Som sakens ordfører synes jeg det nå er tid for en liten oppsummering. Jeg synes det har vært en god og konstruktiv debatt, der signalene fra de ulike partiene, og ikke minst fra statsråden, har vært bra. Jeg synes statsråden har rett i at vi skal være forsiktig med å fordele skyld i forkant i tilfelle ting ikke går som planlagt, og at dette, med tanke på den viljen som alle partier står bak, ikke kan skyldes politisk sommel, eller manglende ønske, men at man skal ha respekt for den teknologiske kompleksiteten som man her har med å gjøre. Så tror jeg også det er viktig og riktig, som statsråden sier, at det her ikke er noen absolutter i forhold til tid og alt dette, men at man gjerne må ha ambisiøse målsettinger som man strekker seg etter. Dette prosjektet har et langsiktig perspektiv, selv om man prøver å komme i gang så raskt som mulig, og det må være et globalt utsyn i det man prøver å gjøre. Derfor er jeg glad for at forsknings- og utviklingsprosessen vektlegges, og at man da samtidig understreker god framdrift. Men jeg synes det blir litt smålig når Sosialistisk Venstreparti forsøker å skape en debatt om hvem som er mest ambisiøse, og skylder på Venstre og Kristelig Folkeparti for ikke å ville stå bak målsettingen om 2014, når vi vet at slike målsettinger – på Kårstø i 2009, Mongstad i 2012, ja, sågar krav om rensing fra dag én – har vært brutt mange ganger før. Det er viktigere da, synes jeg, at det store flertallet her stiller seg bak at det er prosessen og premissene som er gitt her, som er positive, som er gode og klare, og som gjør at aktørene som står bak og skal jobbe i prosjektet, vet hva de har å forholde seg til. Så er det også veldig bra å se at det er en bred stemme her for å stimulere til ytterligere forskning også fra andre aktører, at man skal prøve å legge til rette i større grad for at selskap som IFE, Sargas og andre skal kunne teste ut sin teknologi både på kort og ikke minst i hvert fall på lang sikt, men at dette må være praktisk mulig. For man kan ikke bare trylle Mongstad og TCM-prosjektet til å bli av dobbelt størrelse med tilrettelegging for alt mulig. Jeg ser fram til å få Regjeringens innspill til bruk av CO2 i et mangfold. Jeg tror det er helt riktig, som representanten Halleraker sier, at dette burde vi nok ha fått en egen stortingsmelding om. Man har sett at f.eks. på Kårstø har man gått i én retning og så ombestemt seg underveis ved å inkludere andre premisser for hvem som skulle være prekvalifisert, med de kostnadene som det vil medføre. Jeg tror det hadde vært mye bedre at man tidlig i neste stortingsperiode fikk en bred debatt gjennom en stortingsmelding om premissen både for nye CO2-renseprosjekt og for forskning og utvikling og bruk av CO2. Hvis denne regjeringen kunne ha begynt arbeidet med en slik stortingsmelding, selv om den ikke blir framlagt før i neste periode, ville det være nyttig, tror jeg, for å opprettholde en framdrift på dette.


Jeg må si at jeg reagerer på ordbruken til Venstre, fordi den går ut på å så tvil om hvorvidt partier som på mange måter er enig i Venstres intensjoner, har disse intensjonene selv eller ikke. SV har i mange år, jeg tror helt siden partiet ble stiftet, vært opptatt av at man skal ha åpenhet, og man skal ha innsyn. Og så diskuterer vi spørsmålet om premisser. Det vi gjorde, og det Arbeiderpartiet gjorde ved Thomas Breen, var å være helt konkret i spørsmålsstilingen til Venstre med hensyn til hvordan dette var å forstå. Så får vi svar tilbake som avklarer at da er vi uenige. Hvis Venstre gjennom sitt forslag, slik Inge Lønning også var inne på, mener at man skal legge ut alt til fullt innsyn, om så på Internett, uten at det dreier seg om at man konkret stiller spørsmål om man kan få se det eller det bilag med hensyn til den eller den reisen, er det en form for åpenhet vi mener går for langt. Grunnen til at vi mener at den går for langt, er at det skal tas personvernhensyn. Det skal tas hensyn til de ansatte. Det skal også tas hensyn til representanter dersom representantene f.eks., som jeg har nevnt gjentatte ganger før overfor Venstre, får sykdom, en reise må avbrytes, og de er engstelige med hensyn til hvordan det vinkles av media. Det som har vært Venstres svar på det, er at de har tillit til at media selv vil trekke disse grensene. Det er en tillit – og det vil jeg være rimelig klar på – som SV ikke har. Det kan altså ikke være slik at hensynet til de ansatte skal underlegges medias krav til absolutt og 100 pst. full åpenhet. Jeg tror at om ikke Venstre har fått reksjoner nå, vil de selv få dem om en tid fra sine egne ansatte dersom en så stor grad av åpenhet skulle praktiseres.


Nei, det er SV og jeg helt klar over. Poenget med dette forslaget, der vi ber regjeringen fremme forslag om å endre straffeloven om elektronisk kontroll ved kontaktforbud til også å gjelde besøksforbud, er å få dette arbeidet i gang. Så er det jo sånn at da må regjeringen komme til Stortinget med resultatet av dette arbeidet. At det er behov for å få det i gang nå raskt, parallelt med en evaluering, må være åpenbart. Jeg oppfatter at statsråden ikke ser noe prinsipielt i veien for å sette i gang et slikt arbeid. Da håper jeg at statsråden vil gjøre det, og at han også ser at det er fullt mulig å kunne støtte et slikt forslag, rett og slett for å få dette viktige arbeidet i gang, og at Stortingets flertall – håper jeg – er med på dette forslaget, så får statsråden et oppdrag han gjerne gjør.


I et tidligere replikkordskifte i dag med representanten Lilletun kom vi inn på en meningsmåling som i dag er offentliggjort i Nationen, og jeg skal dvele litt mer ved den. Det var interessant, for Lilletun prøvde et offensivt forsvar for skattelettelser, og det klarte han vel bare så måtelig. I hvert fall var det sånn at presidenten mente det skulle bli interessant å høre Lilletun hviske neste gang, og det ville i så måte bli en interessant opplevelse hvis vi skulle oppleve det. Det som er interessant med denne meningsmålingen som er offentliggjort i Nationen, er ikke nødvendigvis hvert enkelt tall, men det den sier: Et klart flertall på nesten 80 pst. ønsker mer penger til skole eller mer penger til eldreomsorg, framfor skattelettelser for folk flest eller skattelettelser for næringslivet. Det er altså et veldig klart flertall som sier at det denne nasjonen må satse på, er fellesskapet og å utvikle velferdsstaten, ikke skattelettelser verken for næringsliv eller for vanlige private skattytere. Og hvorfor er det sånn? Er det virkelig sånn at folk ikke har forstått sitt eget beste, eller er det sånn at det vanlige norske folk ikke ønsker et næringsliv som er oppegående, eller at vi ikke skal ha en vanlig god privat husholdning eller økonomi? Nei, selvfølgelig er det ikke det. Og grunnen til det er at man ser at kontrasten mellom den offentlige fattigdommen og den private velstanden har blitt så stor at et stort flertall av oss rent faktisk mener at de pengene vi har til rådighet, de må vi bruke til å ruste opp fellesskapet. Det er jo heller ikke sånn, og det vet alle, at disse skattelettelsene til norsk næringsliv er det som er avgjørende for om norsk næringsliv er konkurransedyktig eller ikke. Det å tro at norsk næringsliv kan konkurrere på såkalte rammebetingelser som er tilsvarende lav lønn eller lav skatt, vil i praksis være helt umulig. De arbeidsplassene som vi mister, mister vi jo til lavkostland, som har et helt annet kostnadsnivå enn oss. De som allikevel satser i Norge, de satser jo fordi de er så avhengige av kunnskap, kompetanse, det å bygge ting inn i produktet som gjør at de faktisk kan konkurrere med land som har et kostnadsnivå som er vesentlig lavere enn i Norge. Det betyr at det er i denne retningen vi må gå som nasjon. Det betyr at å satse mer på kunnskap, mer på velstand, mer på fellesskapet, er det rent faktisk som over tid også gjør våre bedrifter mer konkurransedyktige. Jeg ønsker at alle norske bedrifter skal være konkurransedyktige, men rent nøkternt, ut fra det finanskomiteen så i Kina i fjor, bl.a. i Shanghai, vet vi jo at hvis det er arbeidskraftkostnader dette dreier seg om, er vi sjanseløse. Vi har ikke nubbesjanse. Det er altså lønnsomt å frakte fisk fra Barentshavet til Kina og tilbake igjen heller enn å sløye fisken i Finnmark. Det er klart at da er vi sjanseløse. Den eneste måten vi overhodet vil være i stand til å lage et konkurransedyktig næringsliv på, er ikke ved mer skattelettelse, men ved å bruke disse pengene til å ruste opp det vi er gode på. Og der kan vi faktisk være best. Og på mange områder er norsk næringsliv simpelthen best, ikke fordi de har lave lønninger, men fordi de er dyktige, de menneskene som jobber i disse virksomhetene. Så sier høyresiden igjen at vi må ha disse skattelettelsene for næringslivet, ellers så skaper vi ikke optimisme, men pessimisme, og vi får ikke nye arbeidsplasser. Ja, mon det. Vi har nesten hundre tusen ledige i dette landet. Tallet på ledige har bare gått svakt ned på tross av at næringslivet hele det siste året har gått meget bra. Norsk næringsliv går bedre enn noen gang. Det er «all time high» på Oslo Børs. Det betyr at denne eklatante sammenhengen som alle påstår, eller særlig høyresiden påstår, mellom det at har man såkalt lavere skatt, ansetter man dermed automatisk nye medarbeidere, det er ikke riktig. Poenget er at det vi nå sannsynligvis er inne i, er en «jobless growth». Det betyr at næringslivet vokser, men samtidig har det bitt seg fast en arbeidsledighet som er altfor høy. En grunn til det er at vi også har en regjering som ikke ønsker å bruke de musklene som finnes i denne salen. Da tenker jeg ikke på de fysiske musklene, men på de virkemidlene som Stortinget eller Regjeringen har til å få ledige hender i arbeid, til å bruke hender og hoder på en fornuftig måte til gagn for alle. I stedet mener man at markedet og næringslivet skal fikse dette, og dermed står vi der med hundre tusen mennesker som ikke kan bruke sin arbeidskraft til gagn for fellesskapet eller til gagn for seg selv. Det er dette som er alvorlig. For hvis det virkelig var slik at skattelettelser til privatfolk eller skattelettelser til næringslivet genererte vekst, genererte arbeidskraft, genererte optimisme, da skulle SV veldig gjerne ha vært med på dette. Men vi ser at det fungerer akkurat like dårlig i Norge som det har fungert i mange andre land som har drevet skattelettelsespolitikk i håp om å få folk i arbeid. Det som skjer, er at mange tar ut rekordstore utbytter, mange ansetter selvfølgelig også folk, men i altfor beskjeden grad i forhold til de rekordoverskudd som i dag meldes fra norsk næringsliv. Derfor er ikke det norske folk så dumme når de i Nationens undersøkelse sier at det vi har bruk for, er å satse på fellesskapet, satse på det som gir grunnlag for framtidig vekst. Og denne kortsiktige politikken om å tro at hvis du bare reduserer en skatt her og der, så skaper det optimisme og flere arbeidsplasser, det er beviselig feil. Det viser den tiden vi er inne i nå, og det viser at det norske folk faktisk er ganske kloke, de vil ha mer fellesskap og mindre egoisme. I så måte er SV hjertens enig med det norske folk.


Dette var et lite avklarende svar fra Fremskrittspartiet og representanten Amundsen. Det er jo et interessant signal fra Fremskrittspartiet at det – slik jeg forstår representanten Amundsen – er selskapene og selskapene alene som skal vurdere og bestemme formen for krafttilførsel til oljeinstallasjonene. Jeg lurer på om jeg skal tolke det som at Amundsen og Fremskrittspartiet ønsker å endre lovverket på dette området. Dette er for så vidt et ekko av Fremskrittspartiets petroleumspolitikk over flere tiår. Det er troen på at mindre offentlig styring og eierskap er veien å gå, alt fra eierskap til konkrete felt til mange års forslag om å legge ned Petroleumstilsynet og innlemme det i Arbeidstilsynet. Det er jo det som er å la seg blende av ideologi. Ikke å anerkjenne behovet for å redusere utslippene fra norsk sokkel bunner jo i Fremskrittspartiets generelle forhold til klimapolitikk – vil jeg tro, og mistenke – og vi vil jo kanskje få avklart den nye klimapolitiske talsmannens syn på menneskeskapte klimaendringer i løpet av neste debatt. Elektrifisering av sokkelen er ikke et ideologisk spørsmål, det er et klimapolitisk spørsmål, det er et energipolitisk spørsmål, og det er et HMS-politisk spørsmål. Så kan representanten Amundsen godt avfeie den diskusjonen med å si at alle andre enn Fremskrittspartiet er blendet av ideologi, men da må jo den kritikken i så fall også ramme Klima- og forurensningsdirektoratet, som i et brev nylig skriver: «Klif mener imidlertid at elektrifisering av Hammerfest LNG er et tiltak innenfor akseptable kostnader i forhold til andre tiltak for å redusere CO2-utslippene og møte Norges nasjonale klimamålsetting. Klif vil derfor anbefale at CO2-fri energitilførsel til Melkøya blir sett i sammenheng med videre utbygging enten dette gjelder første trinns utbygging…eller Tog II.» Mener representanten Amundsen at også Klima- og forurensningsdirektoratet i sine vurderinger lar seg blende av SVs ideologi?


