeg ikke bare på penger, men på reelle ressurser, som hvor mange vi kan gi reell hjelp til og bidra til at blir en positiv del av det norske samfunnet. I en slik situasjon vil det være svært uheldig å ha mange, mange tusen mennesker som ikke har behov for beskyttelse, boende på asylmottak, boende utenfor asylmottak, når vi vet at behovet for å gi mennesker beskyttelse i dagens verden er veldig stort. Så er vi i Fremskrittspartiet heller ikke med på forutsetningene som forslagsstillerne har i denne saken. Vi er ikke enig i at mange barnefamilier nå har en berettiget forventning om å få bli i Norge, for verken engangsløsningen eller den varige ordningen for lengeværende barn er ment å skulle omfatte alle barnefamilier med en viss oppholdstid. Det er jo ikke noe amnesti for dem som har brutt norsk lovgivning og oppholdt seg i Norge lenge, som er vedtatt i Stortinget. Vi synes også det er trist at forslagsstillerne, som har ført en politikk som har gjort at mange av disse barnefamiliene befinner seg i denne situasjonen, fremmer forslag som gjør at de vil få falske forhåpninger og kanskje vil være her lenger enn nødvendig. Vi mener det er viktig å håndheve norsk lov inntil man endrer den. Inntil det kommer nye endringer i loven, skal man håndtere de lovene som er vedtatt av landets nasjonalforsamling til enhver tid. Det gjelder på dette området som på alle andre områder. Men det som har vært viktig for oss i Fremskrittspartiet, både i forhandlinger med våre samarbeidspartnere og i regjeringsplattformen, er å forhindre at spesielt barn og barnefamilier kommer i en situasjon der dessverre mange befinner seg i dag, nemlig at de får avslag på søknadene sine. De er i Norge kanskje i to–tre–fire–fem–seks–sju–åtte–ni år før de blir sendt ut av Norge. Dette er ikke heldig for den enkelte familie, dette går ut over de enkelte barna. Derfor har vi vedtatt, og fått igjennom, å legge om hele mottaksstrukturen – med integreringsmottak for dem som har fått opphold i Norge, der inkluderings- og integreringsarbeidet starter fra dag én, og returmottak for dem som har fått avslag på søknadene sine – slik at de så raskt som overhodet mulig blir returnert til opprinnelseslandet og kan fortsette sine liv der, framfor å leve i limbo her i Norge, slik de gjorde under den forrige regjeringen.


Miljøverndepartementet startet arbeidet med en mulig nominasjon av Lofoten-området til UNESCOs verdensarvliste på bakgrunn av initiativ fra og politiske vedtak i fem av seks kommuner i Lofotoen-området i 2004. Direktoratet for naturforvaltning fikk den 30. mars 2005 i oppgave å utarbeide nominasjonen/søknaden for Miljøverndepartementet, et arbeid som er veldig omfattende på grunn av de kravene UNESCO og det internasjonale samfunnet setter til dokumentasjon, begrunnelser og sammenlignende analyser. Arbeidet ble igangsatt etter oppstartmøte den 22. august 2005 med statsråd Knut Arild Hareide, i Bondevik II-regjeringen. I september samme år vedtok den sjette og siste kommunen, Vågan, å støtte nominasjonen. Jeg deltok selv i forskjellige møter med Lofoten-kommuner i sakens anledning. Søknaden var tenkt ferdigstilt fra norsk side i desember i år. Direktoratet for naturforvaltning var derfor kommet svært langt i dette arbeidet da Lofotrådet i september i år i vedtak uttrykte ønske om å vente med nominasjonen inntil forvaltningsplanen for Barentshavet og havområdene utenfor Lofoten er oppdatert. Lofotrådets vedtak tas til etterretning av Miljøverndepartementet. Det ble imidlertid ikke vurdert som en effektiv bruk av ressurser og kompetanse å avslutte et stort nominasjonsarbeid rett før det ble ferdigstilt. Direktoratet for naturforvaltning fikk derfor i brev den 2. november i år beskjed om å ferdigstille nominasjonen/søknaden ifølge opprinnelig tidsplan så langt det lar seg gjøre innenfor de rammer og begrensninger vedtaket i Lofotrådet legger for prosessen. Direktoratet for naturforvaltning er bedt om å sluttføre samarbeidet med eksterne faginstitusjoner og klargjøre oversending av søknadsmateriale som er utarbeidet i prosjektperioden. Det vil da foreligge et best mulig grunnlag for å vurdere den dokumentasjonen og de analyser som er framskaffet gjennom nominasjonsprosessen i sammenheng med arbeidet med forvaltningsplanen. Dersom berørte kommuner i Lofotrådet endrer sine politiske vedtak, vil departementet gjøre en ny vurdering av om det på det tidspunkt fortsatt er relevant å nominere Lofoten-området. Den motsetningen mellom nominasjonsprosessen og arbeidet med forvaltningsplanen som indikeres i spørsmålet, eksisterer derfor ikke. Jeg ser derfor ingen grunn til å ta initiativ utover det som er beskrevet, for å kunne håndtere de to prosessene i sammenheng på en god måte.


Jeg vil også få takke utenriksministeren for en interessant redegjørelse. Jeg har også notert på mitt papir at EØS-avtalen snart har virket i 20 år. Den gir altså Norge adgang til EUs indre marked bl.a., med 500 millioner innbyggere. EØS-avtalen har ikke bare virket tilfredsstillende – EØS-avtalen betød starten på den kanskje sterkeste økonomiske vekstperioden i norsk historie. To av regjeringspartiene vil si opp EØS-avtalen. Det er derfor bra at regjeringen og Arbeiderpartiet likevel har overkjørt Senterpartiet og Sosialistisk Venstreparti og lagt EØS-avtalen som et solid grunnlag for Norges tilknytning til Europa. Fremskrittspartiet vil bygge videre på EØS-avtalen, og forbedre den. EØS-avtalens artikkel 19 slår fast at Norge og EU skal fortsette sine bestrebelser på en gradvis liberalisering av handelen med landbruksvarer. Denne prosessen er ikke kommet i gang for alvor. I et møte som en gruppe stortingsrepresentanter hadde med representanter fra EU-parlamentet i februar, ble det etterlyst vilje fra norsk side til å være med på å redusere tollsatser og kvotebestemmelser. Dette vil gjøre artikkel 19 i EØS-avtalen til noe mer enn en programerklæring. Mer frihandel innen landbrukssektoren vil gi mer mangfold og bedre kvalitet for norske forbrukere. Jeg håper derfor regjeringen etter snart 20 år vil begynne å følge dette opp. Dette er plutselig blitt svært dagsaktuelt, siden norske bønder har begynt å blokkere for forsyningen av norske matvarer i protest mot regjeringen. Et tema som utenriksministeren ikke omtalte, men som jeg vet han er opptatt av, er situasjonen på Kypros. Middelhavets tredje største øy er delt, og situasjonen synes fastlåst. Republikken Kypros på øyas sørlige del er medlem av EU. I nord er den tyrkiske befolkningen i flertall, og de har etablert den tyrkiske republikken Nord-Kypros uten særlig respons. Bare Tyrkia har anerkjent denne staten. Men delingen av Kypros er nok en irreversibel prosess. Det er nå like utenkelig at Nord-Kypros skulle innlemmes i den kypriotiske staten i sør, som at den kypriotiske staten i sør skulle bli en del av Nord-Kypros, eller av Tyrkia for den saks skyld. Historien er full av stridigheter mellom grekere og tyrkere i området. Regionen har imidlertid vært preget av avspenning over en periode på 40 år. Tiden er kanskje kommet for å erkjenne at en samling til ett rike er urealistisk på Kypros, og at det kan være like greit å tilpasse kartet etter terrenget, bokstavelig talt. Jeg synes derfor at det er på tide at regjeringen tar opp Kypros-spørsmålet til ny vurdering, og hvordan Norge kan arbeide med dette internasjonalt. Dette blir nok et tema uansett, siden Kypros overtar formannskapet i EU fra 1. juli. Om vi ser for oss at øya skal bestå av to selvstendige land, eller en slags føderasjon med to kypriotiske territorier, må vi komme tilbake til. Men ingen er tjent med at denne saken forblir uavklart. Det vil derfor være en fordel om Nord-Kypros gis anledning til å forholde seg til internasjonale organisasjoner som EU/EØS, FN, WTO og NATO. Det vil også være en fordel for sør-kypriotene å få en løsning på øya, og ikke minst vil det være en lettelse for nord-kypriotene å komme i en situasjon der de bor i et ordentlig land og ikke bare i en uavklart sone. Derfor vil jeg etterlyse regjeringens initiativ når det gjelder Kypros.


SV, regjeringspartia og Senterpartiet er positive til videre industriutvikling i Grenland, me er positive til at industrien der skal få tilgang på gass. Dei har tilgang no, men vil eventuelt få auka volum, dersom det i seg sjølv blir eit poeng i nye prosjekt. Så både regjeringspartia, SV og Senterpartiet er altså positive til det. No merkar ein her i dag at enkelte parti køyrer knallhardt på at det Grenland treng, er eit gasskraftverk. Framstegspartiet og representantar frå Arbeidarpartiet legg stor vekt på at det trengst ein infrastruktur til Grenland slik at ein kan byggja eit gasskraftverk der så fort som mogleg. På den måten melder dei seg ut av moglege forlik med oss andre, fordi dei pressar på for ein politikk som er grei å flagga med, men som altså ikkje kjem til å få fleirtal her. Dette synest SV er litt rart. Eg stiller meg òg litt undrande til at Senterpartiet før landsmøtet, og ikkje minst etter landsmøtet, hadde ein debatt om kva partiet eigentleg meiner om gasskraft. Så mitt spørsmål til Senterpartiet er knytt til det røyret som eg oppfattar at ein ønskjer til Grenland: Er det umogleg for Senterpartiet å gå for at det skal vera eit gasskraftverk i andre enden, eller er det ei opning for det etter landsmøtet?


