Det var godt å høre forrige taler fra Akershus, som er bekymret for veistandarden i nord. Det vitner om at det er en politiker som har et nasjonalt blikk på det han holder på med, og det setter jeg stor pris på. Det var et godt innlegg. Det er en interessant interpellasjonsdebatt som er dratt opp her. Jeg har i mange år hatt gleden av å reise rundt i landsdelen og møtt folk flest, men også møtt næringslivet og hørt deres behov. I møte med næringslivet eller organisasjoner pleier jeg å stille spørsmålet: Hvis det er tre ting jeg som stortingsrepresentant kan gjøre – hva er det dere ønsker å prioritere? De aller fleste gangene får jeg svar tilbake: Gjør noe innenfor samferdsel. Da er det som regel vei det hele handler om. Møter man fiskeribedrifter, som er lokalisert på Vannøya, på Rebbenesøya, på Skjervøy eller Arnøy, er det samferdsel og vei de ber om å få utbedret. For driver man innenfor fiskeri, har man veldig dårlig tid etter at fisken er avlivet. Da er det fleksibilitet de savner. De savner fleksibilitet når fisken er kommet på bilen og skal ut i markedet. Er den ene veien stengt, er det en fordel å ha omkjøringsmuligheter. Har du lastet den fisken om bord i et tog f.eks., er man prisgitt at det toget faktisk går non stop dit det skal. Av og til er det forsinkelser. Det næringen også er opptatt av, er at det ikke blir for mange flaskehalser. Omlasting fra bil til tog er en sånn flaskehals. De foretrekker å ha mange kort å spille på, med bil, med fly, med båt og også med jernbane, som er viktig fra Narvik til Kiruna og så videre inn på det internasjonale nettet. Interpellanten reiste også spørsmål om jernbane fra Bodø/Fauske og videre nordover. Min oppfatning er krystallklar i så måte: Den jernbanen bør man ikke prioritere å bygge og heller ikke prioritere å prosjektere hva det eventuelt vil koste. Avisen Nordlys hadde for en del år siden funnet fram til den første utredningen i så måte. Den var vel fra slutten av 1800-tallet. Den ble da lagt i en skuff, og jeg registrerer at det ble ikke gjort noe stort forsøk senere på å ta den fram. Det er ikke grunnlag for å bygge den banen, verken for næringslivet eller for befolkningen. Det viktigste er at man bruker de midlene man ønsker å bruke på samferdsel, på vei, på havn og på flyplass, og selvfølgelig også ruste opp de jernbanestrekningene man allerede har i nord. Det er veldig viktig. Det er en litt rørende omsorg fra representanten Knag Fylkesnes for en del av disse næringene. Mineralnæringen er trukket fram. Jeg kjenner ikke til at SV akkurat er den store forkjemperen for mineralnæringen i Nord-Norge, og heller ikke for petroleumsnæringen og oppdrettsnæringen, eller for økt vekst i oppdrettsnæringen. Så at man har en sånn bekymring for at man ikke får ut de produktene som man i realiteten er imot, synes jeg er en spesiell vinkling på debatten. Men jeg registrerer at den er her, og jeg tar det med meg. Jeg må bare vise til at da vi behandlet utbyggingen av Snøhvitfeltet, var det altså SV-representanter som lenket seg fast der oppe – mot Snøhvitutbyggingen. Dra til Hammerfest og se i dag! Se på den veksten som har vært i Hammerfest og i hele Finnmark av en utbygging som har gagnet både landsdelen og hele nasjonen. Det kan nok oppstå et behov i framtiden for å bygge jernbane fra øst og mot vest, fra Finland eller fra Sverige – kanskje en gang i framtiden også fra Russland – mot Norge dersom det er mineraler som skal fraktes ut, og man skal bruke norske havner. Det kan være en mulighet framover. Det har vært utredet, bl.a. fra Finland til Storfjord i Troms. Men da er det næringslivet som må definere de behovene.