Jeg ønsker å stille følgende spørsmål til landbruks- og matministeren: «Statskog SF kjøpte i 2010 bl.a. Borregaard Skoger m.m. for 1,725 mrd. kr. Det hugges nå uforsvarlig mye i den delen av eiendommen som ligger i Hedmark. Uttaket nå, samt varslet uttak i kommende periode, er i forhold til forrige eier fordoblet. Er statsråden enig i at dette kan være uforsvarlig mengde kubikk tømmer som tas ut?»


Jeg har følgende spørsmål til olje- og energiministeren: «Ifølge Dagsavisen 26. januar ønsker Skagerak Energi å søke om konsesjon for bygging av et «rent» gasskraftverk i Grenlandsområdet. Påfølgende dag skriver avisen at statsråden «kan heller ikke garantere at regjeringen vil dekke ekstrautgiftene som et CO2-fritt gasskraftverk vil ha i forhold til et konvensjonelt kraftverk». Hvilke øvrige incentiver ser statsråden for seg blir brukt overfor potensielle gasskraftverkutbyggere for å få igangsatt bygging av CO2-frie gasskraftverk dersom ekstrakostnadene ikke blir dekket?»


Dette var jo et svært positivt svar. Da dette spørsmålet var til behandling i Stortinget i 1998, støttet ikke Arbeiderpartiet det. Jeg er glad for at Arbeiderpartiet nå gjør det. Men det som er den store utfordringen, er: I hvilke organ er det Arbeiderpartiet ser for seg at dette spørsmålet skal reises? Vil Arbeiderpartiets regjering komme til Stortinget med forslag om at man starter på et nasjonalt nivå, eventuelt på nordisk nivå? Vil man ta det opp gjennom Sikkerhetsrådet, der Norge nå har en plass, slik at man kan få den internasjonale transaksjonsavgiften som James Tobin i utgangspunktet foreslo? Én ting er jo at man er for det i en muntlig spørretime, noe annet er å reise spørsmålet med tyngde internasjonalt. Min utfordring til utenriksministeren blir hvordan man faktisk skal gå videre. Den internasjonale opinionen som nå reiser seg mot valutatransaksjonene, er tverrpolitisk, den består i utgangspunktet av sosialdemokrater og venstreradikale, men også av mange konservative. Det betyr altså at det finnes en bevegelse for å få til en endring. Og da må mitt spørsmål være: I hvilke organ vil Arbeiderpartiets regjering reise dette spørsmålet, slik at man kan få gjennomslag internasjonalt?


Det var godt at statsråd Storberget husket å legge fram budsjettet i dag, slik at vi da kan ha et eventuelt godt samarbeid i finanskomiteen og faktisk behandle budsjettet! Jeg var et øyeblikk litt bekymret for at man nå tenkte at gjennom flertallet var det ikke nødvendig å gå veien om Stortinget. (Munterhet i salen) Men jeg er veldig glad for at det ble rettet i siste liten. Jeg konstaterer at denne regjeringens framlegg av budsjettet på mange måter viser en regjering som ønsker å administrere. Det har gjennom debatt om trontalen og debatt i media knyttet til Soria Moria II kommet sterk kritikk fra oss i Fremskrittspartiet og resten av opposisjonen, og vi mangler visjoner og vyer om hvordan man skal reformere det norske samfunnet på viktige områder der velferdssamfunnet har store utfordringer. Dette budsjettet svarer ikke på disse utfordringene. På meg virker dette budsjettet som et ønske om fortsatt å administrere. Ved at man bruker mye oljepenger kan man fortsatt plusse på en rekke områder, men de store visjonene og vyene uteblir. Det er ganske interessant å se på Regjeringens oljepengebruk. Regjeringen bruker mye oljepenger, mer oljepenger enn selv Fremskrittspartiet noen gang har foreslått å bruke. Samtidig begrunner man denne oljepengebruken med at man er i en finanskrise. Derfor kan man bruke så mye penger. Jeg antar at man i 2011 skal begynne å stramme inn på denne pengebruken. Hvordan dette skal gå i hop med Regjeringens egen retorikk – når man nå stort sett plusser på alle offentlige budsjetter, i alle departementer, og bruker mye mer også på offentlig byråkrati – nemlig at man skal begynne innstrammingen om et år, kan bli interessant. Jeg tror man kommer til å møte seg selv i døren så lenge man har det hellige forholdet man sier man har, til den berømmelige handlingsregelen. Finanskrisen er ikke over. Det bekrefter også finansministeren. Hun rettferdiggjør da også en stor oljepengebruk. Men hvis det er slik at man fortsatt har finanskrise, noe jeg tror man har, og hvis man ser at deler av norsk næringsliv har store utfordringer, hvorfor svarer da ikke dette statsbudsjettet på disse utfordringene? Det ligger ikke noe i dette statsbudsjettet som imøtekommer den delen av norsk næringsliv som sliter på grunn av finanskrisen. Finansministeren sa selv at det var store utfordringer innenfor eksportindustrien, verftsindustrien, bygg og anlegg. Men dette er nå deler av norsk næringsliv som ikke blir spesielt ivaretatt av det statsbudsjettet som er framlagt. Da blir det noe hult når man sier at man er veldig opptatt av denne finanskrisen, men ikke svarer på utfordringene i budsjettet som er framlagt. Jeg registrerer også at Regjeringen varsler at rentene kommer til å stige, for det har sentralbanksjefen sagt. Det betyr også en innstramming for mye av norsk næringsliv, og ikke minst også for mange forbrukere i året og årene som kommer. Den store satsingen, som statsministeren snakket om i valgkampen, skulle være eldreomsorg. I dette budsjettet legges det opp til en tilskuddsordning for 2 500 nye sykehjemsplasser og omsorgsboliger i kommunene. Det spesielle er at det største løftet, den største reformen som Regjeringen har lovt, nemlig å styrke eldreomsorgen, overlates til kommunene. Det er nå 430 kommuner som skal si om de ønsker å benytte seg av disse tilskuddene. 430 forskjellige kommuner skal si om de har mulighet til å gjennomføre det løftet for eldreomsorgen som Regjeringen lover. Man lover altså på vegne av noen andre, som eventuelt skal vurdere å gjennomføre det. Så vet vi at kommunesektoren, til tross for nye, friske penger fra Regjeringen i dette statsbudsjettet, står overfor store utfordringer – bl.a. har den mye lån. Det er ikke dermed sagt at man klarer denne utbyggingen som Regjeringen nå lover på vegne av kommunene. Og hvorfor skal man ha et tak? Hvis det er viktig å bygge ut sykehjemsplasser og omsorgsboliger, hvorfor setter man et tak på tilskuddsordningen på 2 500 plasser? Det skjønner jeg ikke. Hva med helsekøene? Vi vet at vi har over 250 000 pasienter som venter på en viktig behandling ved våre institusjoner. Regjeringens svar på det er en økt pasientbehandling på 1,3 pst. Det er en fattig trøst for mange av dem som med dette statsbudsjettet fortsatt vil stå i kø når budsjettet mest sannsynlig blir klubbet igjennom her i Stortinget. Finansministeren nevnte også samferdsel og skrøt av satsingen der. Ja, det er en stor satsing, men satsingen som er foreslått i statsbudsjettet for 2010, følger ikke opp Nasjonal transportplan som man klarte å vedta for få måneder siden. Man vil altså få et etterslep allerede det første året av Nasjonal transportplan, det viser de tabellene som ligger i proposisjonen. Det er bekymringsfullt, all den tid vi i dag våknet opp til nyheten om at det er ledig kapasitet og at man kunne gjort mer på bygg- og anleggssiden.


I motsetning til representanten Jagland vil Fremskrittspartiet i stor grad og i hovedtrekk si seg fornøyd med den politikken som denne regjeringen har ført i forhold til EØS og Europa, særlig med bakgrunn i den folkeavstemningen vi hadde i 1994. Jeg syns også at statsministeren gav en klar og konsis redegjørelse for den politikken Regjeringen fører. Men for øvrig: En del av denne debatten – jeg sikter da ikke spesielt til statsministeren – har etter mitt skjønn vært preget av nærmest en oppramsing av en del kommentarartikler i internasjonale media som f.eks. Time, Newsweek og Der Spiegel, og hvor det også kan synes som om prosessen er viktigere enn selve det politiske resultatet. Det jeg gjerne vil spørre statsministeren om, er situasjonen i Kosovo, som han ikke berørte. Som jeg sa i mitt forrige innlegg, står de der i en situasjon hvor det er fare for at det skal bli fullstendig brann. Jeg vet at statsministeren har vært veldig opptatt av dette med menneskerettigheter, noe som også Regjeringen har profilert veldig høyt, så det jeg kunne tenke meg å få en nærmere redegjørelse for, er Regjeringens standpunkt, hva man vil gjøre fra regjeringshold, slik at man ikke opplever en ny – og større – humanitær katastrofe i dette området enn den man allerede har opplevd.


De fleste er vel av den oppfatning at i den situasjonen Statoil er i, med nytt styre og kommende ny konsernsjef, har selskapet mer enn nok med å få orden i sitt eget hus og orden i sine egne operatørskap. Mitt første spørsmål til statsministeren er: Hvorfor legger Regjeringen frem spørsmålet om Hydros tilbud til Stortinget når Regjeringen ikke legger frem noe om hvorledes Statoil bør opptre i den foreliggende situasjonen, til tross for at begge er selskaper som staten har kontrollerende aksjeinteresser i? Hvorfor denne forskjellsbehandlingen overfor Stortinget fra Regjeringens side? Så er det ganske mange oljeselskaper som i dag er av den oppfatning at dersom de gjør noe Regjeringen ikke liker, risikerer de å bli straffet ved ikke å få tildelt nye lisenser og nye oppgaver. Jeg vil gjerne at Regjeringens sjef definitivt erklærer at den sittende regjering ikke på noen måte vil straffe eller vanskeliggjøre arbeidet for eventuelle nye utenlandske selskaper som byr på Saga.


Representanten vet utmerket vel at det ikke foregår regjeringsforhandlinger i stortingssalen mellom partier i en hypotetisk fremtidig regjering om hva man skal prioritere. Men jeg er overbevist om at Høyre og Fremskrittspartiet i en regjering vil komme frem til langt bedre løsninger for landet enn det dagens regjering gjør. Det er ikke noen tvil om at infrastruktur vil bli prioritert. Infrastruktur er investering for fremtiden, som gjør at næringslivet kan konkurrere, og som gjør at det blir lettere å selge våre varer til utlandet og dermed skaffe flere skatteinntekter til det offentlige. Akkurat det samme gjelder formuesskatten. Vi vil i hvert fall fjerne formuesskatten på arbeidende kapital. Så vil vi få flere næringslivsaktiviteter i Norge. Flere vil gå med overskudd – mer bedriftsbeskatning. Flere varer ville selges til utlandet – mer aktivitet i økonomien. Derfor vil Høyre og Fremskrittspartiet styre landet på en langt bedre måte enn de rød-grønne.