I begynnelsen av mars måtte Oslo legevakt stenge alle sine operasjonsavdelinger på grunn av manglende vedlikehold. Dette har gjort at mange av pasientene har blitt flyttet rundt omkring på andre sykehus rundt i Oslo, men de har ikke kapasitet til å ta seg av alle. Flere som går med bruddskader, har nå måttet vente så lenge på hjelp at bruddet må brekkes opp igjen før behandling blir gitt. I den situasjonen sier statsministeren at sykehusene må gjøre prioriteringer mellom investeringer og behandling. Det er veldig vanskelig å forstå hvordan et sykehus kan prioritere investeringer når vi er i en så prekær situasjon som i dag, hvor man allerede må brekke opp igjen skader fordi man venter for lenge. Spørsmålet blir enda en gang: Er det virkelig sykehusene som skal gjøre disse prioriteringene, eller er det vi som politikere som skal hjelpe til å gjøre de rette valgene?


Først til dette med kalking av vassdrag. Det er for så vidt riktig at posten er på samme nivå som i fjor, men det står klart i merknadene at den også skal kunne brukes til bekjempelse av andre ting. Men det er likevel en nedgang, for kronebeløpet er nøyaktig det samme, og det har som kjent vært en ørliten prisstigning. Så til elavgiften for husholdningene. Det er selvfølgelig variert økonomi i diverse husholdninger rundt omkring, men dem som dette slår veldig negativt ut for, er de som ikke betaler skatt, for økt elavgift skulle jo kompenseres med økt minstefradrag. Det er en rekke mennesker i dette land med svak økonomi, bl.a. minstepensjonister og andre som ikke betaler skatt, som får dette som en netto økning. Så til dette med frivillige organisasjoner. Det finnes i dag en rekke frivillige organisasjoner som ikke får en eneste krone av det offentlige. Men vi satser på frivillighet, og man kan ikke sammenlikne elavgift, som er en tvang for den enkelte, og det å betale direkte støtte til organisasjoner over statsbudsjettet. Jeg skjønner ikke hvordan representanten Bror Yngve Rahm kan sammenlikne sånt noe i det hele tatt.


At utenriksminister Atmar kommer med de understrekingene som han gjør, viser jo at det har vært rett å ha tilstedeværelse i nord. Det har vært rett å ha tilstedeværelse for å sikre hverdagen til den afghanske kvinne og mann. Samtidig trapper vi nå opp den humanitære og sivile bistanden som bygger på kunnskap om Afghanistan. Det utenriksministeren skal ha veldig stor ros for, er at han så tydelig viser at han har kunnskap om Afghanistan og de afghanske strukturene. Så synes jeg med respekt å melde det blir ganske grovt å si at en debatt om Afghanistan fører til at norske soldater blir angrepsmål. Det er nettopp en offensiv krigføring som har ført til det. Det er det som gjør at oppslutningen om utenlandsk tilstedeværelse kanskje svekkes.


Jeg er veldig glad for at jeg har aller, aller flest gode dager på jobben, og det er en god dag i dag også hvis man ser på hva regjeringen faktisk får gjennomslag for i disse sakene som har vært til behandling i dag. Jeg forstår selvfølgelig at Arbeiderpartiet har et behov for å uttrykke seg på en annen måte og late som om regjeringen lider nederlag, men jeg tror man skal ta den typen karakteristikker med en klype salt. Når det gjelder spørsmålet om organisert kriminalitet og tigging, går det f.eks. an å gjøre som representanten Leirstein gjorde, å vise til rapporten fra Kripos, men det går også an å vise til en forskningsrapport fra NOVA som viser til at både i Norge og Romania er personer og grupper blitt dømt for menneskehandel i forbindelse med tigging. Den rapporten sier også for så vidt at omfanget er usikkert, men den konkluderer med at den foreliggende informasjonen tyder på at menneskehandel for tigging er et økende problem. Det er også interessant å merke seg at det foreligger en dom i Oslo tingrett – som jeg ikke rekker å si noe om nå, ser jeg på tiden, men det kan jeg kanskje komme tilbake til når representanten Henriksen har hatt sin andre replikk.


La meg bare først si når det gjelder basisbevilgningene til høyere utdanning: Nå må opposisjonen slutte å snakke om «hvileskjæret». Det er rettet opp for lengst. Det er en betydelig satsing på høyere utdanning og forskning i dette budsjettet. Det er en god satsing på næringsrettet forskning i dette budsjettet, og det er en betydelig satsing på studieplasser i dette budsjettet. Den replikken blir ikke noe bedre av at den gjentas. Den er helt feilslått. Så til representanten Raja. Jeg synes representanten hadde fått med seg mye av hovedlinjene i budsjettet. Det dilemmaet vi har for 2010, er på hvilken måte vi nå både skal sørge for at vi har en politikk som holder igjen med hensyn til økende arbeidsløshet, og samtidig se at vi skal tilbake på 4-prosentbanen på et tidspunkt framover. Dette er et svakt ekspansivt budsjett. Det er ½ pst. budsjettimpuls. Det kan ikke karakteriseres som et ekspansivt budsjett i den forstand, og det er andre forhold, som jeg var inne på i mitt innlegg, som gjør det ytterligere mindre ekspansivt, nemlig bortfallet av betydelige inntekter fra utbytte til staten. Så når det gjelder framtidens utfordringer: Jeg synes det er oppfriskende å se hvor offensivt Venstre har startet denne stortingsperioden. Det er et kampvillig Venstre med mange forslag, både i går og i dag. Det synes jeg er inspirerende, for på mange områder har vi behov for en diskusjon om hvordan vi kan følge opp den offensive satsingen som er på miljø og klima i dette budsjettet. Men vi kan jo ikke hvile der, og jeg er helt sikker på at Venstre har gode forslag til hvordan vi kan komme videre på det – og også på andre områder. Det er helt riktig som representanten Raja sier: Den viktigste formuen vi har i Norge, er ikke olje og gass, det er folk. Det er kunnskapen, det er hvordan vi utvikler skole- og utdanningssystemene, slik at flest mulig kan bidra mest mulig til samfunnet.


Det kan virke som om vi har diskutert EU-direktiv i hele dag, men dette er faktisk det første EU-direktivet som behandles i Stortinget i dag – og for så vidt også et ganske viktig et. Fremskrittspartiet har lenge etterlyst en politikk på dette området som på mange måter er i overensstemmelse med de endringene som gjøres i utlendingsloven ved gjennomføring av returdirektivet. Vi er med i en enstemmig komité, men vi har altså, som saksordføreren refererte til, forslag som vi står alene om. Vi går imot en endring av § 71, som helt riktig handler om innreiseforbudets minimumstid. Vi ønsker å beholde dagens formulering i utlendingsloven om to års minimumstid, mens lovendringen nå legger opp til ett år. Videre fremmer vi forslag om et nytt tredje ledd i § 106, som for så vidt er likelydende med regjeringens forslag til tredje ledd tredje punktum, som går på at vi ikke ønsker den 12 ukers begrensningen som regjeringens forslag innebærer. Vi ønsker at man i større grad benytter seg av fengsling i inntil 18 måneder, som er maksimum etter returdirektivet. Jeg konstaterer at svært mye av det som ligger i returdirektivet, på mange måter er en politikk som Fremskrittspartiet har fremmet forslag om og stått for tidligere, særlig i forbindelse med at Stortinget i forrige periode vedtok en ny utlendingslov. Da var bl.a. dette med fengsling et tema. Jeg kan huske – uten at jeg skal dra for mye i de debattene vi har hatt i denne salen før – at Fremskrittspartiet den gang ble beskyldt for å bryte internasjonale konvensjoner, bl.a. når vi ønsket å bruke større grad av fengsling. Det som Fremskrittspartiet foreslo i sin alternative utlendingslov, var faktisk inntil 18 måneder. Det er det samme som i dag er maksimum etter returdirektivet. Det er litt interessant å merke seg at når Fremskrittspartiet foreslår omtrent det samme, så er det fælt og det er brudd på EMK – hva vet jeg med alle de angrepene vi får mot oss – men når et direktiv nå legger til grunn det samme prinsippet, så er det gangbar politikk, gangbar mynt, fra SV til Høyre. Det kan vel kanskje kalles et fremskritt? Og i så måte er jeg glad for at verden går i riktig retning. Fremskrittspartiet stiller seg som sagt bak returdirektivet. Vi vil gå litt lenger, og vi har muligheter til å utnytte et større handlingsrom i direktivet enn det man har valgt å gjøre. Men jeg registrerer at det er et samlet storting som allikevel står sammen om de store grepene som gjøres her. Jeg vil med det ta opp Fremskrittspartiets forslag.