Jeg slutter meg i helhet til forrige talers innlegg. Det var representanten Tetzschners replikk til statsråden angående Høyres landsmøte og forslaget der som fikk meg til å ta ordet. Jeg ble nemlig også konfrontert med forslaget om en likestillingsbonus når det gjelder lik deling av foreldrepermisjonen – skattelette hvis man delte permisjonen likt i to. Derfor gjorde jeg litt detektivarbeid fra min iPhone. Jeg ser at resolusjon 42 fra Høyres Kvinneforum heter «likestillingsbonus som gir foreldrene valgmuligheter». Det er godt mulig at Høyres landsmøte ikke har behandlet forslaget, men at det er innlevert et forslag til Høyres landsmøte om en likestillingsbonus, må kunne sies å være riktig. Når det gjelder det forslaget, holder jeg fast ved at det ligger en innrømmelse av at det trengs offentlige incentiver for et mer likestilt foreldreskap. Dermed kan en jo også spørre hvorfor ikke Høyre ønsker å bruke de incentivene som virker og har virket i Norge. Så til representanten Tetzschners innlegg: Prinsippet om selvstendig opptjening er innført i Norge. Det som gjenstår, er en del grupper som ikke har uttaksrett. Vi tar viktige skritt i dag for dem som er sammen med en kvinne som mottar uføretrygd. Ellers vil jeg takke for en debatt som har vært klassisk. Det er jo også klassisk at Høyre ser lovfestede rettigheter som en motsetning til valgfrihet – de mener også i arbeidsmiljøloven. Jeg lurer på hvor Høyres valgfrihet er for alle de arbeidstakerne som trenger lovfestede rettigheter til å slå i bordet med overfor arbeidsgiver for i det hele tatt å kunne ta ut permisjon. Det skillet mellom høyre og venstre er like klassisk som denne debatten.


Senterpartiets representant Knut Magnus Olsen sa bl.a. at gasskraft uten rensing er et stort tilbakeskritt for miljøet. Hvis statsråden deler Olsens syn og sier at svaret er ja, det er riktig, må jeg spørre: Hva akter statsråden å gjøre umiddelbart for at norske gasskraftverk skal stoppe å ødelegge miljøet? Det verste man kan gjøre, er å ha gasskraftverk. Det ødelegger miljøet. Kan vi gjøre noe med dagens tre–fire norske verk, så ikke miljøet blir skadelidende av dette?


For det første kjenner jeg meg ikke igjen i beskrivelsen som kommer fra representanten Pollestad. Da vi behandlet tiltakspakkene mot finanskrisen, var det stor tverrpolitisk enighet i Stortinget om de store delene av de pakkene og retningen på dem. Det Fremskrittspartiet kritiserte den gangen – og da er vi tilbake til over et år siden – var en del av beløpenes størrelse, bl.a. mot bygg- og anleggssektoren. Vi ønsket å sette fart på kommunal sektor ved å gå inn med større pakker der for å få ned vedlikeholdsetterslepet. Det var en del av kritikken. Vi ønsket også at disse midlene skulle kunne brukes mye tidligere enn det som regjeringen la opp til. Vi kjenner også fra rapporter at mange av disse midlene faktisk ikke ble tatt i bruk før ut i august det året. Så jeg kjenner meg ikke helt igjen i den beskrivelsen Pollestad gir. Man må jo også huske at det var stor tverrpolitisk enighet knyttet til de store pakkene mot finanskrisen. Men noen av oss ønsket mer kraftfulle tiltak – ja, det er riktig.