Lat meg først seie at vi frå SV si side òg kjem til å stemme imot forslaget om å oppheve elektronisk kontroll som varetektssurrogat. Eg synest det er uheldig at det vert gjort, og sluttar meg til grunngjevinga som representanten Tajik gav i sitt innlegg. Men det eg skal bruke mesteparten av tida på, er forslaget om det såkalla Infoflyt-systemet. Det er viktig å få på plass reglar for kriminalomsorga si behandling av personopplysningar og korleis dei opplysningane kan brukast. Det er difor bra at det vert føreslått eit slikt regelverk. Men sjølv om vi understrekar viktigheita av det, så gjer ein del bekymringar med omsyn til forslaget at vi kjem til å stemme imot det, og vi fremmar eigne forslag, som eg skal kome tilbake til. Det er to hovudbekymringar. Den første dreier seg om den endringa i kriminalomsorga sitt føremål og arbeid som ligg i forslaget, der det no vil vere slik at i tillegg til å førebyggje og forhindre alvorleg kriminalitet skal ein òg kjempe mot den. Det er ei dreiing i kriminalomsorga sine arbeidsoppgåver som vi synest krev ein heilt anna prinsipiell grenseoppgang og gjennomtenking før ein konkluderer med det. Det betyr at ein altså skal gå frå å gjennomføre straff og rehabilitering til heilt å kjempe mot kriminalitet som ei oppgåve. Eg vil seie at i tillegg til utfordringane knytte til ressursbruk og den prinsipielle grenseoppgangen, kan det òg oppstå uklarheit om kva som er førebygging, og kva som er etterforsking. Eg viser òg til at Advokatforeningen har uttalt tidlegare at ein bør greie ut konsekvensane av den utvidinga av deira arbeidsoppgåver nøyare før ein aksepterer det. Det andre dreier seg om uklarheiter i forslaget som iallfall kan ha personvernmessige utfordringar som ein bør tenkje nøyare gjennom. Det heiter seg altså i forslaget at dersom det «gir grunn til å anta» at innsette eller personar som har vore i kontakt med eller søkjer kontakt med ein innsett, vil gjere eller medverke til dei handlingane som er beskrivne, så kan det gje grunnlag for registrering og utlevering av opplysningar. Korleis ein skal verifisere dei krava til opplysningar som «gir grunn til å anta», er det derimot ganske store uklarheiter rundt. Dette er etter mitt syn ganske sentrale spørsmål, for «gir grunn til å anta», på basis av ikkje ein som har utført kriminalitet, men ein som har kontakt med dei som er i kriminalomsorga, opnar iallfall for relativt vidtgåande tolkingar dersom ein ikkje er presis og har ei nøye oppfølging av det. Det er òg, synest vi, ei for lite god avklaring av kva «annen alvorlig kriminalitet» i forslaget inneber, det treng nøyare presisering. Vi må berre hugse på at vi då opnar opp for ei heilt ny gruppe, dei som arbeider i kriminalomsorga, og gjev dei tilgang til ei betydeleg mengd opplysningar. Vi gjev dei òg moglegheit til å utlevere dei, utan – etter vår oppfatning – god nok presisering og avgrensing av kva det skal gjelde. På bakgrunn av det har vi fremma to forslag. Det andre forslaget har den bakgrunnen at vi nok har grunn til å rekne med at det vert fleirtal for komiteens innstilling her i salen. Det første forslaget er: «Stortinget ber Regjeringen komme tilbake til Stortinget med et nytt forslag til regulering av kriminalomsorgens behandling av personopplysninger i Infoflyt-systemet, der: – begrepet «alvorlig kriminalitet» er tydelig presisert, – med tydelig krav til verifisering av opplysninger før de registreres, – der endringer i kriminalomsorgens oppgaver er grundigere behandlet.» Vidare er forslag nr. 2: «Stortinget ber Regjeringen gjennomføre en evaluering av det nye regelverket i løpet av perioden, for å vurdere konsekvensene av lovendringene med tanke på kriminalomsorgens rolle og innsattes rettssikkerhet.»


La meg først få takke for en god interpellasjon og et godt og interessant innlegg fra interpellanten. Man kan selvfølgelig lett falle for den politiske fristelsen til å si – når innledningen strekker seg tilbake til en bok publisert i 1998 – at representanten Aasens parti har hatt åtte års mulighet til å tenke visjonært, også på forskning innenfor sikkerhet og beredskap. Men jeg er enig med interpellanten i at det er viktig at vi har et litt overordnet perspektiv på den diskusjonen. Det er av svært stor betydning at forskningsbasert kunnskap og kompetanse er tilgjengelig for å styrke politi- og beredskapsarbeidet. Det er helt avgjørende for at det praktiske arbeidet skal bli mer målrettet. Dette er derfor et veldig viktig tema, og for 2014 er det bevilget om lag 45 mill. kr til ulike forsknings- og utviklingsprosjekter over Justis- og beredskapsdepartementets eget budsjett. Dette er ca. 5 mill. kr mer enn i 2013. Av den totale bevilgningen i 2014 er 23,2 mill. kr satt av til frie forskningsprosjekter innen justis- og beredskapsfeltet og til mer konkrete oppfølginger av stortingsmeldinger eller offentlige utredninger samt evalueringer og annen kunnskapsinnhenting. Videre er det avsatt 22,1 mill. kr til langsiktig kunnskapsbygging innenfor departementets sektorområde, der Norges forskningsråd er programstyrer. I tillegg kommer forskning som utføres i regi av justissektorens høyskoler, ved Politihøgskolen og Kriminalomsorgens utdanningssenter, driftstilskudd til konkrete forskningsinstitutter som belastes ulike fagkapitler, samt forsknings- og utviklingsoppdrag i regi av underliggende virksomheter og sektorer. Dette underbygger på mange måter det bildet som interpellanten tar opp, at dette ser fragmentert ut. Samtidig er det et motstykke til det representanten tar opp som en mulig fremtidsvisjon, nemlig et eget forskningsinstitutt. Bredden på samfunnssikkerhets- og beredskapssiden er såpass stor at det er vanskelig å se for seg at man kan få ett samlet nivå, eller ett samlet institutt, som kan løse alle forskningsoppgavene innenfor samfunnssikkerhet og beredskap. Det er en tenkning som jeg har stor sympati for, men man må vurdere dette i et mer helhetlig perspektiv. Når det gjelder prosjekter finansiert av Justis- og beredskapsdepartementet direkte til forsknings- og utviklingsmiljøer, ligger vi i dag om lag midt på treet sammenlignet med andre departementer. Derimot har Justis- og beredskapsdepartementet en relativt lav bevilgning til anvendte programmer i regi av Norges forskningsråd. For 2015 har regjeringen foreslått en bevilgning på 53,5 mill. kr til forskning. Det er en økning både i forhold til budsjettet i 2013 og det rød-grønne budsjettforslaget for 2014. Jeg er enig i at det helt klart er behov for mer kunnskap i justis- og beredskapssektoren. Departementet er derfor nå i sluttfasen med en egen overordnet strategi for forskning og utvikling. Det er første gang departementet lager en egen forsknings- og utviklingsstrategi. Det har man hatt mulighet til å gjøre tidligere også. Målet er selvfølgelig å bidra til mer kunnskapsbasert og målrettet virksomhet i egen sektor. Det er en ambisjon å styrke den langsiktige kompetansebyggingen i forskningsmiljøene innenfor Justis- og beredskapsdepartementets områder. I forbindelse med arbeidet med forskningsstrategien har vi mer systematisk enn tidligere kartlagt kunnskapsbehovene i justis- og beredskapssektoren både fra departementets ståsted og fra virksomhetenes ståsted. Denne kartleggingen viser at det er store kunnskapsbehov, og at det på enkelte områder er liten kompetanse i forskningsmiljøene innenfor departementets ansvarsområder. En viktig bestanddel i arbeidet med strategien og den videre oppfølgingen av denne vil være å gjøre departementene og virksomhetene bedre i stand til å nyttiggjøre seg forskning som grunnlag for utvikling av politikk og forvaltning. En utfordring for justis- og beredskapssektoren er at mange forskningstemaer er av tverrsektoriell karakter. Dette gjør det også nødvendig å ha en spesiell oppmerksomhet rettet mot samarbeid med andre departementer om prosjekter og programmer. Jeg vil trekke frem noen områder hvor det innenfor rammene av midlene departementet har satt av til FoU, er tatt initiativ til en økt innsats i 2014. I juni 2014 lanserte regjeringen en handlingsplan mot radikalisering og voldelig ekstremisme. Kunnskap og kompetanse er et av de prioriterte områdene i handlingsplanen. Behovet for forskning på feltet vektlegges. Innen justissektorens område er det allerede utlyst og tildelt to forskningsprosjekter i 2014 som oppfølging av tiltak i handlingsplanen: et prosjekt om forebygging av radikalisering og voldelig ekstremisme i kommunene og et prosjekt om radikaliseringsprosesser og motivasjonsfaktorer knyttet til fremmedkrigere. Forskningsinnsatsen på feltet vold i nære relasjoner styrkes ved at det i 2014 er utlyst og etablert et eget forskningsprogram. Dette er et femårig forskningsprogram, og den totale kostnadsrammen er på 25 mill. kr. Oppdraget er tildelt Norsk institutt for forskning om oppvekst, velferd og aldring, NOVA. Forskningsprogrammet skal bidra til å styrke og utvikle den tverrfaglige innsatsen og teoriutviklingen på området, og til økt forståelse for hva vold i nære relasjoner handler om. Kunnskap om voldens omfang, årsaker, karakter og konsekvenser er avgjørende for god kvalitet i hjelpetjenestene. I tillegg til å etablere et nytt forskningsprogram om vold i nære relasjoner ved NOVA øker regjeringen bevilgningen til Nasjonalt kunnskapssenter om vold og traumatisk stress, NKVTS, med 5 mill. kr årlig over fem år fra 2014, til forskning om vold i nære relasjoner. I 2014 har det også vært en styrking av forskningen på feltet IKT-sikkerhet. Totalt er det satt av 4 mill. kr til dette formålet. Denne bevilgningen er brukt til å styrke fagmiljøet for IKT-sikkerhet ved Høgskolen i Gjøvik. Forskning på IKT-sikkerhet er et prioritert område fremover. Justis- og beredskapsdepartementet er også med på finansieringen av det tverrsektorielle forskningsprogrammet SAMRISK II. Programmet startet i 2013 og vil gå over en periode på fem år. Den årlige bevilgningen er på totalt 20 mill. kr, og Justis- og beredskapsdepartementet bruker 13 mill. kr. Formålet med programmet er å øke kunnskapen om trusler, farer og sårbarhet. Oppmerksomheten retter seg bl.a. mot forebygging av terrorisme og andre tilsiktede handlinger med stort skadepotensial. Dette er langsiktig kunnskapsbygging, og det er satt i gang flere prosjekter i høst, bl.a. om temaer knyttet til radikalisering, økt risiko ved digitalisering og organisering av sikkerhets- og krisehåndtering. Det nystartede forskningsprogrammet Horisont 2020 i regi av EU vil også være av stor betydning for justis- og beredskapsfeltet. Her er det viktig at vi er aktivt på banen. Det vil prioriteres virkemidler for kompetansebygging i forskningsmiljøene som kan øke sannsynligheten for at norske forskere vinner frem i konkurransen om midler fra dette programmet. Aktuelle områder i forskningsprogrammet Horisont 2020 for justis- og beredskapssektoren er samfunnssikkerhet, forebygging av kriminalitet og migrasjon. Vi har erfaringer fra tidligere med en relativt høy tildeling fra EUs tidligere program, Security-programmet. Arbeidet som pågår med organisering av politiet, er også viktig med tanke på politiets evne til å dra nytte av forskningsbasert kunnskap. Med færre og større politidistrikter vil det bli lettere å se virksomheten under ett og trekke veksler på både forskningsbasert og annen kunnskap. Jeg ser sterkere fagmiljøer rundt om i landet som et verktøy for å sikre en høyere faglig standard på polititjenestene i hele landet. Samtidig skal vi ha et nærpoliti som sikrer god lokalkunnskap, bl.a. gjennom systematisk dialog med kommunene og andre samarbeidspartnere. Både forskningsbasert kunnskap og lokalkunnskap er sentrale byggesteiner for fremtidens politi. Til slutt vil jeg igjen vektlegge betydningen av at kunnskap må ligge til grunn for det arbeidet som gjøres i hele justissektoren. Dette innebærer at vi må satse på bygging og formidling av kunnskap. Det å legge til rette for en klar forskningsstrategi er en veldig viktig brikke i dette arbeidet. Det handler om å sikre at kunnskap formidles i egen sektor, og at den blir tatt i bruk, og således bidrar til at vi prioriterer riktig, slik at innsatsen blir satt inn der det er størst behov, og der den gir størst gevinst. Evnen til å utvikle seg og ta til seg ny kunnskap er helt essensiell for å sikre en effektiv og fremtidsrettet justissektor. Jeg vil også takke interpellanten for et innlegg som bidrar til å heve blikket – som egentlig var interpellantens hovedformål, etter hva jeg forsto – fordi det er nødvendig å tenke litt nytt og annerledes. Vi jobber nå med vår første forskningsstrategi nettopp med det for øye at vi skal sikre en mer kunnskapsbasert beredskapssektor. Det er ingen tvil om at det over tid har vært satset altfor lite på forskning innenfor dette feltet. Det tror jeg det er en relativt bred enighet om rent virkelighetsforståelsesmessig. For oss er det viktig at vi satser på den relevante forskningen fremover for å sikre at vi er bedre i stand til å håndtere den typen situasjoner som vi fra tid til annen dessverre kommer opp i. Har man i bakhodet at Gjørvkommisjonen bl.a. pekte på at f.eks. politiet ikke hadde utviklet seg til å være en lærende organisasjon, viser det også at dette ikke bare handler om forskning, men om hvordan man skal få implementert resultatene av forskningen inn i den håndteringen som faktisk skal skje i etatene.


Det er sagt at et av de områdene der man skal skape nye arbeidsplasser rundt omkring i Norge, er innenfor IT. Det er et av de områdene der det skal være enklest å skape nye distriktsarbeidsplasser. Men så opplever man at kostnadene med å etablere denne typen arbeidsplasser er langt større i distriktene enn de er i sentrale strøk. Representanten Arnstad var inne på dette i sitt innlegg, og nevnte som eksempel Namdalen kontra Oslo. Jeg har sjøl opplevd at bedrifter faktisk har blitt lagt ned fordi driftskostnadene og etableringskostnadene på IT-sida er så store i Distrikts-Norge at man faktisk finner det lønnsomt å flytte inn til byene, der kostnadene er mye lavere. Jeg vil stille næringsministeren et konkret spørsmål: Vil næringsministeren sørge for at det blir like konkurransevilkår for IT-bedrifter i distriktene og i byene når det gjelder kostnadene ved diverse IT-løsninger?