Jeg er lei meg for at regjeringspartiene i denne innstillingen har valgt ikke å være med på den storstilte satsingen på barnehager som SV tok initiativet til. Etter omfattende forhandlinger i fjor ble de med, heldigvis, så det betyr at det i utgangspunktet var et enstemmig storting som stod bak satsingen på barnehager. Nå hopper Regjeringen av, og det er jeg lei meg for. Det betyr at dette nok en gang vil være Stortingets reform, og at det er Stortinget som sørger for denne storstilte satsingen på barnehager som SV har satset på. Det er vår hovedprioritet. Og det bør ikke overraske noen at SV er imot kontantstøtten. All erfaring med kontantstøtten tilsier at de mål som man hadde satt seg, ikke er oppnådd, nemlig mer likestilt samvær med barna ved at en av foreldrene da skulle få mulighet og økonomi til å være hjemme. Vi er imot kontantstøtten, vi mener at den skal avvikles. I dette reviderte budsjettet foreslår vi på nytt - som vi har foreslått en rekke ganger før, og som også Arbeiderpartiet foreslår - at disse pengene skal gå til andre deler av budsjettet enn til kontantstøtte. Det betyr at vi ønsker å gå videre på den veien, som stortingsflertallet har gått inn for, og som Regjeringen var med på: Det vi har bruk for nå framover, er å bygge ut barnehageplasser til alle som har bruk for det, til en overkommelig pris.


Fremskrittspartiet stemte, sammen med Høyre, mot den nye loven om innsyn i overvåkingspolitiets arkiver, men nå er denne loven vedtatt, og da er det naturlig å ta stilling til det foreliggende forslaget. Fremskrittspartiet mener at det av personvernmessige grunner vil være riktig å kunne kreve makulering av uriktige eller ulovlig innhentede opplysninger, spesielt siden dette er opplysninger overvåkingspolitiet ikke lenger har behov for. Alternativet er å sende disse opplysningene over til Riksarkivet. Jeg vil derfor anbefale Fremskrittspartiets medlemmer å stemme for dette forslaget, og jeg antar at det samme vil gjelde for Høyres medlemmer.


Jeg må konstatere at statsråden ikke besvarer mitt spørsmål. Spørsmålet mitt var altså hvordan Regjeringen hadde fulgt opp de målene som ble vedtatt i år 2000, hvordan dette hadde blitt fulgt opp i budsjetter, og hvordan Regjeringens politikk hadde vært betinget av det. Jeg er egentlig litt overrasket over det, men jeg vil bare konstatere at det vi gjør i dag, er et stort løft for kulturminnene, med 1,4 milliarder kr ekstra til Kulturminnefondet. Vi får håpe at også den sittende regjeringen er i stand til å følge opp det hvis de, mot formodning, skulle vinne valget. Men jeg konstaterer at statsråden ikke svarte på det konkrete spørsmålet mitt: Hva har Regjeringen gjort for å følge opp målene som ble vedtatt i 2000, og hvorfor har man klart det så dårlig?


Jeg takker nok en gang for svaret. De beløp som statsråden nevner, er riktige, men dessverre er ikke beløpet stort nok. Bæreia sliter med en noe usikker framtid på grunn av at de mangler noen penger. Når det gjelder budsjettet, har alltid Fremskrittspartiet vært positiv til å bevilge penger til ideelle lag og organisasjoner, spesielt innen Forsvaret, så det statsråden henviste til, skal jeg sjekke. Fremskrittspartiet skal i hvert fall være det partiet som ønsker og vil være med på å bidra med penger til dette. Jeg overlater for så vidt stafettpinnen til statsråden, slik at vi i fellesskap – både Fremskrittspartiet, andre partier, Forsvarsdepartementet og andre departementer – kan skaffe nok penger til videre drift av Bæreia, for driften er viktig for dem som har ytt en stor tjeneste for sitt land, både hjemme og ute.


Når en leser seg inn i denne problematikken, oppdager vi alle sammen, tror jeg, at det er vanskelig å definere hva mobbing er, og hva mobbing ikke er. Men det som forener oss, er i hvert fall at det er et fenomen, en oppførsel som vi alle er imot. Gode skoler og gode samfunn skal ha minst mulig av den typen oppførsel. Derfor foregår det også mye godt arbeid i skoler og rundt omkring i samfunnet vårt når det gjelder mobbing, og det har det gjort i mange år. Men som representanten Marianne Aasen viste til i innlegget sitt, er det ikke nok. Det er ikke godt nok for å oppnå det vi er ute etter. Data kan føre oss fram til ulike konklusjoner her, men grovt sett ser det ut til at vi står omtrent på stedet hvil når det gjelder mobbing de siste årene. Det er ikke bra nok, og det er sjølsagt særlig vondt for alle dem som blir direkte berørt av det. Det er vanskelig å definere «mobbing» når du står på utsiden og skal lage et begrep som i neste omgang er operasjonelt for alle oss som vil arbeide med dette fenomenet. Som også Marianne Aasen var inne på, er det vanskelig for den som blir utsatt for dette, å få klarhet i om han eller hun er i en mobbesituasjon: Blir jeg nå mobbet eller ikke? Spørsmålet mitt går særlig på dette med digital mobbing. I spørsmålet opererer jeg med tallet 70 pst. Det blir så høyt nettopp fordi de fleste elever synes å mene at noen blir utsatt for dette fenomenet. Det viser hvor stort og alvorlig det er. Andre undersøkelser viser at det er nok ikke så mange som sjøl blir direkte berørt, men man ser at andre blir berørt av det. Når det synes å være et stigende problem med digital mobbing, kan det ha sammenheng med at vi rett og slett har økt bruken av digitale medier, så det er ikke sikkert at det er mobbeaktiviteten i seg sjøl som øker, men at vi bruker digitale medier i stadig større grad. Det gjør at vi får en stigende kurve på dette området, noe som viser hvor viktig det er å ta tak i dette. Denne definisjonsdebatten er viktig. Samtidig er et veldig viktig utgangspunkt for oss alle at definisjonsretten ligger til den som føler seg utsatt for mobbing. Det betyr ikke nødvendigvis at det er mobbing som foregår, men vedkommende har da en soleklar rett til at det skal settes på dagsordenen. Da skal noen bry seg på et eller annet vis. Jeg tolker nulltoleransegrensen slik at når noen føler seg mobbet, føler at nå er det noe vondt og vanskelig som skjer, skal dette tas opp. Det finnes ingen unnskyldninger for ikke å gjøre det. Spørsmålet i dag er særlig knyttet til skolen og det digitale i forbindelse med den. Egentlig kunne jeg hatt lyst til å ha stilt spørsmålet på en mer åpen og generell måte, men det er nå i kirke-, utdannings- og forskningskomiteen jeg sitter. Vi vet jo alle sammen at skolen speiler samfunnet og kan ikke skjerme seg fra det, den kan ikke stenge samfunnet ute. Slik sett blir veldig ofte skolens problemer samfunnets problemer og vice versa. Når det er situasjonen, og det synes jeg er så typisk når det gjelder mobbing, og ikke minst digital mobbing, har både skole og samfunn et felles problem. Da må også skole og samfunn se på dette som et felles ansvar for å finne fram til felles svar på den typen problemer. Vi kan ikke nærme oss problemet med digital mobbing i skolen og få det løst uavhengig av det generelle mobbeproblemet i samfunnet vårt. Det er absolutt knyttet til den digitale delen av det. Jeg synes vi ofte gir skole, unge og ungdom et litt for smalt fokus i den forstand at det som foregår i skolen, blir særlig problematisert, og så går resten av samfunnet litt fri. Det er liksom unge og ungdom som har problemet og er problemeiere, og så kan samfunnet stå litt mer på utsiden og ikke få det samme kritiske søkelyset mot seg. Det er dumt. Det er i prinsippet dumt, for en skal ikke ha ulike etiske standarder i samfunnet vårt, slik at visse grupper må oppføre seg mer skikkelig enn oss andre, for å si det på den måten. Det også veldig ineffektivt når det kanskje nettopp er en helhet vi her prater om, og at en sammen må finne en løsning på problemet. Særlig når vi kommer til digital mobbing, blir dette tydelig i den forstand at mye av den mobbingen som foregår digitalt, ikke foregår internt på skolearenaen, mellom elever. Den foregår ute i samfunnet, den foregår på alle arenaer til alle døgnets timer, og den foregår mellom grupper, bl.a. mellom aldergrupper. Vi har stadig vekk mange vonde og motbydelige eksempler i dagspressen på hvordan middelaldrende og eldre menn får kontakt med ungdommer, og kanskje særlig jenter, og så settes det i gang noe som – hva skal jeg si – minst kan benevnes som mobbing. Jeg skal kommentere noen mulige tiltak, men jeg ser ellers fram til at statsråden besvarer spørsmålet mitt. Men jeg har noen forhåndsoppfatninger om hvordan vi skal nærme oss dette mens vi venter på bl.a. den utredningen som Universitetet i Oslo skal gi oss. For det første litt om lovverksendringer: Representanten Marianne Aasen hadde noen betraktninger rundt det med at i utgangspunktet er kanskje lovverket godt nok, men at praksisen av ulike årsaker er for dårlig. Der står absolutt jeg også. For å gå litt videre på det: I og med at vi her prater om et så komplisert problem, tror jeg en ved brudd på lovverket i utgangspunktet skal være veldig forsiktig med å tro at vi kan nå så langt med straff og bøter og den typen tiltak. Jeg tror det er helt riktig at alle elever, foreldre, lærere og skoleeiere er enige om at mobbing er uheldig på alle mulige måter. Når det likevel skjer, er det mer for at det er noen som trenger hjelp når det gjelder kompetanse og oppmerksomhet for å gjøre jobben sin på en mer aktiv og offensiv måte, sette det høyere opp på dagsordenen enn i dag. Da er det ikke nødvendigvis trusselen om straff som er den mest effektive måten å gjøre det på, men rett og slett positiv «framsnakking» – om vi kan bruke det ordet her også – vise at vi har tillit til den enkelte skole, lærer og elev, ikke minst. Er det en gruppe som virkelig er imot mobbing, er det elevene selv. La oss på en mer positiv måte hjelpe til med og oppfordre til, bl.a. nasjonale myndigheter, at dette kommer høyere opp på dagsordenen. I den forbindelse har vi en interessant debatt om tilsyn. Tilsyn er veldig viktig når det gjelder å avdekke og å påpeke avvik. Jeg vet at mange av dem som driver med tilsyn, kunne ønske at de hadde noe mer ressurser og tid, kanskje noen klare oppfordringer om at man kan få mer hjelp og veiledning inn i de miljøene som trenger hjelp og veiledning. Mye av det som blir avdekket gjennom kommunale tilsyn, er ofte det samme fra kommune til kommune. Slik sett trenger man kanskje ikke å ha så mange ulike typer tilsyn før man oppdager problematikken, og så kan ressursene brukes til å hjelpe alle til å løse det problemet som man gjennom tilsyn i enkelte kommuner og enkelte skoleeiere har avdekket. Jeg er veldig glad for at vi har fått et manifest mot mobbing. Men ut fra at mobbing like mye er et samfunnsproblem, kunne kanskje det manifestet utvides til å bli et kommunalt manifest, nærmest et lokalsamfunnsmanifest, der hele lokalsamfunn på en god måte kan sette mobbing på dagsordenen, f.eks. å si at Lom kommune – som ellers gjør det godt, har vi lært her tidligere i dag – skal være en mobbefri kommune, og så skal hele lokalsamfunnet sammen ordne opp og arbeide med dette. Det tror jeg veldig klart vil gi positive signaler til skolen. Det er kanskje slik at det er skolen som har mye å lære bort til lokalsamfunnet om hvordan man skal nærme seg mobbing. Slik jeg kjenner skolen, har lærere, elever og foreldre i mange år satt dette på dagsordenen og prøvd å jobbe med det, mens vi ute i samfunnet for øvrig knapt har gitt problemet oppmerksomhet. Jeg vil avslutte med et sitat fra SVs arbeidsprogram. Der står det: «Skolen må gi elevene en digital dømmekraft.» Det bør endres ved neste korsvei for oss til: Samfunnet må utvikle en digital dømmekraft.