Jeg har to spørsmål til finansministeren. Det ene gjelder denne ekstra milliarden som Regjeringen har varslet skal gis til kommunene som følge av de to ekstra feriedagene vi fikk gjennom lønnsoppgjøret. Så langt er det ingen av Arbeiderpartiets representanter som har klart å svare på spørsmålet – verken kommunalministeren eller parlamentarisk leder, på spørsmål direkte. I og med at vi nå reviderer budsjettet og vi i går behandlet kommuneøkonomiproposisjonen, burde det jo være naturlig at alle de utgifter som Regjeringen mener skal påløpe i inneværende år, blir budsjettert. Det burde også vært anvist hvor de skal dekkes inn, særlig fordi Regjeringen selv er opptatt av stramhet og balanse. Så langt har ikke Regjeringen anvist inndekning. Det eneste den har sagt, er at den skal komme med en proposisjon til høsten, der den skal overføre disse pengene. I og med at ymseposten er mer eller mindre tom, kunne det være interessant å høre både hvordan Regjeringen skal dekke dette inn, og hvordan den mener at denne milliarden vil påvirke norsk økonomi. Neste spørsmål gjelder pengepolitikken. Jeg hadde litt problemer med å forstå finansministerens resonnement, og jeg vil gjerne spørre om det er slik at Regjeringen nå har akseptert at det operative målet for pengepolitikken ikke lenger er kronekursutviklingen, men innenlandsøkonomien og lav fremtidig prisstigning. For det er jo en gang sånn at det samme mandatet for pengepolitikken har vært praktisert høyst ulikt av de to sentralbanksjefene – både den nåværende og den siste. Under Storvik praktiserte man det slavisk i forhold til kronekursens utvikling, og under den nåværende sentralbanksjef er man altså mer opptatt av den økonomiske situasjonen innenlands. Det skaper en usikkerhet blant aktørene i markedet og gir oss en pris gjennom økt risiko, og dermed høyere rente. Vil Regjeringen avklare dette gjennom en endring av Sentralbankens forskrift for utøvelse av pengepolitikken, eller mener den at det nåværende system er fullt ut tilfredsstillende?


Jeg kjenner ikke til hva BP gjør i Sør-England, men enhver teknologiutvikling som gjør at de reelle eller potensielle miljøkonsekvensene av oljevirksomhet blir mindre, er positiv. Det er en fantastisk flott ting at oljevirksomheten i dag veldig mange steder i verden har mye mindre miljøkonsekvenser enn den hadde før. Mye av det skyldes nettopp at oljeselskapene har vært presset av en sterk opinion, regjeringer har regulert oljevirksomheten – nettopp det som er kjernen i rød-grønn politikk, nemlig at markedet må reguleres. Hvis man slipper næringslivet helt fritt, får man ikke denne typen teknologiutvikling. Er det et område hvor teknologiutvikling nesten alltid skyldes offentlig regulering, og det alene, er det på miljøområdet, for på miljøområdet kommer nesten alltid teknologiutvikling som følge av regulering, og ikke som følge av at markedet i seg selv krever det.


Når me har ei så god sak å helsa heim om, så vil eg òg gjerne det. Eg kan gjerne slutta meg til Krohn Devold sine ord. Eg er jo opphavleg frå den kommunen ein må igjennom for å komma til Preikestolen, og Preikestolen har eg vore på tallause gonger. Det er jo eit veldig populært reisemål, ikkje minst for turistar. Stavangerregionen marknadsfører òg Preikestolen-området som den store attraksjonen, og cruiseturistar og andre turistar blir anten kjørde med buss inn for å gå opp eller tekne med båt inn for å sjå denne fantastiske attraksjonen. Rogaland SV er heilt einig i Venstres forslag om at dette bør bli ein nasjonalpark. Me har òg teke dette opp og vil ta det opp i kommunestyret. Men eg er einig i det brevet som miljøvernministeren har sendt til komiteen om forslaget. No har ein ei utgreiing på gang, ein må få til ei lokal forankring sånn at kommunane vil dette. Akkurat slik som biletet no er lokalt, er det ein del ordførarar som protesterer på dette, bl.a. i Forsand kommune og i Hjelmeland kommune. Eg meiner at den prosessen som miljøvernministeren no legg opp til, vil sørgja for at ein får eit grunnlag til å ta avgjerder på, men det viktigaste er at me får i gang debatten lokalt og sørgjer for at det blir ei lokal forankring av dette. Det vil gjerne SV vera med og bidra til, slik at me verkeleg får realisert dette som ein nasjonalpark. Eg ønskjer statsråden og alle oss som ønskjer å jobba for ein nasjonalpark i Preikestolen-området, lykke til. Eg håper me får dette til.