Når man blander sammen formål og virkemidler, blir det ofte en ganske rotete debatt. Det er det jeg oppfatter at representanten Holmås mfl. gjør. Det er altså ikke slik at det å ivareta og legge til rette for at samisk språk, samisk kultur og samisk identitet skal ha overlevelsesmulighet i det norske samfunnet, er lik den politikken som føres i dag. Det er mange måter å tilnærme seg det på. Fra vårt utgangspunkt handler det om å legge til rette, ikke tvinge andre. Det er en svært stor forskjell på de to tingene å legge til rette og å tvinge andre. Da vil man se at her handler det om virkemidler og ikke om målsetting, for den kan vi godt være enig i. Så er altså poenget det at til syvende og sist, når man snakker som om at samisk kultur, samisk tradisjon er noe man liksom kan vedta eksisterer – i dette storting – er det den enkelte same som selv må ta vare på sin identitet.


Helseministerens innlegg var både avklarende og ikke avklarende. Hvis jeg oppfattet det som ble sagt, korrekt, vil helseministeren i denne sammenheng fremdeles se på såkalte samfunnsøkonomiske ordninger og distriktsproblematikken, arbeidsplasser osv. Jeg kan ikke med min beste vilje skjønne hva distriktspolitikk har med denne saken å gjøre. Vi har vedtatt en sykehusreform med foretaksmodell, og foretakene er tillagt all myndighet i hvordan man skal organisere, drive og utvikle den fremtidige spesialisthelsetjenesten i Norge. At vi med vårt mandat, fra et politisk ståsted, skal komme inn med distriktspolitikk og legge dette inn i denne sammenheng, det skjønner jeg ikke. På den annen side: Det som var positivt i helseministerens innlegg, var at de farene jeg har gjort rede for i min interpellasjon, både i teksten og i innlegget, nemlig betydelig reisevirksomhet, fordyrende innkjøp, monopolisering av levering og et formidabelt byråkrati, ville ikke helseministeren gå inn for. Og det er betryggende å høre, men det skal bli meget interessant å se hva sluttresultatet av dette blir. Men jeg synes nok at det er på sin plass å etterlyse en offentlig utredning om dette som er god nok. Den foreligger ikke. Og den konsulentrapporten som er utarbeidet i nord, er for mitt vedkommende ikke god nok som dokumentasjon for å påvise noe som helst.


La meg starte med å si at jeg er glad for at vi har en ganske lik oppfatning av virkeligheten. Jeg er enig med representanten Hareide i at vi trenger både de generelle virkemidlene og de mer målrettede. Det er heller ikke sånn at bare man tar fra folk en støtte, som f.eks. kontantstøtten, vil de automatisk få seg et arbeid. Det kan være mange barrierer som gjør at det ikke er så enkelt. Særlig er jeg opptatt av innvandrerkvinnene. Hvordan kan vi sikre at de viktigste erfaringene vi har gjort med kvinnefrigjøring og likestilling i Norge – altså det å få seg egen inntekt og den friheten som ligger i det – også kan bli innvandrerkvinner til del? Det ønsker jeg at vi skal diskutere, men også at vi skal komme ut med flere virkemidler i forbindelse med integreringsmeldinga og i forbindelse med neste års budsjett. Det er min ambisjon. Da pekte jeg på dette tiltaket som kalles Ny sjanse, som er oppsøkende virksomhet særlig rettet mot kvinner som f.eks. har gått på kontantstøtte. Men vi ser at det kreves en ekstra innsats for å nå en del av de kvinnene og for at de også skal få muligheten til å forsørge seg sjøl. Da handler det ikke alltid heller om det som ofte sies, nemlig at vi skal få dem i jobb. Det handler om å tilrettelegge. Vi trenger ikke å ha ovenfra-og-ned-perspektiv eller en offertilnærming, men heller sørge for at vi er inkluderende i måten vi tilnærmer oss problemet på. Jeg tror det er viktig også for hva slags resultater vi oppnår. Et annet eksempel på målrettet arbeid handler om barnevernet. Vi vet at barn som har vært i barnevernet, ofte har mye dårligere odds for å klare seg seinere. Og vi har mye arbeid som vi må gjøre, og som vi også legger til rette for nå gjennom den stortingsmeldinga og proposisjonen som skal komme, som dreier seg om f.eks. det å rive ned gjerder mellom ulike instanser som har et ansvar, men som i dag samarbeider for dårlig, og jeg viste også til det i mitt hovedinnlegg. Så dette med utdanning: Vi vet at det å få seg videregående utdanning, og stå det løpet ut, er utrolig viktig for hva slags muligheter du får seinere. Da begynner kampen for økt gjennomføring allerede i barnehagene. Derfor er barnehagene så innmari viktig. Så handler det om flere timer, leksehjelp, det dreier seg om mer valgfrihet og praksis i ungdomstrinnet, sånn at flere kan få motivasjon til å stå løpet ut. Så har vi Ny GIV, og vi har også det som kalles LUS-prosjektet, som ligger under mitt departement. Jeg vil også nevne Nattergalen, som er et eget mentortiltak for folk som skal utdanne seg til barnevernspedagoger.


I en tid med globalisering og fri kapitalflyt over landegrenser er politisk styring og sosiale rettigheter under press. I den sammenheng er Norden et forbilde, også Nordisk Råd som en mellomstatlig samarbeidsform. Vi har mye felles i Norden, vi er naboer og har mye felles historie. Vi er små land, men er blant de rikeste i verden, og vi har lyktes i å utvikle de mest avanserte velferdsstatene kombinert med økonomisk velstand. Vi har kombinert høye standarder og rettigheter for folk. Norge er på topp i verden i arbeidsproduktivitet. Norden ligger på topp i levekår. Heidi Grande Røys er minister for nordisk samarbeid. Hun er også IKT-minister, og undersøkelser viser at Norge og Norden ligger på topp i tilgang til bredbånd. Det er ikke tilfeldig. Det er et resultat av et sterkt statlig engasjement og et spleiselag mellom det offentlige og det private, og det kalles den nordiske modellen. Jeg vil trekke fram noen områder som SV mener er særlig viktige i vårt samarbeid i Nordisk Råd – utdanning og forskning, nordområdene, klima og miljø og ikke minst bekjempingen av trafficking og prostitusjon. Det er et sterkt behov for samarbeid mellom de nordiske land for å bekjempe trafficking og prostitusjon. Det gjøres ved å utarbeide felles nordiske tiltak overfor de land som i dag er leverandører av prostituerte, og ikke minst er det viktig med tiltak for å gi kvinner og barn beskyttelse, utdanning, jobb – og en framtid. SV er fornøyd med at Nordisk Råd prioriterer satsing på felles utdanning. Et felles nordisk masterprogram, Nordic Master Program, etableres nå med første studentopptak høsten 2008. Det skal medvirke til at nordiske universiteter og høyskoler hevder seg internasjonalt. Målet må være å utvikle og forsterke samarbeidet i Norden rundt utdanning, helt fra grunnskolen og opp til forskningsmiljøene. Norden har mye felles å ta vare på i møte med globaliseringen. Norge har støttet aktivt opp om globaliseringsarbeidet til Ministerrådet, der utdanning, forskning og innovasjon spiller sentrale roller. Det handler om å styrke den nordiske velferdsmodellen gjennom fornyelse og forskning. Samarbeid mellom forskning og innovasjon står sentralt i NordForsk, som fikk sin første strategi i 2006, og Nordisk Innovasjonssenter. I 2006 ble det også opprettet fem nordiske sentre for forskning – to innenfor velferd og tre innenfor sunn mat. For det andre er det viktig at Norge drar Norden inn i et arbeid med en offensiv nordområdestrategi. Norge har lagt vekt på Nordens betydning som en foregangsregion i arktisk forskning. Vi kjenner til det utrolig viktige arbeidet til Arktisk Råd, som består av de fem nordiske land samt USA, Canada og Russland. Norden har formannskapet i Arktisk Råd fram til 2013, og det lederskapet bør vi bruke godt, ikke minst til å ha klimaendringer og miljøgifter i nordområdene kontinuerlig på dagsordenen. Arktisk Råds rapport om klimaendringene i arktisk område var banebrytende og et forvarsel om rapporten fra FNs klimapanel som kom i år. Vi må styrke innsatsen for å hindre menneskeskapte klimaendringer. De vil ramme våre områder spesielt ille. Det nordiske miljøsamarbeidet er omfattende og bør styrkes ytterligere i åra framover, og Norden bør framstå som en miljøpolitisk foregangsregion. Til slutt: Noen forsøker å redusere betydningen av Nordisk Råds samarbeid. Jeg mener at samarbeidet i Nordisk Råd er ekstremt viktig, spesielt på regjeringsnivå, men også folk til folk-samarbeid og politiker til politiker-samarbeid. Det er viktig at vi har et samarbeid basert på å bygge en nordisk region, basert på fredelige tradisjoner og samhandling mellom gode naboer. Den nordiske modellen er et godt eksempel også for resten av verden. Sterkt fellesskap og godt samarbeid er viktig for at enkeltmenneskene skal få utfolde sine liv. Det er den nordiske modellen, og derfor er Nordisk Råd ekstremt viktig.


Jeg beklager at jeg tar ordet igjen, men det ble nesten nødvendig etter den retoriske raljeringen representanten Hagen hadde her nylig. For å si det sånn: Man diskuterer ikke så mye saken, det er liksom på en måte retorikken som betyr noe. For det er klart at Arbeiderpartiet begrunnet jo også flyfaglig valget av Gardermoen. I den proposisjonen som ble framlagt, var det et stort kapittel om regionale konsekvenser. De skjulte ikke at det var et viktig element for dem – hvordan det vil påvirke kommuneutviklinga, hvordan det vil påvirke når det gjelder sentralisering, hvordan det vil vri veksten i bosetting og arbeidsplasser osv. Det var en viktig bit av Gardermoen, og jeg tror det var det som for Arbeiderpartiet skilte Gardermoen fra andre alternativ – ikke det flyfaglige. I den debatten som gikk da – jeg støttet verken Arbeiderpartiets Gardermo-forslag eller Hobøl-forslaget – sa jeg følgende: «Lokalisering av flyplass har også betydning regionalt, og vi ser det som positivt at vi kan unngå å legge større press på allerede pressede områder i Oslo og ved Oslofjorden. Hobøl vil utvilsomt fungere mer sentraliserende enn Gardermoen.» Det var en del av debatten; nå siterte jeg fra meg sjøl, og det var flere som var opptatt av den biten der. Det var en viktig bit i debatten, men sjølsagt ikke den eneste. Dersom Gardermoen-alternativet ikke hadde vært brukbart flyfaglig, tror jeg heller ikke Arbeiderpartiet hadde valgt det. Det er nemlig ikke sånn at det på alle områder scorer så mye dårligere enn andre alternativ. På noen områder gjør det det, på noen bedre. Dette tror jeg var et viktig element for Arbeiderpartiet. De får da eventuelt forsvare seg sjøl videre, men jeg har bare ikke sans for den type retorisk debatt som ikke går inn i kjernen av saken. Til representanten Hove må jeg si: Når man driver med kontroll, skal man liksom heve seg over innholdet i de standpunktene man hadde den gangen. Poenget er at dette mindretallet i komiteen, som ser ut til å bli et flertall i denne sal, nettopp stiller spørsmål man vil ha svar på som har å gjøre med den politiske prosessen, kampen på den politiske arena, som vi avgjorde her i en politisk strid, hvor de da har glemt sine egne standpunkter. Representanten Hove har jo ikke et standpunkt fra den tida. Det måtte være hyggelig å kunne se tilbake: Hva gjorde vi da? Og da kunne man kanskje ha sluppet å sitte her, man kunne vært fri. For i etterpåklokskapens lys må jeg si at det er mange som nå plutselig har kommet til helt andre konklusjoner enn den gangen. Jeg må si jeg er veldig overrasket over at Senterpartiet fortsatt føler behov for å få gransket hvorfor man ikke fikk et likeverdig alternativ å sammenlikne Gardermoen med, at man vil granske hvorfor man sammenliknet med en delt løsning som var litt spesiell, at man føler behov for å granske at Hurum ble frafalt, bygde på mangelfullt faktagrunnlag, jf. egentlig skrinlagt av regjeringen Syse, med Lars Jakob Lie fra Kristelig Folkeparti som samferdselsminister, og at man liksom nå viser til at det ikke ville ha tatt mer enn tre måneder å utrede Hobøl – vi visste jo at det ikke var noen lang prosess. Men verken Senterpartiet eller SV hadde ønske om det. Og hvorfor skulle vi granske om vi gjorde noen vedtak vi ikke hadde noe ønske om? Det er mulig vi nå har behov for å granske stortingsrepresentanters rett og historie, men det er jo ikke det man har bedt om her – det var kanskje det man burde be om.