Denne saken dreier seg om at Det norske storting på anbefaling fra en nei-regjering skal tilslutte seg en avtale som innebærer at den Schengen-avtalen som Norge sluttet seg til i 1997, som klarere var en mellomstatlig avtale, nå blir en avtale mellom Norge og EU på grunn av Amsterdamtraktaten, med klare overnasjonale trekk. Dette betyr bl.a. at norske interesser først kan hevdes overfor EU etter at EU-landene har blitt enige gjennom diskusjoner og forhandlinger seg imellom, og etter at EU-landene har kommet fram til en felles posisjon. Det betyr at de norske mulighetene til å påvirke samarbeidets innhold har blitt betydelig mindre. Dersom vi er grunnleggende uenig i noe av det EU-landene kommer fram til, kan vi gå imot, men dermed er også risikoen stor for at hele avtalen samtidig sies opp. Dette vil legge kraftige bindinger på framtidig handlefrihet og framtidige debatter om EU-tilpasninger. Nå er denne utkastelsesklausulen blitt noe modifisert, og SV varsler at vi selvfølgelig i framtiden kommer til å ta opp alle saker der vi selv har oppfatninger om tilpasninger til Schengen-samarbeidet og til EU, uten å bruke utkastelsesklausulen som en unnskyldning for å la være å gå inn i realiteter i de sakene som kommer. Nå blir Norge EUs yttergrense overfor tredjeland, og samtidig avvikles grensekontrollen for personer mellom Norge og EU. Norsk handlefrihet i asyl- og flyktningpolitikken blir endret. En flyktning som har møtt grensekontrollen i ett EU-land, kan ikke få prøve seg i Norge. Hva dette betyr i forhold til spørsmål om EU-land som transittland, eller når det gjelder avtaler om førsteland, som det dreier seg om for asylsøkere, kan bare framtiden vise, men det er mange ting som tyder på at mulighetene for flyktninger til å komme til Norge og prøve sin asylsak blir betydelig begrenset. Så blir grensekontrollen mellom land fjernet og erstattet av overvåkingssystemer i hele EU/Schengen-området, og det betyr prinsipielt sett et nytt regime for personvern. En så omfattende EU-tilpasning skjer uten en omfattende debatt blant norske velgere. Hva kunne så en nei-regjering med et ja-flertall i Stortinget ellers ha gjort? De kunne ha satt sin stilling inn på denne saken, men de visste selvsagt fra første stund at da ville man gå på et nederlag, og Voksenåserklæringen tok realitetene innover seg. Hvis man ikke var innstilt på å gå på et nederlag i denne saken, ville sentrumsregjeringens tid hatt en datostempling, akkurat som ketchupflasker og melkekartonger når de går over tiden. I SV har vi en viss forståelse for at Regjeringen ikke la seg på denne linjen, for alle regjeringer der nei-partier deltar, ville ha vært i det samme dilemma så lenge det er et ja-flertall på Stortinget. Det som SV imidlertid mener, er at Regjeringen på en eller annen måte kunne ha utfordret stortingsflertallet til å argumentere for sin egen politikk, kunne ha invitert flest mulig til å delta i en offentlig debatt om viktige spørsmål, kunne ha problematisert avtalens innhold om hvordan folkeavstemningsresultatet skulle forvaltes og sørget for at Stortinget hadde skikkelig tid til å behandle dette istedenfor å rushe saken igjennom, sørget for at meldingen og lovendringene, de konkrete endringene, kom samtidig, og sørget for en overgangsordning, hvis man hadde trengt det, som ville sikret en skikkelig behandling. De kunne ha problematisert avtalens omfang, hva som er kommet til siden 1997 og hva som gjør denne avtalen mer omfattende enn den forrige Schengen-avtalen, og de kunne ha problematisert den og foreslått at den skulle behandles etter Grunnloven § 93. Man hadde i det hele tatt hatt nok å ta av fra en nei-regjering hvis de ville. Men Regjeringen har valgt å gå så stille i dørene som overhodet mulig, rushe saken gjennom i Stortinget og håpe at det går over uten at folk merker det. I denne saken hadde regjeringspartiene oppnådd mer i opposisjon enn de gjør i posisjon, fordi de ikke bruker den regjeringsposisjonen de har, til å utfordre den offentlige debatten og stortingsflertallet. Senterpartiet i Stortinget prøver å holde partifanen høyt. Det er jo bare av hensyn til egne medlemmer og egne velgere, og ikke av hensyn til det faktiske utfallet i saken. Her spiller Senterpartiet frekt og freidig på to hester. De er lydige i regjering. Johan J. Jakobsen sa riktignok tidligere i dag at de hadde prøvd å ta opp saken i Regjeringen. Men de har ikke på noe vis dissentert eller protestert slik at folk ser det. Men i Stortinget protesterer Senterpartiet for all verden. Nå overgår Johan J. Jakobsen meg i hesteveddeløp, og han overgår meg også i evnen til å spille på to hester samtidig. Dette vil være et mønster i flere EU-saker. Det vil være et mønster bl.a. i de tilpassingssakene vi nå ser i forhold til norsk økonomi. Og alle vi som brukte argumentet om at vi ikke skulle slutte oss til unionen fordi det bandt oss til å føre Høyre-politikk i den økonomiske politikken! Nå sitter Fremskrittspartiet og Høyre og avgjør viktige deler av Regjeringens økonomiske politikk. På samme måte vil det gjelde i miljøpolitikken. Hva er så denne avtalens konkrete innhold? Når all personkontroll skal vekk mellom land, må det kompenseres med en strengere yttergrensekontroll, med politisamarbeid og overvåking. Argumentet for har vært å beholde passfriheten i Norden. Men passfrihet og opphevelse av grensekontroll kan raskt føre til legitimasjonsplikt hvor som helst og når som helst for å ha en viss kontroll over et område som har 350 millioner innbyggere. Vi kommer til å få felles regler ved innreise, og EU vil neppe godta et svakt ledd, dvs. en mer liberal praksis i noe land som skal forvalte en yttergrense. For Norge betyr dette at vi i dag innfører visumplikt for 32 nye land til Norge, blant dem viktige samarbeidsland for Norge i Afrika, og land som Norge til nå ikke har sett noen grunn til å innføre visumplikt overfor på egen kjøl. Dette betyr altså høyere grenser mot verden rundt. Norge må føre den samme asyl- og flyktningpolitikken som i EU. Det gjør ikke noen stor forskjell ut fra dagens situasjon, men vi har altså nå regjeringspartier som i utgangspunktet har ment at denne praksisen var for streng og har ønsket å gjøre noe med det. Den norske yttergrensekontrollen vil også forandres. Det må den. For tidligere har denne dreid seg om å gi innpass for folk som har kommet til våre grenser, til et land med fire millioner mennesker og slik sett begrensede muligheter. Nå vil Norge bli yttergrense for et område med 350 millioner mennesker. Det betyr altså at man kan få betydelige registre, store felles dataregistre, som SIS og SIRENE, som er vanskeligere å kontrollere. Det vi vant etter Lund-kommisjonen, kan gå tapt her i kveld. Lund-kommisjonen avdekket uregelmessigheter og ulovligheter i en av Europas utkanter. Men vi har nå fått et eget kontrollorgan underlagt Stortinget, og det har ikke vært tilsvarende oppvask om overvåkingstjenestene i andre land. Det betyr at man i stor grad kan frykte at overvåking kan skje på bakgrunn av såkalt trussel mot offentlig orden og sikkerhet, at forståelsen av dette kan være forskjellig mellom EU-land, og at det som er oversiktlig i Norge, nå kommer inn i et uoversiktlig system rett og slett fordi befolkningsgrunnlaget er større. Et argument som har vært framholdt, er at dette er effektive tiltak for å bekjempe kriminalitet. Det er et viktig argument. Det er et reelt argument hvis det var slik at man trodde at dette faktisk ville føre til mer effektiv kriminalitetsbekjempelse. Men her er det spørsmål om det er mer effektivt å bekjempe kriminalitet ved å endre kontrollen av personer ved Norges grenser og ved EU-landenes grenser. Eller kan det tenkes at kriminaliteten ikke er europeisk, men faktisk internasjonal, og at det er Interpol, og ikke Europol, som er det viktigste virkemidlet for å bekjempe den? Er det ikke også slik at man kanskje kan tro at det finnes en og annen kriminell blant dem som allerede er innbyggere i EU-området?