Jeg vil takke interpellanten Stordalen for viktige innspill i en veldig viktig debatt. Målet med barnevernstjenestens arbeid er å sikre at barn og unge som lever under forhold som kan skade deres helse og utvikling, får nødvendig hjelp og omsorg til rett tid. Formålet er å bidra til at barn og unge får trygge og gode oppvekstsvilkår. Hjelpetiltak er viktig i barnevernstjenestens arbeid for å oppnå akkurat disse formålene. Hjelpetiltak skal hjelpe barna i familien og forebygge mer inngripende tiltak. Hjelpetiltak i hjemmet er de klart mest brukte tiltakene i norsk barnevern. Nærmere 80 pst. av hjelpetiltakene ble i løpet av 2012 gjennomført i hjemmet. Dette samsvarer også med barnevernlovens utgangspunkt. For lovens utgangspunkt er at barn skal vokse opp hos sine biologiske foreldre, og at hjelp etter barnevernloven primært skal gis i hjemmet. Hjelpetiltak i hjemmet skal alltid vurderes før mer omfattende tiltak iverksettes. Det er viktig å ha oppmerksomhet på dette nettopp for å kunne forebygge mer alvorlige situasjoner og mer inngripende tiltak, som f.eks. omsorgsovertakelse. Formålet med å sette i verk hjelpetiltak i familien er å bidra til positiv endring hos barnet og i familien. Det er viktig å finne tiltak som styrker familiens ressurser, og da må det iverksettes både tiltak som er rettet mot barnets behov, og tiltak som går ut på å bedre foreldrenes omsorgsevne. Ordlyden i barnevernlovens bestemmelse om hjelpetiltak er endret fra 1. januar i år, slik at formålet om å bidra til positiv endring hos barnet eller familien skal gå klart fram av loven. Foreldrene er de viktigste personene i barns liv. Jeg er opptatt av at vi må gi foreldre som sliter, den støtten de trenger for å være gode omsorgspersoner for sine barn. Tiltak som styrker samspill og tilknytning mellom barn og foreldre, vet vi kan forebygge omsorgssvikt. Vi vet også at de første leveårene har stor betydning for barns utvikling. Derfor er det viktig å ha særlig oppmerksomhet på de barna som er under seks år. Hjelpetiltak er som hovedregel frivillige tiltak. Frivillige tiltak må alltid vurderes før tvangstiltak. Det er viktig at det bygges tillit mellom familien og barnevernstjenesten. Norsk barnevernlovgivning og praksis bygger på at hjelp og støtte til barn og unge i utgangspunktet skal baseres på samarbeid og frivillighet. Adgangen til å pålegge hjelpetiltak er dermed snever, men hjelpetiltak kan pålegges av fylkesnemnda i noen tilfeller. I forarbeidene til barnevernloven beskrives viktigheten av at hjelpetiltak skjer i samarbeid med familien. Årsaken til det er at en gjennomføring av hjelpetiltak mot foreldrenes vilje ofte vil være vanskelig. Samarbeid mellom barnevernstjenesten og foreldrene blir ansett som viktig for at hjelpetiltakene skal ha en funksjon. Utstrakt bruk av tvangstiltak vet vi kan utfordre foreldrenes tillit til barnevernet. Utgangspunktet for barnevernets tjeneste er derfor samarbeid om frivillige, egnede og tilpassede hjelpetiltak. Vi har i den senere tid sett en økning i bruken av akuttvedtak. Jeg mener at verdien av frivillighet ved fastsettelse av hjelpetiltak må veies mot barnets behov for trygge oppvekstsvilkår og rett til hjelp til rett tid. Barnets beste skal alltid være avgjørende ved valg av tiltak etter barnevernloven. I regjeringsplattformen framgår det at regjeringen vil at barnevernet må få større adgang til å gi nødvendige hjelpetiltak, også uten samtykke, der det er nødvendig for å forebygge omsorgsovertakelse. Det aller viktigste er å hjelpe de barna som trenger det. Vi vet at omsorgsovertakelse er et svært inngripende tiltak. For i større grad å kunne forebygge omsorgsovertakelse kan det være nødvendig at flere hjelpetiltak enn i dag skal kunne pålegges av fylkesnemnda. Dette vil sikre at tilstrekkelige og effektive hjelpetiltak etableres i rett tid, selv om foreldrene motsetter seg det. Slik reglene er i dag, er det få hjelpetiltak som kan gjennomføres ved pålegg. Fylkesnemnda kan om nødvendig pålegge at det skal settes i verk tiltak som opphold i barnehage eller annet egnet dagtilbud for barnet. Fylkesnemnda kan også pålegge tilsyn. Tilsyn gjennomføres av barnevernstjenesten ved meldte eller uanmeldte tilsyn i hjemmet. Formålet er å kontrollere at barn ikke utsettes for forsømmelser, overgrep eller mishandling. Dersom tilsynet skal kunne pålegges, må vilkårene for omsorgsovertakelse være oppfylt. Pålegg om hjelpetiltak benyttes svært lite i praksis. I 2012 ble det totalt fattet bare fem vedtak i fylkesnemndene som gjaldt pålegg om hjelpetiltak. I 2013 var det tilsvarende antallet to. I fjor vår, ved behandlingen av Prop.106 L for 2012–2013, sluttet Stortinget seg til forslaget om å utrede om hjelpetiltak i større grad skal kunne pålegges foreldrene. Bakgrunnen var viktige forslag fra Raundalen-utvalget i NOU 2012: 5, Bedre beskyttelse av barns utvikling. Utvalget foreslo at fylkesnemnda bør kunne pålegge foreldrene flere typer hjelpetiltak for en tidsbegrenset periode. Utvalget foreslo videre å senke dagens beviskrav for å kunne pålegge tilsyn i hjemmet samt å utvide dagens adgang til å pålegge kompenserende tiltak. Utvalget presiserte at pålegg om hjelpetiltak vil være med på å understreke sakens alvor for foreldrene, men òg kan virke motiverende for foreldre med endringspotensial. Jeg kan allerede nå si at jeg ønsker å utvide dagens adgang til å pålegge hjelpetiltak. Hvordan de endringene skal uformes, må jeg utrede nærmere. Men i den utredningen må viktige hensyn knyttet til barns beste, verdien av frivillighet og utfordringen knyttet til tvang veies opp mot hverandre. Jeg ønsker òg å utrede om flere kompenserende tiltak, som f.eks. opphold i besøkshjem, avlastningstilbud, fritidsaktiviteter eller bruk av støttekontakt, skal kunne pålegges, der dette anses som nødvendig. Jeg vil òg vurdere om fylkesnemndene skal kunne gi pålegg om omsorgsendrende tiltak. I dag er det ikke mulig å pålegge slike tiltak. Det er ut ifra tanken om at frivillighet er en forutsetning for at tiltakene skal ha effekt. Det kan hende at manglende kunnskap om tiltakene og frykt for å ta imot hjelp er foreldrenes begrunnelse for å avvise tiltakene. Vilkårene for når slike tiltak bør kunne pålegges vil òg bli vurdert. I tillegg ønsker jeg å vurdere muligheten for å senke vilkårene for å pålegge tilsyn. I dag kan fylkesnemnda pålegge tilsyn når vilkårene for omsorgsovertakelse er tilstede. Det innebærer at tilsyn først kan pålegges når situasjonen for barnet er særlig alvorlig. Dersom dagens strenge vilkår blir lempet på, vil tilsyn som hjelpetiltak kunne bli mer egnet. Som svar på interpellantens spørsmål angående lovendring, vil jeg avslutningsvis informere om at arbeidet med å vurdere en lovendring om pålegg av hjelpetiltak allerede er godt i gang.


Det kunne vært fristende å ta en replikk på det siste som representanten tok opp, men jeg skal ikke det. SV er jo kjent for å ville fordele godene. De er sterke tilhengere av skatter og avgifter, en omfordeling, utbytte, formuesskatt, skatter på forbruksmateriell, arveavgift osv. I mandagens utgave av VG kunne vi lese om hvilke konsekvenser landbruksstøtten ville få for enkelte kjendisbønder, som VG kalte dem. Blant annet kunne vi lese at godseier Løvenskiold, som kanskje ikke er av dem som har minst fra før, vil motta nærmere 1,5 mill. kr hvert år som følge av oppgjøret. Er det ikke et paradoks for SV at mens partiet prøver å fordele godene gjennom skattlegging av dem som har mest fra før, så går de inn for å overføre millioner av kroner til de samme menneskene hvis de skulle ha noen kyr på båsen?


Jeg vil takke representanten for et veldig godt spørsmål om et veldig alvorlig og viktig tema. Det er helt avgjørende hensyn også bak den politireformen som vi nå står foran, bl.a. å sikre at vold i nære relasjoner skal prioriteres høyere. Det er særskilt nevnt i avtalen mellom regjeringspartiene og Venstre at kompetansen og måten en skal følge opp og forebygge den typen kriminalitet på, skal vesentlig styrkes. Det er også en av beveggrunnene, ikke bare det å være ute blant folk og ha et nærpoliti, men også å løse de vanskeligste og vondeste sakene som politiet håndterer, bl.a. vold i nære relasjoner. Og der er det to perspektiver som er viktig: det ene er å sikre det i politireformen når politireformen iverksettes, men det er også viktig at en gjennom prosessen med politireform ikke glipper på de vanskelige sakene, at en har det nødvendige trykket underveis i politireformen, slik at en ikke leverer dårligere på dette enn det en allerede gjør. Og så er det et vesentlig forbedringspotensial. Riksadvokaten har satt opp dette i sitt disponeringsskriv som et prioritert område, og Politidirektoratet følger opp det med sine politimestere i hele landet for å sikre at det får det nødvendige fokus. Det er gjennom den styringslinja vi er nødt til å sikre at politiet håndterer disse sakene enda bedre enn det som gjøres i dag, for det er riktig som representanten sier; det er mange eksempler på at dette er for dårlig.


Politiet er en rammestyrt virksomhet. Det betyr at politiet skal gjennomføre de oppgavene de er pålagt innenfor de rammene som politiet til enhver tid får. De rammene blir fastsatt av Stortinget i de årlige budsjettbehandlingene. Det er helt åpenbart at det er enkelte politidistrikt som vil bli utfordret mer enn andre politidistrikt når det blir mer snøscooterkjøring, og det er en politioppgave på linje med alle andre politioppgaver å sørge for at den virksomheten som skjer innenfor det enkelte politidistrikt, blir ivaretatt på en god måte og innenfor de rammene som er fastsatt av Stortinget.


Jeg takker for svaret. Det er ikke noen særlig god måte å debattere på å si at vi alltid misforstår, og spesielt ikke etter at statsråden startet med å si «etter min mening». Jeg har lyst til å følge opp spørsmålet litt og kanskje også prøve å være litt mer konkret. Det er riktig at det i privatskoleloven er foreslått en begrensning, nemlig at den gjelder ikke-kommersielle aktører, men ellers er det fritt fram. Etter den nåværende privatskoleloven er det helt andre begrensninger for å opprette en privatskole. Da blir mitt spørsmål helt konkret: Føler utenriksministeren seg helt sikker på at vi med de posisjonene som Norge har lagt fram, vil hindre utenlandske kommersielle aktører i å etablere privatskoler i Norge?


Nå sitter vi i en regjering som allerede i denne stortingsperioden har klart å stoppe oljeutvinningen utenfor Lofoten og Vesterålen, og det er vårt mål at det skal vi gjøre i neste periode også: sitte i en regjering som ikke bygger ut oljeaktivitet i Lofoten og Vesterålen. Og vi gjør dette til en av våre hovedsaker i valgkampen, nettopp fordi vi mener alvor. Men det å innlede en debatt om et så viktig spørsmål gjennom å stille ultimatum i offentligheten tror jeg ikke er den riktige måten å føre debatt på for regjeringspartier. Da tror jeg også en god del folk i Arbeiderpartiet, som godt kunne tenkte seg å stille ultimatum den andre veien, hadde fått vann på møllen, og da tror jeg vi har det gående. Nå har Lars Sponheim vært veldig klar på at han ikke vil sitte i noen regjering sammen med Fremskrittspartiet i det hele tatt. Men jeg tror at Lars Sponheim mye heller ønsker seg en regjering – han får muligheten senere – som består av SV, Arbeiderpartiet og Senterpartiet (presidenten klubber), der vi ikke borer utenfor Lofoten og Vesterålen, enn å bakke opp en regjering av Fremskrittspartiet og Høyre som vil bore.


Jeg tillater meg å stille følgende spørsmål til forsvarsministeren: «HV-våpen skal kunne oppbevares hjemme, men de skal utstyres med kammerlås, og ammunisjonen skal lagres sentralt, mener et utvalg som ble nedsatt av Forsvarets overkommando. Undertegnede er av den sterke oppfatning at dette vil svekke HVs handlekraft og ikke minst øke reaksjonstiden betraktelig. Hva vil statsråden gjøre med dette, slik at HVs mannskaper kan utføre sin jobb slik meningen er?»


Eg synest det er veldig interessant å høyra på Venstre og Høgre når dei fortel oss kor vellykka det var med Vegvesenet, når Mesta oppstod og ein fekk ei oppsplitting og nye kontraktstypar og sånt. Det synest eg er veldig spennande – for det er nemleg heilt feil. Eg sit òg i kontroll- og konstitusjonskomiteen. Det som viser seg når Høgre seier at me har tent ein milliard på det, så er det vel snarare sånn at me har tapt milliardar på desse eksperimenta som høgresida dreiv på med. Vedlikehaldsutgiftene dei to siste åra har auka med over 40 pst. – absolutt ikkje nokon nedgang, men prisauke, i dette effektive, moderne systemet til høgresida. Og dette skal me gjera meir av! Det som blir dyrt, ineffektivt, det skal me gjera endå meir av. Me kan jo gjera sånn som Margaret Thatcher gjorde, kan me ikkje? Det er jo Framstegspartiets favoritt. Me berre privatiserer alt me kan av jernbane – splittar det opp så mykje som mogleg, så ordnar det seg, så blir det effektivt. Ja, for det er det de seier. Det er det de anbefaler oss no: Splitt meir opp! Men korfor gidd de ikkje sjå kva som skjedde i England? Korfor gidd de ikkje sjå at det gjekk heilt «på rauå» – at det faktisk er sånn at det blei dyrare, staten måtte gå inn? I det heile: Heile greia blei resosialisert. Det skal me altså ikkje læra noko av! Det er sånn at den oppsplittinga me har hatt, fører til at dei som er splitta opp – NSB og Jernbaneverket – kranglar om kven som har ansvaret. Det skal de ha, det fører oppsplittinga til – masse bruk av tid for å forklara kven som har ansvar. Det er ikkje meir av det me treng, folkens, dersom me skal få jernbanen skikkeleg på sporet! Me må faktisk bruka det me har, og få betre det me har. Og kanskje skal me, som Gullvåg seier, sjå på nokre strukturelle grep likevel. Men kva dei er – det kan like godt vera at me skal slå ting saman som å splitta det meir opp for å få det til å bli meir effektivt. Det ser ut som det er det andre vel. Eg er veldig glad for at me no har fått ein ny jernbanedirektør, og eg er veldig imponert over korleis denne jernbanedirektøren – ho er trass alt veldig fersk – har handtert ei vanskeleg krise så langt. No held me på å modernisera Jernbaneverket – jernbanedirektøren i samarbeid med vår utmerkte samferdselsminister. Så trur eg – og der skal eg gje Hareide og andre litt rett – at me nok må opp i større beløp til jernbanen. Hareide har føreslått 10 milliardar kr – det er det same som landsmøtet i SV har vedteke – så du er på rett veg, Knut Arild!


Når det gjeld mandatfordelinga, blir jo ho justert kvart åttande år. Så korleis dette vil slå ut i framtida, trur eg ikkje vi skal spekulere i. Den første folkeavrøystinga, som alle respekterer, der ein har sagt nei til fylkessamanslåing, er grei. Eg kan ikkje skjønne at det at 18 pst. av innbyggjarane i Aust-Agder ønskjer å flytte frå Aust-Agder til Vest-Agder, skal bety eit samanbrot for Aust-Agder fylkeskommune. Det betyr i tilfelle at det står veldig dårleg til i Aust-Agder fylkeskommune, viss ei slik endring – at fire kommunar, 18 pst. av fylket, skifter til eit anna fylke – skal øydeleggje for alt. Så mitt spørsmål er: Står det så ille til i Aust-Agder fylkeskommune at om desse tre kommunane går over, vil det føre til fullstendig samanbrot på kort sikt?


No når det norske forsvaret i prinsippet like gjerne skal kunne bli nytta til internasjonale som til nasjonale oppgåver, er det enkelt å sjå Regjeringa sitt poeng når ho foreslår å innføre beordringsplikt til internasjonale operasjonar. Skal Noreg like gjerne kunne ta del i internasjonale oppgåver som i nasjonale, må norske soldatar naturlegvis også kunne gjere det same. For meg synest det likevel heilt openbert at auka bruk av Forsvarets personell til internasjonale oppgåver vil måtte gå ut over ivaretakinga av den nasjonale sikkerheita i Noreg. Ivaretakinga av Noregs nasjonale sikkerheit må etter mitt syn vere Forsvarets hovudoppgåve, og regelverket for Forsvarets personell må derfor i hovudsak vere utforma med dette som utgangspunkt. Regjeringa har vist vilje til å sende norske soldatar til kontroversielle operasjonar, som f.eks. i samband med krigen i Irak. Det er etter mitt syn likevel ikkje rimeleg å påleggje plikt til å delta i slike operasjonar, noko som vil bli konsekvensen dersom forslaget frå Regjeringa blir vedteke. Operasjonar som den i Irak, er det i høgste grad grunn til å tru det vil vere kritiske synspunkt på, også blant militært personell, noko som etter mitt syn berre forsterkar argumenta for at det framleis må vere lov å seie nei til å delta i slike operasjonar. Rekruttering til utanlandsteneste bør framleis i hovudsak vere basert på fri vilje, slik det er i dag. Eg synest det i den samanhengen er grunn til å nemne at det allereie i dag eksisterer eit noko avgrensa høve til beordring i dagens fredstenestelov. Desse to faktorane må vere nok til å sikre at omfanget av personell ved deltaking i internasjonale oppgåver er tilstrekkeleg. Eg meiner også at Regjeringa opererer med ei litt oppkonstruert problemstilling når ho hevdar at problemet med dagens ordning vil vere at vi i gjevne situasjonar vil kunne bli ståande utan nok soldatar til å gjennomføre oppgåver internasjonalt. For det første illustrerer denne problemstillinga til fulle intensjonen Regjeringa har med det norske forsvaret, som tydelegvis er at det - i alle fall i periodar - skal vere eit temmeleg omfattande tal på norske soldatar, beordra til internasjonale oppgåver. Det synest derfor som om Regjeringa kanskje begynner litt i feil ende. Kanskje ville det ha vore meir føremålstenleg først å få avklart kor mange norske soldatar Stortinget til kvar tid finn det rimeleg skal delta i operasjonar internasjonalt. Men ei slik avklaring har altså Stortinget ikkje blitt invitert til å gjere. I staden får Stortinget seg presentert eit forslag som openbert har til føremål å understøtte ei utvikling mot auka bruk av norske soldatar i internasjonale operasjonar, utan at det etter mitt skjønn på ein heilheitleg og tilstrekkeleg måte blir utgreidd når det gjeld omfanget, talet, hyppigheita, operasjonen sin karakter, forventa risikobilete for deltakande soldatar, osv. Vi kunne jo f.eks. ha teke inn ei vurdering av korfor vi nesten ikkje har soldatar med blå hjelm, men heller har andre typar oppdrag ute. Eg har tenkt å seie nokre ord om antimilitarisme, for antimilitarisme har stått som ei fanesak i arbeidarrørsla heilt sidan Tranmæl og Gerhardsen var militærnektarar. Det kom nettopp ei dyster årbok - det er iallfall dyster lesing det som står i det svenske fredsforskingsinstituttets årbok. Heilt klare tal viser at vi bruker 11 pst. meir til våpen. Og kvar er det våpeninnkjøpa stig? Jo, det er heilt klart i dei aller rikaste landa. Vi ser at av dei ca. 1 000 milliardar dollar som går til våpen i året, er det i dei rikaste landa auken er. Vi ser også at ein prøver å snike seg til litt av dei smulane som blir gjevne til bistand, ca. 50 milliardar dollar årleg. Til og med i OECD, i DAC-komiteen, prøver ein å få godkjent bistandspengar til forsvar. Denne regjeringa har ikkje stått på for det, det skal Regjeringa ha all ære for. Eg håpar at ein vil halde fast på den linja, slik at ein unngår at det går bistandspengar til forsvar. Skal vi kunne sjå dei fattigaste i auga for framtida, må vi også tore å satse på sivile åtgjerder mot dei konfliktane som faktisk truar i verda.


Jeg hadde heller ikke tenkt å ta ordet, men da jeg hørte statsråd Brekks tolkning av merknadene, klarte jeg ikke å la være. Det var en spesiell opplevelse. Brekk prater om næringen selv. Ja, næringen selv behøver ikke å gjøre noe, og begrunnelsen er jo ganske grei, som representanten Nesvik sier, for hver gang næringen ikke når fram, kommer staten og pøser inn penger. I fjor startet problemet fordi man satt med for mye reinkjøtt på lager. Da omgjorde man midler i reindriftsoppgjøret og tilførte mellom 8 mill. kr og 9 mill. kr for å prøve å få kjøttet ut. Det var skattebetalernes penger som skulle brukes på det. Det gjorde man fordi man ikke klarte å selge. Samtidig sier statsråden at dette er selvstendig næringsdrivende, så næringen selv må være ansvarlig. Men man gjør fortsatt ingenting. Når man er inne på regler og systemer, er det systemet som er galt. Og det er systemet til statsråd Brekk som gjør at vi er der vi er. Det er bare å ta et eksempel: tap av rein. Hvis man skal erstatte alt som blir meldt inn av tap av rein, så blir det tatt 240 rein per dag – 240 rein blir tatt av rovdyr hver eneste dag. Det synes jeg er merkelig. Vi ser dyreprogram fra Afrika der vi ser løver tar antiloper, og det blir filmet krokodiller som tar aper. Det er alltid noen som filmer dette. Jeg har 30 år bak meg på jakt i Nord-Norge, og jeg har aldri sett rovdyr ta rein. Jeg har masse venner som aldri har sett det. Jeg har sett jaktfolk ta rype, men jeg har aldri sett rovdyr ta rein. Det er merkelig, i denne elektroniske verdenen, der alle har kameraer som kan filme på mobilen. Det er rart at ingen klarer å filme dette, når det skjer 240 ganger per dag! Da kunne jo selv Senterpartiets folk vært i Finnmark for å ta bilder av dette. Dette går ikke an, det er noe som er galt. Det Fremskrittspartiet tar tak i, er systemet. Forsvareren av systemet er statsråd Brekk, som ikke vil gå inn og gjøre noe med det. Det er akkurat det samme når man lager lover om at man ikke kan drive reindrift på Lenvikhalvøya, man kan ikke drive reindrift der. Så bryter reindriftsnæringen loven. Da gjør man ingenting, man toer hendene og sier at man ikke kan gjøre noe. De har kjørt inn rein med bil, men når de skal tas ut igjen, sier statsråden at på grunn av dyrevelferden kan vi ikke ta dem ut. Det var helt i orden å kjøre dem inn med bil, og da kan man også være villig til å kjøre dem ut med bil. Det er systemet det er noe feil med, og den eneste som kan gjøre noe med systemet, er Fremskrittspartiet. Fremskrittspartiet er det eneste partiet som tar dette på alvor.


I likhet med flere talere syns jeg at denne interpellasjonen er veldig viktig. Som det er pekt på, må vi som nasjon produsere mat til befolkninga. I dag er vi egentlig ikke i stand til det. Vi er avhengig av import. Og det kan komme situasjoner – det har vært slike situasjoner før, selv om det heldigvis er mange år siden nå – der det ikke er så enkelt å få importert mat. Det kan være i en situasjon med ufred i verden. Det kan også være i situasjoner der det oppstår sykdommer, som vi faktisk har vært i nærheten av bare de siste ti årene – det har vært like før man har måttet stenge grensene mot utlandet på grunn av ulike typer dyresykdommer. Det er klart at i en slik situasjon er det helt avgjørende at vi greier å brødfø vårt eget folk, og i slike sammenhenger må man ha et langt perspektiv. Det er nevnt her at vi blir en million flere innbyggere om noen år – og det er et relativt kort perspektiv. Vi som er på Stortinget, må våge å løfte blikket kanskje 100 år framover. Da er det viktig at vi klarer å se disse dimensjonene når vi diskuterer dette. Jeg syns det har vært mange gode innlegg. Da representanten Kongshaug holdt sitt innlegg, vurderte jeg å trekke meg fordi jeg syntes han sa så mye klokt at jeg vanskelig kunne si noe som var mer utfyllende. Han berørte veldig mange sentrale sider ved dette. Jeg må tillate meg en liten polemikk med representanten Kielland Asmyhr. Han peker på at det er så krevende i de tettbygde områdene rundt Oslo at man er nødt til å ta i bruk både Marka og dyrket jord. Da vil jeg si at da må man jo legge til rette for at man finner boligområder som ligger noe utenfor Oslomarka og den beste matjorda på Østlandet, der folk kan bosette seg. Er det ikke mulig å få tomt og areal på den beste matjorda eller i Oslomarka, vel, da får folk ta konsekvensen av det og bosette seg på steder der det er mulig. Det er jo det som er politisk styring. Det er ikke opplagt at man skal få lov til å bygge en villa i Oslomarka eller på den beste matjorda på Østlandet. Da må vi våge å ta politisk styring. Men jeg skal slutte av her. Jeg syns det er veldig viktig at dette spørsmålet blir tatt opp. Vi må ha et langsiktig perspektiv, og vi må gjøre alt vi kan for å bygge ned minst mulig matjord i årene som kommer.