Jeg takker utenriksministeren for svaret. Kan jeg oppfatte utenriksministeren dit hen at man vil forsøke å følge EUs eksempel med å legge frem en slik liste som EU har gjort, og at grunnen til at man ikke har gjort det tidligere, er et kapasitetsproblem, og ikke at man følger opp den formuleringen som statssekretær Tronstad hadde i Nationen i går, der hun sa at «i et demokrati trenger man ikke at alle til enhver tid er inne i bildet»? Er ikke målsettingen her nettopp å få til denne åpenheten? Det som WTO har blitt kritisert for av så mange, er at man har et demokratisk underskudd i slike prosesser. Regjeringen har i andre sammenhenger, f.eks. i Johannesburg-toppmøtet, valgt å trekke interesserte parter med. Kan utenriksministeren gi en bekreftelse på at man vil forsøke å gjøre det også i denne type WTO-saker?


For en tid tilbake var jeg i en debatt med din partileder, Kristin Halvorsen, om pelsdyr. Hun påpekte flere ganger i debatten at det var om å gjøre legge ned pelsdyrfarmene så fort det lot seg gjøre, gjerne om noen få uker nesten. Mitt spørsmål til representanten blir: Vi ser jo at dere krangler og diskuterer så fillene fyker av gårde når det gjelder den nye landbruksmeldingen, og vi ser også at den er forsinket fordi dere har interne diskusjoner. Vil det være et krav fra bl.a. SV at pelsdyrnæringen blir nedlagt i forbindelse med den meldingen, eller vil dere gjøre som dere gjør i de fleste andre saker, å legge dere på rygg for Arbeiderpartiet og de andre?


Jeg vil også takke utenriksministeren for en god redegjørelse. I går så vi hvordan europeisk arbeiderbevegelse samlet seg i storstilte aksjoner. Den krisen vi nå ser i Europa, er forårsaket av sterke sosiale spenninger. Den utløser videre sosiale spenninger, der utfallet enten kan være styrket samhold mellom vanlige mennesker som vil beskytte sine faglige og økonomiske rettigheter, eller en utvikling der avmakten sprer seg, troen på politikk og demokrati svekkes og ekstreme krefter får bedre fotfeste. Mange har presentert de lånene som er gitt til de kriserammede landene, som solidarisk hjelp og det alene til folk i nød. Men i praksis er lånene med sine betingelser og politiske følger også en uthaling av de økonomiske problemene til stadig mer fortvilte mennesker. Mange av regjeringene er pålagt en innstrammingspolitikk som gjør det vanskeligst mulig å få i gang den veksten som trengs for å betale ned den gjelden som er blitt uoverstigelig. Når kjøpekraften til vanlige mennesker går nedenom og hjem, når hundretusenvis av mennesker mister hjemmene sine, og når nesten hele generasjoner på min alder blir arbeidsløse, er utsiktene for en bærekraftig og solid økonomisk vekst også mye lenger unna. Utenriksministeren slo fast at den norske arbeidslivsmodellen er verdifull og må vernes. Det er jeg selvfølgelig helt enig i. Det er ingen tvil om at det er mange trekk ved utviklingen i Europa som setter denne modellen under press, uansett hva man måtte mene om EU-medlemskap eller ikke. Denne uroen har ført til at en del fagforbund både innen LO og utenfor LO har gjort vedtak om å sikre seg mot at EØS griper inn mot norske tariffavtaler eller lovbestemte rettigheter. Disse vedtakene har fra en del hold blitt framstilt som en fare både for det rød-grønne regjeringsprosjektet og for Norges interesser. Det skjønner jeg at høyresiden har grunn til å spekulere i for å få oppmerksomheten vekk fra de store gapene mellom eget parti og potensielle regjeringspartnere, men en slik uro er det ingen grunn til. Dette er nøyaktig samme krav som fremmes av fagbevegelsen i Europa. Norsk fagbevegelse ser mot Europa og står sammen med sine kamerater der. Å ha en debatt om EØS-avtalen og handlingsrom innen EØS-avtalen er noe som burde være helt naturlig. Nå har Høyre nærmest varslet at de ikke kommer til å være imot noen ting som helst som kommer fra Brussel. Det er for så vidt en ærlig tilnærming, men politikk er det ikke. Representanten Skovholt Gitmark svingte seg til de store høyder i sitt innlegg i stad. Han sa endog at regjeringen var regjeringsudyktig. Det er jo ganske sterke ord om en regjering som på folkets mandat har sittet sammenhengende lenger enn Høyre selv noensinne har klart, og det er en inngang til debatten som er lite konstruktiv. I grunnen er det vanskelig å forstå høyresidens innfallsvinkel i denne debatten, for det denne regjeringen har gjort i de sju årene vi har regjert sammen, er jo å finne sammen om politikk og bruke det handlingsrommet som finnes innen EØS-avtalen. Forrige uke var det heftig debatt om formuesskatten her i landet. Da utviste Høyre et sterkt og rørende engasjement for småbedriftene i distriktene, men den differensierte arbeidsgiveravgiften har ikke Høyre vært interessert i å diskutere noen gang, selv ikke da den var under press fra Europa. Det var denne regjeringen som sikret fortsatt gode rammevilkår for norske bedrifter i distriktene. Da hjemfallsretten ble satt under press, var det denne regjeringen som sikret vårt alles felles eierskap til vannkraftressursene. Høyre lener seg nå – som da debatten var oppe forrige gang – til en laissez faire-tilnærming, der hjemfallsretten ikke er så farlig. Da er det grunn til å spørre seg om det er den sittende regjering eller opposisjonen som sprer usikkerhet om de viktige forutsetningene for norsk næringsliv og industri. Jeg mener det helt åpenbart er slik at de verdiene vi har i fellesskapet vårt, i eierskapet til naturressursene våre og de sterke faglige rettighetene i Norge, er den viktigste forutsetningen for vår konkurransekraft – som for øvrig har gått opp de årene de rød-grønne og ikke høyresiden har regjert. Det som skiller blokkene i norsk politikk, er politiske standpunkter. Det er synet på hvordan man skal hegne om de godene vi har i Norge, bygd på fellesskap, velferd og felleseie. Dette er verdier høyresiden tradisjonelt har vært mot. Det gir dem en inngang til debatten om Norges handlingsrom som er ambisjonsløs. Forsøk på å redusere EØS-debatten til et spill vil ikke lykkes, nettopp av denne grunn: Vår regjering finner sammen i de viktige sakene. De borgerlige finner for så vidt også sammen, men de finner sammen om politikk som ikke vil være like bra for Norge. Høyre sier de vil ha mer europadebatt, men den debatten vi har, vil de ikke ha, fordi de sier den sprer usikkerhet. Det er en argumentasjon som blir grunn, all den tid Høyre selv har stortingsrepresentanter tilstedeværende i denne sal som selv har stemt mot EØS-direktiver og – etter representanten Skovholt Gitmarks logikk – spredt usikkerhet om rammevilkårene for norsk næringsliv.