Det er flere her som har lovprist avtalen og sagt at det er en bedre avtale enn den tidligere samarbeidsavtalen var. Da vil jeg sitere en av dem som Regjeringa har søkt råd hos i juristgruppa: «Hovedinntrykket er at den reviderte Schengen-avtalen er noe dårligere for Norge enn Samarbeidsavtalen av 19.12.1996. Jeg vektlegger særlig tapet av retten til å delta … i de vedtaksføre organ, tapet av forslagsretten, presset på norsk domstol på grunn av opphørstrussel ved avvik av praksis og kravet til midlertidig iverksettelse … av nye Schengen-regler før Stortinget har vedtatt dem.» Det burde være ganske klar tale. Vi har retta skyts mot regjeringspartia tidligere for ikke å ha gjort jobben sin. Og jeg skjønner at vi har tråkka på noen ømme tær, og det bør regjeringspartia ha, men de ømmeste tærne bør Kristelig Folkeparti og Venstre ha. Men det betyr ikke at vi lar ja-partia gå fri. Det var Arbeiderpartiet som, etter vår mening, ikke tok godt nok hensyn til folkeflertallet ved i all hemmelighet å starte prosessen. Ja-partia har da et kjempeansvar for å følge med i utviklinga. Jeg syns derfor det er lite betryggende det som saksordfører Marit Nybakk tidligere i debatten sa, at bare sikre opplysninger – hvis jeg husker rett – blir oppbevart i SIS-registeret. Virksomhetsrapporten til Tilsynsorganet for Schengen-samarbeidet er knallhard i sin kritikk av hvordan personvernet og rettssikkerheten er ivaretatt i både SIS og SIRENE. Begge inneholder følsomme opplysninger som er tilgjengelige for en rekke instanser. Sikkerheten er så dårlig at den danske justisministeren innrømmer at folk med kriminelle hensikter kan gå inn og hente opplysninger. Derfor forventer vi i SV at ansvarlige parti følger med på utviklinga og tar konsekvensene av det. Schengen-avtalen er som system logisk i oppbygginga av unionen. Den skal sikre fri flyt av mennesker innafor murene, og sikre at uønska personer ikke kommer innafor. Friheten til å passere grensene blir kompensert ved kontroll innafor grensene, det kan ingen komme fra. Det er derfor ikke skremselspropaganda når vi advarer mot «Storebror ser deg»- samfunnet. Tilfellet Stephanie Mills er ikke en glipp, men en konsekvens av systemet og tenkinga, slik Kristin Halvorsen var inne på tidligere. Schengen er av mange karakterisert som laboratoriet for Europol og utviklinga av EUs justis- og politisamarbeid, med andre ord, en grunnstein i EUs justispalass. Derfor blir det viktig å se Regjeringas strategi for hvordan vi skal kunne holdes utafor Europol, Eurodac og den siste nyankomne Enfopol, nemlig systemet for avlytting av nye telekommunikasjoner som e-post, mobiltelefoner osv. dersom dette er mot regjeringspartias vilje. Dette er jo systemer som smelter sammen med Schengen-systemene. Det er i alle fall en utfordring for Regjeringa å reise debatten, slik at vi ikke sklir inn uten at folk vet hva det dreier seg om. Schengen – eller hva det nå kommer til å hete når det blir en del av EU-systemet – er et dynamisk system som er under utvikling. Lisbeth Holand nevnte den politihåndboka som er utarbeidet og som er en del av et overvåkingssamarbeid for kontroll av demonstranter og aktivister. Den er veiledende, men det sies at den skal tas i bruk i deltakerland ved at den formidles til politiet i det enkelte landet. Det går i alle fall fram av stortingsmeldinga. Hva er så innholdet? Jo, at alle grupper, store som små, som deltar i demonstrasjoner, kan overvåkes og kan registeres i SIS. Det bekrefter i hvert fall justisministeren i svaret til komiteen. Altså – naturvernere som demonstrerer, kan følges. Ifølge håndboka skal det informeres om hvilke veier eller ruter grupper kjører, hvilke møteplasser de har, om oppholdssteder eller eventuelle pauser undervegs. Dette er ikke skremselspropaganda, men reelle planer. Og det er overvåking hinsides enhver demokratisk kontroll. Riktignok sier justisministeren at denne type overvåking kan kontrolleres av EOS-utvalget dersom Politiets overvåkingstjeneste inngår i overvåkinga. Jeg vil utfordre Regjeringa til å sannsynliggjøre hvordan dette kan gjøres.


Dette er et viktig tema og en viktig debatt, og for å vise representanten Myrli at vi tar det på høyeste alvor, har jeg denne gangen tatt med meg embetsverket og sjefen for Jernbaneverket, siden han følte seg så ensom forrige gang vi diskuterte uten publikum. Jeg konstaterer at noen er misfornøyd med at det har gått raskt. Jeg synes det er litt rart å høre. Når en viser til at en måtte ha fremmet en sak før slutten av april for å kunne påregne komitébehandling, vil jeg minne om at Arbeiderpartiet, dagen etter at jernbanereformen ble fremmet, sendte skriftlig spørsmål til meg og etterlyste Førdepakken, for den måtte fremmes snart hvis de skulle få behandlet den før sommeren. Den samme representanten, Juvik, var ute i avisene i Nordland og påpekte at hvis de skulle rekke å behandle Helgeland Sør-veistrekningen, måtte den bli fremmet før 1. juni for at Stortinget skulle rekke det. Så det er åpenbart at en har hatt god tid i mange saker, men i akkurat denne saken, der de ikke liker konklusjonene, synes de at de fikk dårlig tid. Jeg skal love at denne saken er blitt grundig utredet fra regjeringens side før vi fremmet den, men det er nå en gang sånn at selv om en oljemelding fra den rød-grønne regjeringen ble bearbeidet i to år, trengte ikke Stortinget to år på å behandle den etterpå. En gjorde det på en måned. I løpet av den måneden vi nå har vært igjennom, har en behandlet kommuneproposisjonen og revidert nasjonalbudsjett. Det er ingen som har klaget på at det er for dårlig tid, og komiteen mente at også i denne saken var det tilstrekkelig. En skal lære av Sveits, er det flere som sier, og vi har lært mye av Sveits. Men noe av utfordringen med Sveits og Tyskland er at hvis vi skulle brukt deres modell i Norge, hadde det betydd at Jærbanen skulle vært eid av Rogaland fylkeskommune. Trønderbanen skulle vært eid av Nord-Trøndelag og Sør-Trøndelag fylkeskommune. Det hadde vært en oppsplitting av norsk jernbane som jeg ikke synes hadde vært bra, derfor har vi samlet alt ansvaret i et jernbanedirektorat. Vi samler alt materiellet i et materiellselskap. Når rød-grønne politikere gang på gang kommer opp hit og sier at dette er oppsplitting, skulle jeg gjerne sett at de fant substans i påstandene sine, og ikke bare slenger ut ord som «privatisering» og «oppsplitting» fordi de vet at det i en del ører lyder negativt. Staten har full styring på jernbanen fortsatt. Staten skal eie alt som går på jernbanen fortsatt. Det er ikke privatisering. De rød-grønne har i denne debatten ettertrykkelig understreket hvor dårlig vedlikeholdt jernbanen er. Et dårligere ettermæle etter sine egne åtte år med regjering har jeg ikke hørt. Allikevel påpeker en i denne debatten at en nå må løse 70 pst. av problemet, mens de 30 pst. som handler om dårlig organisering, ifølge de rød-grønnes tall, har de ikke tenkt å gjøre noe som helst med. Vi løser begge deler gjennom økte bevilgninger og gjennom reform.


I nok en sak er Venstre helt utydelige når det gjelder hvilke styringssignaler Stortinget gir regjeringen. Forrige gang diskuterte vi tollspørsmålet. Da var det sånn at regjeringen hadde én politikk, flertallet i Stortinget hadde en annen, og regjeringen gjorde som den ville. I denne saken ser det ut som om det er akkurat det samme: Stortinget påpeker at regjeringen har gjort feil, men stortingsflertallet – som Venstre er en del av – vil ikke være med på å si at regjeringen skal gjøre det riktig. Hvilke forsikringer er det representanten fra Venstre har fått som gjør at han tror at regjeringen vil forandre syn i denne saken, trekke tilbake brevet og slå fast overfor kommunene at de skal følge loven inntil loven er forandret? Er det noe som helst signal om at regjeringen kommer til å gjøre noe annet enn det de har gjort til nå, et signal som Stortinget ikke har fått greie på, men som kanskje Venstre har fått greie på?


Jeg vil gjerne starte med å sitere fra Erna Solbergs landsmøtetale i 2014: «FN-kvotene er ikke del av et lukket system. I dag gir de ingen garanti for lavere utslipp.» Statsministeren brukte dette som argumentasjon for at vi må få til et grønt skifte i Norge. Disse uttalelsene står i skarp kontrast til det Høyre mener i komitéinnstillingen: «Hittil har CDM levert dokumenterte utslippskutt på over 1 milliard tonn CO2 og mobilisert mer enn 215 mrd. USD i investeringer i utviklingsland. Dette tilsvarer om lag 150 pst. av verdens offentlige bistand i løpet av ett år. I tillegg anslår FN at allerede godkjente, men ikke iverksatte CDM-prosjekt vil kutte globale utslipp med ytterligere 2 milliarder tonn CO2 fram til 2020.» Hvem er statsråden enig med, statsminister Erna Solberg eller komiteens representanter fra Høyre?


Jeg vil først få lov til å si – og dette bekommer meg nesten litt problematisk – at jeg er veldig glad for det engasjementet representanten Bekkemellem Orheim og statsråden virkelig viser i denne saken, for den er også veldig viktig for meg. Og jeg pleier som oftest å stå her og bare bråke. Så takk skal dere ha! Det som er viktig, og som representanten Bekkemellem Orheim bemerket, er at eleven må få et avklart forhold til sitt handikap. Det tror jeg er av avgjørende betydning. Jeg er helt enig i det. Men når man har fått avklart dette forholdet, gjenstår det et ugjort arbeid. Det er at eleven lærer å mestre sitt handikap i hverdagen, og at disse elevene, også de som er mest handikappet innenfor lese- og skriveproblematikk, virkelig får de ressursene som trengs og muligheten for å lære seg noe som vi alle synes er rimelig enkelt, nemlig å lese tekst og forstå den teksten en leser. Jeg kjenner mange med dysleksi som kan lese, men de har svært liten leseforståelse. Det blir også et veldig viktig begrep å få til. Når vi nå vet at det å gi dyslektikere leseferdighet, denne forståelsen av hva de virkelig leser, er et veldig spesielt opplæringsfelt, kan vi heller ikke forvente at den generelle lærer i en klassesituasjon, med ansvaret for mange elever, skal ha denne spesialkompetansen. Derfor er det veldig viktig at vi innser at slik er det, og at vi ikke fjerner den ekstra ressurstilgangen som følger eleven. Jeg kan vise til at også når det gjelder andre elever, f.eks. elever med ADHD-syndrom, følger ekstra ressurser med i skolesituasjonen. Og det er absolutt påkrevd. Det jeg prøver å si, er at den tilrettelagte undervisningen har disse elevene krav på som vanlige standardelever, men disse elevene må ha vesentlig mye mer i tillegg. Det må vi ta innover oss. I sak nr. 5 viste jeg til at 377 elever i Akershus i øyeblikket står i kø for å få en PC, altså IKT-utstyr som er et helt nødvendig hjelpemiddel. De fleste av disse 377 elevene er i gruppen som trenger tilpasset opplæring. Når en av dem da har måttet vente i sju år, har man forsømt seg grusomt. Og, når departementet skriver i brev til meg at hovedregelen i forhold til § 5 derfor må bli at det må treffes nytt enkeltvedtak om spesialundervisning når en elev skifter skole, og at det kun er for multihandikappede man kan trekke med seg pengene som en rettighet til eleven, da blir jeg ganske bekymret.


Norge er et godt land å bo i. Vi har utrolig gode foreldrepermisjonsordninger, og vi har et fleksibelt arbeidsliv. Det er disse ordningene som gjør at både kvinner og menn i dag kan velge å være hjemme med familie, men også å være aktive med familien sin. En barnehageutbygging – som SV og Fremskrittspartiet tok til orde for, men ikke Stoltenberg og Arbeiderpartiet, men som de var med og støttet til slutt – er et viktig mål i den likestillingskampen. Så tror jeg at vi må ha fokus på det som er utfordringene i dag, og det er ufrivillig deltid, det å få jenter til å velge utradisjonelle yrker, og ikke minst det å dra mennene og guttene med inn i likestillingsdebatten. Det er viktige felter som jeg som likestillingsminister skal ta med meg inn i det videre arbeidet for å få mer likestilling – og ikke minst arbeide for en god universell likestillingslov, som regjeringen i sin regjeringsplattform har sagt at den skal jobbe for.


Det er riktig at vi prioriterer brede tiltak. Den voldsomme utbyggingen på barnehagesektoren er et bredt tiltak. Vi har veldig gode erfaringer i Norge med å ha universelle ordninger som rettes mot alle barn, og å lage felles plattformer, enten det er barnehagen eller skolen, som alle barn går på. Vi har et fordelingsutvalg som akkurat har kommet med sin innstilling, som understreker hvor viktig barnehagen og skolen er nettopp som fellesarena. Så universelle ordninger rettet mot barn vil være grunnleggende. Det betyr ikke at jeg avviser en diskusjon om hvorvidt det skal være målrettede ordninger, for vi har det også. Men hvis man innfører det som representanten ber om, nemlig at forsørgere med en inntekt som er under to ganger grunnbeløpet i folketrygden, skal betale 40 pst. av maksimumstakst i SFO og barnehage, vil det faktisk kunne føre til at noen av dem som har friplass i dag, plutselig må begynne å betale. Dette er derfor et felt der vi faktisk må få bedre oversikt før vi kommer tilbake til hvilke virkemidler som er best.