La meg innledningsvis få påpeke at jeg er litt overrasket over at statsråden fraskriver seg ansvaret for været på generelt grunnlag. Jeg tror kanskje det kunne vært på sin plass at olje- og energiministeren tok kontakt med miljøvernministeren og fikk en liten innføring i sammenhengen mellom fossil energi, utslipp av klimagasser og klimaendringer. For oss som ikke setter vår lit til høyere makter når det gjelder å løse disse problemene, anser vi faktisk olje- og energiministeren som den som er mest ansvarlig for været, fordi vedkommende påvirker været hver eneste dag med den aktiviteten som Olje- og energidepartementet har ansvaret for. Regjeringen har siden stortingsvalget i fjor høst framstått i media som aktive pådrivere for utvikling av ny fornybar energi. Regjeringen har reist land og strand rundt og snakket varmt for at andelen fornybar energi skal øke. Både på FN- toppmøtet i Johannesburg og på klimakonferansen i New Delhi stod Norge i spissen for å øke andelen ny fornybar energi til 10 pst. innen 2010. Jeg kan med hånden på hjertet si at jeg var veldig stolt av å være fra Norge da jeg var på denne konferansen, og var veldig fornøyd med miljøvernministerens innsats. Men en slik innsats forplikter. I ettertid har det, i følge Dagens Næringsliv, vist seg at Regjeringen parallelt har sittet i Brussel og forhandlet med EU om at Norge skal få slippe å øke andelen fornybar energi, og dermed unngå et krav som EU har kommet med i form av et nytt direktiv. Begrunnelsen som statsråd Steensnæs har gitt, er at unntaket er nødvendig for å bygge disse gasskraftverkene, noe som ble veldig tydelig gjennom den gassmeldingen som Regjeringen la fram midt under klimatoppmøtet i New Delhi. I lys av Regjeringens klimapolitiske engasjement var dette veldig uheldig, men det var kanskje samtidig et signal om hva vi kan vente oss av en regjering hvis politiske liv ligger i hendene på Fremskrittspartiet. Naturligvis er Regjeringens innsats i internasjonale forhandlinger prisverdig, men det hele blir liksom litt mindre troverdig når miljøvernministerens glødende entusiasme ikke gjenspeiles i budsjettdokumentene. Da snakker jeg ikke bare om kuttene i Miljøverndepartementets budsjett, bl.a. kuttet på 15 mill. kr i miljøforskningen. Også det at det i forliket ble kuttet med 45 mill. kr i energiforskningen, som sikkert var smertefullt for Kristelig Folkeparti, måtte gjøre ganske vondt langt inn i miljøvernministerens klimapolitiske samvittighet. Budsjettet for 2003 burde ha innledet en ny retning for norsk energipolitikk. Norges største bidrag til dette innen energiområdet må være å redusere olje- og gassproduksjonen og få en stans i leteaktiviteten etter nye olje- og gassfelt, økt satsing på verdiskaping gjennom fornybare energikilder, økt energieffektivitet og energisparing. Hovedgrepene som vi foreslår for å starte denne omleggingen, er: få betydelige mer midler til satsing på ny fornybar energi gjennom Enova målrettet satsing på bioenergi offensiv konvertering fra oppvarming med fossile energikilder og elektrisitet til oppvarming med nye fornybare energikilder få i gang et arbeid med en nasjonal utbyggingsplan for vindkraft statens andel i oljeinvesteringer bør kuttes vi bør fjerne statens bidrag til letevirksomheten i energiforskingen bør hovedinnretningen omprioriteres fra petroleumsforskning til forskning på ny fornybar energi og enøk Framtidens energikilder er fornybare. Norge må øke satsingen på nye fornybare energikilder som vindkraft, bioenergi, solvarme og bølgekraft. Nye fornybare energikilder kjennetegnes ved at de ikke fører til utslipp av klimagasser, og har mindre belastninger på miljøet enn andre energikilder. En helt sentral del av en omlegging av energipolitikken er behovet for ny teknologi. Energisikkerhet handler om å ha flere bein å stå på. Det er også fornuftig næringspolitikk. Markedet for ny og fornybar energiteknologi vokser kraftig, og Norge bør forberede seg på en virkelighet der olje og gass kommer til å spille en langt mindre viktig rolle. Dette er bakgrunnen for at vi ønsker en kraftig økning i bevilgningene til energiforskning, og er imot fortsatt satsing på introduksjon av naturgass. Strømkrisen har fått mye oppmerksomhet i media i det siste. Høye priser er i seg selv et incitament til energisparing, men problemet er at mange ofte ikke har råd til å foreta de nødvendige engangsinvesteringene som skal til for å kunne spare på strømmen. Av denne grunn ønsker vi i SV å innføre støtteordninger for husholdninger som vil yte sitt bidrag til kraft- og effektbalansen, etter modell fra vårt naboland Sverige. Går det an i Sverige, går det også an i Norge. Dette er en typisk vinn-vinn-situasjon både for staten og for forbrukerne, det gjør godt både for kraft- og effektbalansen og for den enkeltes lommebok. Dette er noe av bakgrunnen for at vi bl.a. ønsker en kraftig økning av overføringene til Enova. Det er liten tvil etter min mening om at Enova er underfinansiert med tanke på mål og tidshorisont for disse målene, målene er altfor lite ambisiøse.


Jeg er glad for at det råder tverrpolitisk enighet om å satse på barnevernsbarna. La meg understreke veldig tydelig at det har høy prioritet for denne regjeringen, og har hatt det siden vi tok over i 2005. Det forslaget som er kommet fra Kristelig Folkepartis representanter Håbrekke, Syversen og Dåvøy, mener jeg er et viktig innspill i arbeidet med å utvikle barnevernet. Det er nødvendig med innsats på alle de områdene som representantene foreslår. Vi kan ikke akseptere at barn utsettes for omsorgssvikt og overgrep fordi hjelpen svikter. Det ansvaret vi har for de mest utsatte barna i vårt samfunn, er et ansvar jeg kjenner veldig tungt, og som jeg tar på det største alvor, og som jeg bruker svært mye av min tid som statsråd på. Vi vet at det er brudd på behandlingsfrister i barnevernet, det er mangel på lovpålagte tiltaks- og omsorgsplaner, og det er barn som ikke får tilsyn. Saker henlegges til tross for at de er alvorlige, og for mange barn får ikke rett hjelp. Ingenting av dette er akseptabelt, og det er nødvendig med politisk handling for å gjøre noe med det. Regjeringens mål er at barnevernsbarna skal lykkes i skole og utdanning, i arbeidslivet, og at de skal ha god helse. De skal med andre ord få et godt liv og få de samme mulighetene som andre barn i dette landet. Det forutsetter et barnevern med høy faglig kompetanse, med nok kapasitet og med kvalitet i alle ledd. Det er utfordringer på alle disse områdene i dag, og jeg har satt i gang både et kortsiktig og et mer langsiktig arbeid for å møte utfordringene og løse problemene. Vi vet at antall stillinger i det kommunale barnevernet ikke har holdt tritt med veksten i antall saker. Det betyr mindre tid til å jobbe med til dels komplekse saker – i verste fall kan det være en trussel mot barns rettssikkerhet. Regjeringen har tatt tak i den utfordringen gjennom å øke kommunenes frie inntekter for 2010 med 4,2 milliarder kr. Det gir rom for å opprette 400 nye stillinger i det kommunale barnevernet. Jeg vil understreke at kommunene selv har ansvaret for å vurdere bemanningssituasjonen og opprette flere stillinger. Jeg vil følge nøye med på om barnevernet prioriteres i kommunene i 2010. Det er for tidlig å si hva resultatet av den satsingen som var i høstens statsbudsjett, er – jeg legger merke til at enkelte fra opposisjonen allerede har konkludert. Jeg vil følge veldig nøye med på hvordan dette nå utvikler seg. Så vet vi at små kommuner er særlig sårbare. Derfor er denne regjeringen svært positiv til interkommunalt samarbeid om barnevern, og jeg er enig med komiteen i at langt flere kommuner må vurdere sånne løsninger. Jeg vil også se på hvordan folkevalgte i større grad kan trekkes inn i beslutningsprosesser knyttet til barnevernet, i både stat og kommune, for å bidra til å utforme et godt lokalt barnevern. Jeg tror det kan gi økt engasjement for barnevernet, til beste for de barna det gjelder. Vi har satt i gang et langsiktig samarbeid med bl.a. Kunnskapsdepartementet om skoleresultatene til barnevernsbarn. Vi satser på mer kulturkompetanse for å hjelpe det økende antallet barn med innvandrerbakgrunn, og økt kompetanse om psykiske vansker og rusproblemer hos barn skal også prioriteres framover. Komiteen mener at lov- og regelverk klarere må uttrykke krav om tverretatlig samarbeid, og Stortinget har nylig vedtatt en bestemmelse om krav til individuell plan for barn med behov for langvarige, koordinerte tjenester. Så skal vi også følge opp forslag fra to viktige offentlige utvalg som nylig har lagt fram innstillingene sine. De har sett på hvordan ulike tjenester kan samarbeide for å gi de mest utsatte barna hjelp, og hvordan vi kan styrke grunnutdanningen i barnevernet. Begge deler blir det veldig viktig å følge opp framover. Så er det, i tilknytning til den bekymringen som mange har luftet rundt situasjonen i det statlige barnevernet, satt i gang et arbeid i Bufetat om å bedre ressursutnyttelsen og bedre den faglige styringen i etaten. Det er nå i gang et program for å oppnå dette i tiden framover, og formålet er bl.a. å definere tydeligere hva som er statlige ansvarsområder i samarbeidet med kommunene. Det er en prosess jeg har stor tro på, og som jeg tror vil bidra til en bedring. Jeg har sagt at jeg skal sette i gang en evaluering av forvaltningsreformen. Det er ikke fordi vi skal evaluere i stedet for å handle, men fordi det er nødvendig å gjøre begge deler – både ta grep på kort sikt og ta de riktige strukturgrepene på lang sikt. Det er avgjørende at vi gjør det skikkelig. Men det skal selvfølgelig ikke stå i veien for å gjennomføre de tiltakene som er nødvendige på kort sikt – sånn som vi nå gjør i Bufetat. Derfor tar vi grep. Vi ønsker et barnevern som hjelper utsatte barn og løser de problemene vi her står overfor. Det fortjener barnevernsbarna!