Jeg er glad for at representanten fra Arbeiderpartiet sier at det er opplagt at Arbeiderpartiet trenger å utvikle flere konkrete politiske tiltak i klimapolitikken i Norge, for Høyre har unektelig et poeng når de stiller spørsmål om hva Arbeiderpartiet egentlig ønsker å gjøre. For å si det enkelt: Da vi fremmet forslag på bakgrunn av Miljødirektoratets anbefalinger for hvordan målene skulle nås i 2020, stemte Arbeiderpartiet imot nesten alle forslagene. Det var noen få av dem som vi fikk flertall for, og dem har vi jobbet videre med å følge opp og fått regjeringen til å jobbe videre med. Men nesten alle de andre stemte Arbeiderpartiet imot. Jeg vil si det slik: Flere av de tiltakene som Arbeiderpartiet stemte imot, har Venstre senere fått gjennomslag for sammen med regjeringen. Med andre ord har det vært lettere å få med seg regjeringen på en del klimatiltak enn det har vært å få med seg Arbeiderpartiet. Nå mener jeg likevel at det som Venstre har fått til, er altfor lite, men jeg synes ikke dette er spesielt oppløftende for Arbeiderpartiet. Så spørsmålet er: Hvis vi fremmer nye forslag, som er faglig baserte, vil Arbeiderpartiet stemme for dem?


I dag har vi ca. 641 000 deltidsstillinger i Norge. De fleste av dem som i dag jobber deltid, er kvinner, ca. 400 000. Vi finner mange av dem innenfor pleie og omsorg. Det er også godt kjent at mange innen denne yrkeskategorien jobber ufrivillig deltid. Karin Andersen sa i sitt innlegg at det nye systemet belønner dem som jobber mye. Det betyr at de som har en funksjonshemning, eller har tvungen deltid, havner på det som kalles for garantipensjon, og som i framtiden vil bli langt lavere enn dagens minstepensjon. Hvordan kan likestillingspartiet SV og de som taler de funksjonshemmedes sak, gå inn for en pensjonsmodell som til de grader diskriminerer kvinner og funksjonshemmede, og svekker deres rettigheter og framtidige pensjonsnivå?


Uansett korleis finansministeren vrir og vrengjer på det, er det slik at avskrivingssatsar er eit rammevilkår, og at norske bedrifter har dårlegare vilkår enn dei fleste av våre naboland. Vi har i Noreg 20 pst. avskriving på maskinar, i Sverige er det 30 pst. Det gjer at Noreg har dårlegare rammevilkår enn t.d. svenske bedrifter. Men mitt spørsmål gjaldt i grunnen ikkje om det svarer til den reelle levetida for maskinar. Mitt spørsmål er: Korleis kan finansministeren argumentere for og forsvare at utsett skatt i holdingselskap ikkje er lønnsamt, og heller ikkje er ein kostnad for staten, medan auka avskrivingssatsar, og dermed utsett skatt for bedrifter på maskinar, er ein særs stor fordel og ein veldig stor kostnad for staten? Korleis kan det ha seg at utsett skatt er ein fordel i eitt tilfelle og ikkje i eit anna tilfelle?


Den viktigaste fornyinga av offentleg forvalting er den digitale. Det betyr at mange av dagens og framtidas offentlege tenester er digitale, og dermed døgnopne og fleksible for innbyggjarane våre. Dei kan bruke dei når dei vil, utan å møte opp personleg. Det er ein stor fordel for offentleg sektor òg, for dei slepp å manuelt skanne eller taste inn tal frå ulike skjema eller anna som innbyggjarane sender inn. På den måten frigjer vi ressursar som både kan brukast til å betre kvaliteten og å omstille eller effektivisere offentleg sektor. I årets statsbudsjett ligg det mange digitale fornyingsgrep, som Altinn II, utvikling av elektroniske reseptar og elektronisk tinglysing. Men det kanskje aller viktigaste grepet er utviklinga av elektronisk ID, for det er sjølve føresetnaden for at etatar og kommunar sjølve skal kunne utvikle nye avanserte elektroniske tenester, og for at etatar og kommunar sjølve skal kunne medverke til digital fornying av Noreg. Eg registrerer at Høgre, Framstegspartiet og Venstre med sine kutt på DIFI sitt budsjett vil radbrekke denne satsinga. Høgre, Framstegspartiet og Venstre har lagt fram eit forslag om å skilje ut og selje tidlegare Statskonsult AS. Men det er stor skilnad på tidlegare Statskonsult AS og DIFI, både når det gjeld oppgåver, organisering, tilsette og leiing. Det vil gi store omstillingskostnader å identifisere tidlegare Statskonsult AS og deretter omstrukturere resterande, slik t.d. Høgre og Framstegspartiet foreslår. Eg noterer meg at Høgre ynskjer å skjerme DIFI sitt arbeid med IKT, men det er dessverre slik at eit forsøk på å skilje ut gamle Statskonsult AS vil føre til store forseinkingar og auka risiko for IKT-prosjekta, m.a. utviklinga av eID. Så til ei stor reform som ikkje har vore via merksemd verken i merknader eller gjennom innlegg i salen, men som eg har tenkt å bruke mitt siste minutt på. Det er arbeidet med å fornye statleg byggje- og eigedomsverksemd og den prioriteringa Regjeringa har gitt eigedomsforvaltinga i fengsla med ei reform i 2009. Det er eit stort etterslep i vedlikehaldet i fengsla våre. Ved å overføre ansvaret for vedlikehaldet av fengselseigedomane til Statsbygg vil ein frigjere kriminalomsorga for desse oppgåvene. Dei kan gjere meir av det dei er gode på, nemleg å auke kapasiteten og ikkje minst betre kvaliteten, altså innhaldet i straffegjennomføringa, og så kan vi gjennom Statsbygg gjere det vi er gode på, nemleg å halde ved like og forvalte eigedomar. I denne reforma ligg det òg auka vedlikehaldsmidlar med vel 105 mill. kr førebels, og så får vi sjå kva tiltakspakka kan tilføre både den reforma og anna vedlikehald og bygg ytterlegare. Målsetjinga er ei betre og meir effektiv forvalting av fengselseigedomane, noko som vil resultere i betre forhold for dei tilsette, men ikkje minst for dei innsette.


Man kan bare si seg enig i innledningen til innstillingen: «Forsvaret befinner seg i en dyp og vedvarende strukturell krise.» «Forsvarets størrelse står ikke i forhold til de ressurser det blir tilført, og Forsvarets innretting er ikke egnet til å løse framtidens oppgaver.» La meg begynne med Forsvarets ledelse. Innstillingen tar sikte på et slankere og mindre topptungt forsvar. Det blir nå foreslått grep i forhold til dette som skulle vært gjort for mange år siden. Mange av elementene har vært foreslått tidligere, men motstand, ikke minst innenfor Forsvarets egne rekker, har gjort at det har vært vanskelig å få gjennomført. Denne gangen må det bare lykkes. Nå har det gått så langt at selv Forsvarets egne ansatte ser nødvendigheten av å iverksette tiltak. Det er særlig Forsvarets ledelse og kommandoapparat som fremstår som altfor omfangsrikt og ressurskrevende i forhold til resten av Forsvaret. Reduksjonen må derfor i første rekke komme i Forsvarets øverste ledelse, og den må være mye mer omfattende enn i Forsvaret for øvrig. Komiteen viser for øvrig til Innst. S. nr. 150 for 1992-93, jf. St.meld. nr. 16 for 1992-93, der det ble pålagt et kutt i ledelsesapparatet på 25 pst. Komiteen konstaterer at dette målet ikke er nådd. Komiteen ser det derfor som avgjørende at reduksjoner må foregå, som det heter, under høyst forsvarlig tempo. Komiteens medlemmer fra Fremskrittspartiet og Høyre mener for øvrig at nettoreduksjonen i Forsvarsdepartementet og Forsvarets overkommando må være på minimum 40 pst. Komiteen er for øvrig enig i at Forsvarets overkommando legges ned i sin nåværende form, og at den nye forsvarsledelsen organiseres slik at evnen til strategisk planlegging og ledelse styrkes, samt at helhetlig ledelse av Forsvaret blir en hovedoppgave. Det forutsettes at oppgaver, myndighet og ressurser i større grad enn i dag delegeres til lavere nivå i organisasjonen. Så noen ord om Luftforsvarets luftkommando og kontrollstruktur. Det vakte betydelig oppsikt, og det med rette, da det i proposisjonen ble foreslått å legge ned Luftforsvarets stasjoner Gråkallen og Mågerø, mens man ville konsentrere virksomheten i Sør-Norge til Luftforsvarets stasjon Kongsvinger. Enda mer overrasket ble man da man så en del av de begrunnelsene som var blitt brukt. Av proposisjonen fremgikk det at alternativene Gråkallen og Mågerø skulle ha en påstått mindre positiv nåverdi i størrelsesorden 55–70 mill. kr. Det ble fort klart at disse tallene måtte gjennomgå en ytterligere kvalitetssikring, bl.a. fordi det var kommet nye opplysninger om fjellanleggene. I et svar til komiteen må derfor departementet erkjenne at det plutselig er snakk om en positiv nåverdi på 10 mill. kr til fordel for Mågerø i forhold til Kongsvinger. På tross av dette opprettholder imidlertid Regjeringen sitt syn om at man skal velge Kongsvinger fordi man ønsker, som det heter, under ellers noenlunde like forhold å legge vekt på regionalpolitiske hensyn. Jeg er glad for at Arbeiderpartiets stortingsgruppe kom ut av fjellanleggene og så lyset i denne saken, slik at vi i dag ser et flertall i komiteinnstillingen til fordel for Mågerø, det billigste og beste alternativet. Aldri før har vel fjellvettregelen om at det ikke er noen skam å snu, hatt en større relevans enn i denne saken.


Senterpartiet er ofte en god medspiller i miljøpolitikken for oss i SV, men med noen unntak, f.eks. i spørsmål som berører den private eiendomsretten. I energi- og klimapolitikken har det derimot ofte kommet konstruktive innspill fra Senterpartiet, og det var derfor med overraskelse jeg registrerte Senterpartiets merknad om at de ikke syntes det var naturlig å behandle spørsmål knyttet til strømforbruk i fritidsboliger som en del av friluftspolitikken. Jeg skal komme nærmere tilbake til dette i innlegget mitt, men vil minne om at dette faktisk er et spørsmål som departementet har tatt opp i meldingen. Ja, det påpekes vel også i innledningen til innstillingen fra komiteen at det er behov for å gi kommunene et bedre verktøy for å sikre mer effektiv energibruk, og at arealbruk og energibruk skal ses i sammenheng i forhold til å utvikle en mer miljøtilpasset hyttepolitikk. Men det er kanskje nettopp denne sammenhengen som fins mellom energi- og arealspørsmålet, som utløser Senterpartiets grunneierryggmargsrefleks?


Jeg må besvare spørsmålet basert på den kunnskap jeg har om saken. Som jeg nevnte i hovedsvaret, burde det vært gjort kjent for Tinn kommune før utlysningen. Når det ikke er gjort, har jeg fått forståelsen av at samarbeidet mellom sykehuset og kommunen nå er bra, og at de har ryddet opp i de forholdene som har vært. Så reagerer jeg litt på begrepsbruken når en sier at dette er gjort bak kommunens rygg. Det har ikke vært en bevisst handling slik jeg har forstått det. Dette har vært en glipp som helseforetaket har gjort sitt for å rydde opp i. Så er regjeringen generelt opptatt av at prosesser skal være ryddige, og jeg har inntrykk av at den dialogen som nå er mellom helseforetaket og Tinn kommune, tilfredsstiller den forventningen.


Når det gjelder jordbruksoppgjøret til neste år, har vi ikke kommet så langt i prosessen, selvfølgelig, at vi har begynt å planlegge det i detalj. Men det vil være helt på sin plass og naturlig at jeg som statsråd ser hen til det som skjedde i fjor, og følger opp de flertallsmerknadene som der er, med våre samarbeidspartnere. Når det er sagt, er det viktig for meg å videreføre arbeidet med forenkling. Det er noe som er helt nødvendig. Vi har en veldig komplisert jordbruksavtale som det er grunnlag for å gjøre mer endringer i. Så det arbeidet vil fortsette. For øvrig vil jeg si at jeg er veldig fornøyd med det resultatet som vi fikk i jordbruksavtalen for i år. Det har gitt bøndene mulighet til å satse mer. For eksempel er nå alle melkekvoter revet bort etter at vi hadde auksjonsrunden i høst, som de bl.a. ikke ble i 2013. Så det virker å være optimisme i næringen, og det er jeg veldig glad for.


Sentrale rød-grønne politikere har uttrykt seg svært kritisk overfor Statoil. Sosialistisk Venstrepartis Inga Marte Thorkildsen uttalte på NRK Dagsnytt 18 at «Statoil driver en massiv lobbykampanje på bakgrunn av svært tvilsomme tall og fakta, for å presse fram oljeboring i noen av våre mest sårbare og verdifulle naturområder (...)