En av grunnene til at fastlegereformen, som ble innført i 2001, ble en suksess, var at det hele skjedde i god dialog mellom partene. Da regjeringen før jul i fjor la fram sitt forslag til revidert fastlegeforskrift, var dialogsporet forlatt. Forslaget bar mer preg av en ren maktdemonstrasjon fra regjeringens side, hvor fastlegene skulle bli pålagt en rekke krav som det i praksis kunne bli umulig å innfri. Man kan undre seg over denne tilnærmingen fra regjeringens side, men en nærliggende årsak kan være å se dette i lys av den generelle holdningen regjeringen har vist til private aktører i det norske helsevesenet. Fastlegene er som kjent i hovedsak selvstendig næringsdrivende med avtale med det offentlige. Regjeringens forslag skapte, naturlig nok, nærmest et opprør blant fastlegene, og regjeringen ble vel egentlig presset tilbake i dialogsporet, noe som førte til at Legeforeningen etter hvert kunne godta den nye forskriften som skal tre i kraft fra l. januar neste år. Regjeringens håndtering av denne saken er et skoleeksempel på hvordan det går når en ikke ønsker å drive samhandling. Det leder meg over til nettopp Samhandlingsreformen, hvor fastlegene er tiltenkt rollen som navet i hele reformen. Det er derfor viktig å legge til rette for at vi kan rekruttere og beholde medisinskfaglig kompetanse til fastlegeoppgavene. Representantforslaget vi behandler i dag, inneholder en rekke viktige tiltak som det er nødvendig å få på plass for å styrke og forbedre fastlegetjenesten og sikre kvaliteten i vesentlige deler av primærhelsetjenesten. Legetjenesten ved norske sykehjem er altfor dårlig. Pasienter medisineres uten forutgående forsvarlig diagnostisering og med manglende medisinskfaglig oppfølging på grunn av for lav legedekning. Selv om regjeringens mål for legedekning på sykehjem bare er halvparten av det målet Fremskrittspartiet har foreslått, har regjeringen problemer med å nå sitt eget mål, noe som rammer pasientene. Fremskrittspartiet mener regjeringens passive tilnærming setter Samhandlingsreformen i fare, og at den manglende kapasiteten hos fastlegene fører til problemer med å sikre kvaliteten i hele helsetjenesten. IKT er også her en nøkkelfaktor. Det må et nasjonalt løft til for å få helsesektoren opp på en tilfredsstillende plattform, slik at det kan utveksles nødvendige helsedata på tvers av forvaltningsnivå og mellom ulike aktører i de tverrfaglige helsemiljøene, slik at pasientene får best mulig behandling på rett sted og til rett tid, samtidig som personvern blir ivaretatt på en tilfredsstillende måte. I dag er det altfor mange ulike løsninger i helsevesenet, og vi mener at staten må stille midler til disposisjon for å få alle de ulike aktørene opp på en felles plattform. Derfor fremmer vi et forslag i statsbudsjettet om å etablere et IKT-fond på 10 mrd. kr. Vi mener som sagt at regjeringens tilnærming er for passiv, og jeg fremmer derfor Fremskrittspartiets forslag nr. 18 og de forslag i saken der Fremskrittspartiet er medforslagsstiller.


Det beklager jeg selvfølgelig. Som ministeren sikkert vet, var Fremskrittspartiet sterk motstander av at det skulle innføres avgift for busser. Innføring av en urettferdig kompensasjonsordning ville føre til forskjellsbehandling, hevdet Fremskrittspartiet. Resultatet ser vi her. Jeg har lyst til å sitere fra et dokument fra Norges delegasjon til Den europeiske union, som bekrefter dette. Det går på offentlig støtte når det gjelder ekspressbussoperatører, og ESAs beslutning om å åpne formell undersøkelsesprosedyre. Der står det: «For ordens skyld bemerkes at ESA normalt ikke vil gå til det skritt de nå har foretatt uten at de mener alvor. Reverseres ikke forholdene i Norge, skal det derfor meget til å unngå en beslutning om ulovlighet. Slik saken da vil stå, kan det vel ikke sees helt bort fra at ESA vil gjøre bruk av sin rett til å kreve støtteutbetalingene tilbakebetalt.» Jeg vil gjerne ha kommentarer fra ministeren på det.


Førre helg hadde Sogn og Fjordane Arbeidarparti årsmøte. Dei vedtok ein resolusjon som eg antek kommunalministeren kanskje allereie har fått på bordet sitt, om kommunal og fylkeskommunal økonomi. Det vert vist til frå representanten Hagebakken at årsaka til at det gjekk så dårleg i 2008, var at kommunane og fylkeskommunane tapte pengar på spekulasjon i fond. Det er rett for enkelte kommunar, men ikkje for alle. Det er ikkje alle som har spekulert i aksjar og slikt. Det er berre å sjå på kva som har skjedd når ein har vedteke budsjetta for 2009 i Sogn og Fjordane, og registrere alle forslaga om nedlegging av skular, nedlegging av stillingar innanfor helse og omsorg osv. Ein kan også gå rundt og telje kor mange basseng som har fått vatn etter at denne regjeringa har overteke styringa av landet. Representanten Reikvam lurte på korleis det stod til med tillita til oss hos folket. Ja, det får vi greie på når det er val. Eg representerer eit parti som synest å ha rimeleg god dekning for å kunne hevde at folk har god tillit til oss. Skal vi ta omsyn til meiningsmålingar, har vi svært god tillit. Så får representanten Reikvam vurdere si stilling og SV si stilling, og kva tillit dei har frå folket. Så vart det vist til at kommunepolitikarane må ta makta tilbake frå administrasjonen. Det er eg heilt samd i. Eg synest at representantane frå regjeringspartia skal sende eit signal til sine respektive lokalpolitikarar og seie til dei at dette må dei stemme for. Eg kjenner best til kommunane i Sogn og Fjordane og korleis det stiller seg der, og det er svært vanskeleg for Framstegspartiet å få fleirtal for å ta tilbake makta frå administrasjonen. Den har dei andre lyst til å la vere der, så slepp dei å ta skulda for noko av det som skjer. Når det gjeld offentleg tilsette, har eg fleire gonger teke opp med kommunalministeren dette som går på fleire hender i omsorgssektoren, og vist til kva feilregistrering det er i samband med dei tala som er komne inn. Eg vil be statsråden merke seg det og sjå nærmare på det.


Undertegnede har bl.a. kontaktet flere fysioterapeuter, som har påpekt akkurat disse problemstillingene. Det er faktisk salg av avtaler for opptil 500 000 kr – for dermed å kunne utløse refusjonsbiten, som jo følger av driftstilskuddet. Når det gjelder «like driftsmuligheter for alle» – om jeg i mitt spørsmål tenkte på at alle skulle få driftstilskudd, eller om det gjaldt refusjon fra trygden – er det den biten at autoriserte fysioterapeuter bør kunne få refusjon. Tankegangen rundt det er selvfølgelig at det er pasienten som må være den utløsende faktor for hvorvidt en skal få refusjon fra trygden for den tjenesten som man tilbyr. Vil statsråden se litt på den problemstillingen? Det er lange ventelister innenfor fysioterapi med personer som har behov for det. Det er viktig at pasienten settes i fokus, og at pasienten skal utløse refusjon fra trygden, og ikke driftstilskuddet fra kommunen.


Lat meg først beklage at eg var sein. Så til saka: Eg vil understreke at eg ikkje kan gå inn i den konkrete saka som gjeld skulen i Kristiansand. Eg vil likevel seie at det er viktig at foreldra sine meiningar i denne typen saker vert høyrde. Eit godt samarbeid og ein open dialog mellom skule og heim er viktig i mange delar av verksemda i skulen. Frå Regjeringa si side har dette seinast kome til uttrykk gjennom den nye formålsparagrafen i opplæringslova, der samarbeid og forståing mellom skulen og heimen står sentralt. På kvar grunnskule skal det vere eit foreldreråd, der alle foreldre som har barn i skulen, er medlemmer. Foreldrerådet og arbeidsutvalet til foreldrerådet skal vere representerte i eit samarbeidsutval ved grunnskulane. I samarbeidsutvalet sit òg representantar for dei tilsette ved skulen og representantar for kommunen. Foreldrerådet og samarbeidsutvalet i skulen er viktige organ som skal bidra til eit godt samarbeid og forståing mellom skule og heim. Skulen er pålagd å ha slike organ, og dei skal ha ein rådgivande funksjon for skuleleiinga og bidra til god dialog og forståing for dei ulike rollene skule og heim har i opplæringa til elevane. Når det gjeld elevfotografering og foreldrebetaling for dette, viser eg til at skulen skal vere gratis for elevar og foreldre. Dette følgjer klart av gratisprinsippet i opplæringslova § 2–15 og § 3–1. Skulen kan ikkje krevje at foreldra betalar for klassebilete. Foreldre og elevar kan naturlegvis velje å kjøpe bilete av skulen, men det er viktig at foreldra ikkje skal føle seg pressa til å betale. Ordninga må vere basert på frivillig deltaking. Eg vil leggje til at det er viktig at vi er merksame på den kommersialiseringa og det kjøpepresset som mange unge, og dermed foreldra, kan vere utsette for. Det er m.a. grunnlaget for at Regjeringa har jobba aktivt med spørsmålet om moglegheita til å reklamere for kommersielle aktørar i skulen. På bakgrunn av dette må foreldra og leiinga ved skulane gjennom samarbeid og open dialog finne ei løysing på korleis elevfotografering skal verte organisert.


Som jeg sa i mitt innlegg tidligere i dag, tar ikke Regjeringens energimelding høyde for å imøtekomme den økte etterspørsel etter kraft i Norge, og resultatet av det kjenner vi: Vi må øke importen av kullkraft. I tillegg skal Regjeringen i god gammeldags senterpartistil subsidiere energiproduksjonen i energistormakten Norge, som jo nesten flommer over av energi. Nå virker det nesten som om statsråden selv har begynt å tvile på sin egen politikk. I forrige uke kom et utspill om økte strømpriser for hytteeiere, basert på god, gammeldags misunnelsespolitikk og jantelov. I dag får vi høre at statsråden har et hemmelig utvalg som skal tvinge det norske folk til å spare strøm. Mitt spørsmål til statsråden blir derfor: Er dette virkelig en fremtidsrettet energipolitikk som er energistormakten Norge verdig?


Det står feil i papirene – der står det Rannveig Kvifte Andresen. Men det er – som jeg sa, tror jeg – Karin Andersen som er forslaget vårt, ved siden av Audun Lysbakken.


SV tilhører flertallet i komiteen som har behandlet dette forslaget og avvist behandlingen av det nå. For egen regning vil jeg også tillegge noen momenter. Jeg har hatt den, skal man si, blandede glede å høre representanten Christian Tybring-Gjedde argumentere hardt for hvorfor det er viktig at det norske folk skal tjene penger på atomvåpenproduksjon. Det er en grunn til at det finnes en ikkespredningsavtale, det er ikke tilfeldig, og det er fordi vi har sett den måten atombomben har virket på i verden. Den har hatt helt umenneskelige konsekvenser i generasjoner etter generasjoner. Dette er en type våpen som vi altså ikke er interessert i skal brukes. Vi har prøvd å gjøre en jobb internasjonalt og bidra på den måten vi kan for å sørge for at man heller gikk i motsatt retning. Istedenfor å bidra til produksjon og utvikling av nye typer teknologi innenfor atomvåpen, skulle vi gjøre det motsatte, nemlig arbeide for videre nedrustning. Da er det ganske spesielt at Fremskrittspartiet, som var det eneste partiet her på Stortinget som var villig til å gå til krig mot et land som angivelig utviklet denne type våpen – altså Irak – fordi man var så oppsatt på å hindre utbredelsen av dette våpenet, nå er interessert i at det norske folk istedenfor skal investere pengene sine i produksjon av dette. Verden ser på utbredelsen av masseødeleggelsesvåpen som et destabiliserende element i dag. Vi bør jobbe for å understøtte de prosesser som finnes i verden for å stoppe produksjonen av atomvåpen og masseødeleggelsesvåpen. Dette er også et arbeid som er videreført gjennom vårt arbeid mot klasebomber og landminer internasjonalt. Jeg mener at denne debatten er en debatt som det norske folk har godt av å høre mer av i årene som kommer. Hvis det er slik at Fremskrittspartiet vil arbeide for at norske folks penger skal brukes til investering i klasebomber, landminer og atomvåpen, ser jeg fram til denne debatten videre i årene som kommer.


Jeg vil takke helseministeren for svaret og understreke at jeg er godt fornøyd med den raske reaksjonen som helseministeren også har vist i dette tilfellet. Den tragiske historien ved Oslo legevakt, hvor en pasient ble innbrakt med truende hjerteinfarkt og av en vekter ble henvist til venterommet med en kølapp i hånden, er nesten ikke til å tro. Hendelsen er klart i strid med gjeldende lovverk, og viser en menneskebehandling og en faglig medisinsk oppførsel som er totalt uakseptabel. Jeg er enig med Aftenpostens leder av 10. oktober 1999, hvor det anføres følgende: «Men det er ikke nok at man evaluerer rutinene. Disse skandaløse forhold må det simpelthen ryddes opp i, og det må skje øyeblikkelig.» Jeg er så enig, så enig. Mitt oppfølgingsspørsmål til helseministeren blir da: Vil helseministeren medvirke til at de ansvarlige ved slike hendelser får en personlig reaksjon som merkes, i tillegg til at en påser at rutinene blir endret?


Det er et helhetlig og bredt engasjement mot reklame i skolen. Foreldre, elever, lærere, Forbrukerombudet, Forbrukerrådet, reklamebransjen, Barneombudet osv. har gitt statsråden entydige signaler. En veileding – som hun nå utarbeider – er ikke nok for å forhindre den økte kommersialiseringen og det økte presset mot skolene våre når det gjelder reklame. I bunn og grunn handler reklameforbudet i grunnskolen om kvalitet – om å sikre kvaliteten i skolen. Har vi ikke råd til å gi elevene våre skolemateriell som er reklamefritt, kan vi ikke kalle oss en kunnskapsnasjon. Min utfordring til statsråden er: Vil hun konkret jobbe for å fremme noe som er mye mer forpliktende enn en veiledning? Vil hun komme med et forslag om reklameforbud i grunnskolen og i den videregående skolen? Det er absolutt nødvendig og på tide å innføre dette.


Sjømannskirken har stadig større betydning for beredskap og sykebesøk og sosialsaker i utlandet, men gapet mellom det faktiske antallet stillinger de har, og det de får i statlig støtte, blir stadig større, til tross for at de får økte arbeidsoppgaver. Sjømannskirken har søkt om å få fem årsverk, men blir avspist med 0,72. Nå er Kirkens menn og kvinner gjerne fromme personer. De står ikke på barrikadene, sånn som heismontører og flyveledere og politifolk, men det fratar vel ikke kirkeministeren ansvaret for å sørge for rammer som gir muligheter til å rekruttere og beholde personell. Hva skyldes Regjeringens manglende anerkjennelse og støtte til det arbeidet som Sjømannskirken gjør?


Meldinga vi behandlar i dag, inneheld konkretiseringar av Regjeringa sitt syn på fordeling av roller og ansvar mellom staten, fylkeskommunane og kommunane i distrikts- og regionalpolitikken som følgje av den nye oppgåvedelinga etter forvaltingsreforma. Noverande regjering gav uttrykk for store og ambisiøse endringar i distrikts- og regionalpolitikken, der svært mykje makt og ansvar skulle delegerast frå storting til fylkeskommunar og kommunar. Dette skapte store forventningar blant fylkes- og kommunepolitikarane og hos folk flest rundt om i heile landet, og det med rette. Representantane frå regjeringspartia reiste rundt i landet og predika at no skulle det verte vekst og utvikling. Kva vart så resultatet? Jau, det enda med eit stort mageplask, der fylkeskommunane og distrikta berre fekk ansvar for mil etter mil med vegar som ifølge utsegner på tv frå samferdsleministeren sjølv var så dårlege og nedslitne at dei ikkje kunne verte dårlegare. Eg vil påstå at denne regjeringa har ført den sterkaste sentraliseringspolitikken vi har vore vitne til. På alle område det skulle satsast på, og som det skulle skine av, har vi i desse fire åra stort sett berre sett nedskjeringar rundt omkring i kommunane. Framstegspartiet er av den meininga at skal ein få levedyktige distrikt, er ein avhengig av ein offensiv og konstruktiv politikk som bidreg til sjølvhjelp, lokalt initiativ, vekst og optimisme. Dette må myndigheitene leggje til rette for, stimulere dei gode kreftene som er hos våre lokalpolitikarar, og ha ei positiv og imøtekommande haldning til dei som ønskjer å satse lokalt. Samtidig må lokalpolitikarane få full rådetrett over eiga kommune, utan at fylkeskommunen eller fylkesmannen skal kunne overprøve kommunestyrevedtak. Framstegspartiet meiner at det må leggjast til rette for valfridom, der ein sjølv kan velje kvar ein vil bu og arbeide. Mennesket må stå i sentrum. Vi ønskjer å utnytte Distrikts-Noreg sine moglegheiter ved å reindyrke ja-haldingar. Vi vil frigjere skapartrong og gründerånd, redusere byråkratiet, styrkje lokaldemokratiet og sikre eigedomsretten. Dette kan vi oppnå ved å føre ein stimuleringspolitikk i staden for ein reguleringspolitikk. Regjeringa har gjennom forvaltingsreforma og den nye planlova svekt kommunane sin råderett og flytta makt til fylkeskommunane og fylkesmennene. Dette vil redusere kommunane sine moglegheiter til å bruke lokale ressursar og utnytte dei naturgjevne fordelane kommunane og distrikta har. Målet med politikken må vere å vidareutvikle det norske velferdssamfunnet, skaffe arbeid for alle, auke verdiskapinga, få til ei rettferdig fordeling og stimulere til langsiktig og berekraftig utvikling. Framstegspartiet har foreslått å reversere skatteauken for næringslivet og satse meir på forsking og utvikling. Vi er no inne i ei finanskrise og ei gjeldskrise. Eigenkapitalens rolle i næringslivet vil igjen vise si store betydning. Formuesskatt og arveavgift angrip eigenkapitalen og svekkjer næringslivets evne til å styrkje og utvikle seg, til å skape nye produkt og til å sikre eksisterande arbeidsplassar og vidareutvikle nye. Distrikta er heilt avhengige av små og mellomstore verksemder og familiebedriftene. Samferdsle og kommunikasjon er heilt sentralt for å skape vekst i distrikta. Kvar verksemd og kvart produkt må ha ein effektiv tilgang til marknaden, og tilgang til rask og effektiv infrastruktur gjer arbeidsmarknaden større. Difor er eit vesentleg vegløft heilt sentralt for å få fart på Distrikts-Noreg. Framstegspartiet har difor lagt fram ein eigen transportplan som eit heilskapleg alternativ til Regjeringas NTP, der vi ønskjer å ta i bruk nye verkemiddel for å sikre at Noreg raskt kan få ein meir moderne og sikrare samferdslesektor. Framstegspartiet vil hevde at det er spesielt distrikta som vert negativt ramma av at Regjeringa foreslår at fylkeskommunane i hovudsak får ansvaret for vegane i distriktet, utan tilstrekkeleg finansiering. Framstegspartiet vil arbeide for opne grenser og for at det skal førast ein handelspolitikk som gjer oss i stand til å vareta og utvikle arbeidsplassane i Distrikts-Noreg. Dette gjeld ikkje minst dei tunge eksportnæringane langs kysten. Framstegspartiet meiner at busetnaden i Distrikts-Noreg ikkje først og fremst kan sikrast gjennom offentlege arbeidsplassar og ein serie offentlege tilskot. Det aller viktigaste for å sikre vekstkraftige regionar i heile landet er eit næringsliv som er i stand til å ta vare på og skape nye arbeidsplassar. Framstegspartiet vil framheve at fleire av våre offentlege velferdsordningar har sitt opphav i det frivillige arbeidet. Frivillig sektor har ein stor eigenverdi. Det som er skapt ut frå eit frivillig engasjement, viser seg i ettertid å vere eit bidrag til å skape gode lokalsamfunn. Framstegspartiet vil difor frita frivillig sektor for meirverdiavgift. Til slutt vil eg ta opp dei forslaga frå Framstegspartiet som vi står saman med Høgre om.