La meg da trekke inn en annen bestemt sak, nemlig saken om IT Fornebu, som reiser mange prinsipielle spørsmål i forholdet mellom storting og regjering, og der det ligger an til at stortingsflertallet, Arbeiderpartiet og Fremskrittspartiet, kommer til å anbefale konkret en annen utbygger av IT Fornebu enn den Regjeringen har anbefalt for Stortinget. I disse dager sitter kontroll- og konstitusjonskomiteen med tre svære overskridelsessaker til behandling i ettertid. Den ene er utbygging av Gardermoen og Gardermobanen, den andre er utbygging av Rikshospitalet, og den tredje er utbygging av FATIMA – fastlandsforbindelsen til Nordkapp i Finnmark. Saken om IT Fornebu reiser ganske store og viktige prinsipielle spørsmål når det gjelder Regjeringens og Stortingets ansvarsforhold. Hvis jeg skal spørre helt direkte, er spørsmålet som følger: Er regjeringen Bondevik beredt til å ta ansvar hvis situasjonen om fem – ti år blir en stor skandalesak når det gjelder utbyggingen av IT Fornebu av en annen utbygger enn den Regjeringen anbefalte Stortinget?


Jeg skal velge å heve meg over den harseleringen finansministeren bedrev overfor meg. Jeg vil stille ham to helt konkrete spørsmål. Spørsmål 1: Mener finansministeren at forliket knyttet til AFP, slik AFP-ordningen fremstår i dag, entydig vil være et positivt bidrag til det inkluderende arbeidsliv som vi alle ønsker, til et arbeidsliv som gjør at også eldre arbeidstakere faktisk har mulighet til å stå lenger i jobb? Spørsmål 2: Høyre og Fremskrittspartiet har lenge vært enige om en viktig ting, nemlig å legge til rette for gode rammebetingelser også for små og mellomstore bedrifter. Hvordan kan da finansministeren forsvare at dette forliket nå innebærer at man gjennomfører en lovfestet tjenestepensjon for alle, uten å ha utredet det grundig og uten å ha sett på nødvendige avgrensninger i tråd med de advarsler som har kommet fra mange av de små og mellomstore bedriftene?


Jeg takker statsråden for svaret. NTE er i dag et selskap med betydelig produksjon, nettvirksomhet og omsetning, og NVE har godtatt dagens organisasjonsmodell, som er et fylkeskommunalt foretak. Skyldes NVEs inngrep mindre transparens i regnskapene eller mindre kryssubsidiering i NTE enn i aksjeselskaper organisert som konsern, og er det grunn til å tro at dette problemet vil øke om NTE overtar produksjonsanlegg hvor de allerede har betydelige eierandeler, og som selskapet har stått for driftingen av? Eller er NVEs inngrep et uttrykk for en skjult strategi i Regjeringen for privatisering av kommunalt eid kraftforsyning, slik man nå vil privatisere Statkraft gjennom å fusjonere selskapet?


Jeg takker helseministeren for svaret, som jeg finner meget positivt. Videreutdanningen i stråleterapi defineres i utredningen som en spesialistutdanning. I utredningen antydes ulike finansieringsmodeller for dette. Utdanningstilbudet, eller studiet, kan enten finansieres via Kirke-, utdannings- og forskningsdepartementet eller via avtale med sykehuseier som oppdragsgiver. Ettersom det kontinuerlig er behov for etter- og videreutdanning innen radiografi og stråleterapi, bør et slikt studietilbud i sin helhet finansieres over Kirke-, utdannings- og forskningsdepartementets budsjetter. Utdanningsdepartementet får da ansvaret for å utdanne det personell samfunnet har behov for til enhver tid. Mitt spørsmål nr. 2 er da: Er helseministeren enig i dette? – Dette har han for så vidt svart på, men jeg har i tilfelle et nytt oppfølgingsspørsmål.


Det er nok riktig å si at det er én grunn til at regjeringen tar i bruk den muligheten som ligger i en avtale, og det er at man har hatt et overordnet ønske om å øke returtallene, uansett. Derfor har denne saken blitt satt på spissen, med det resultat at mange barnefamilier har blitt sendt tilbake til en situasjon som har vært så umulig at de har måttet legge ut på en ny flukt. Justisministeren må vel også – for å si det sånn – ha gjort seg noen tanker om hvorfor det ikke ble returnert barnefamilier til Afghanistan før han fikk ansvaret for dette området. Kan han nå si hva det er i situasjonen i Afghanistan som tilsier at det er sikrere nå enn før?


Statsrådens partifelle, representanten Lundteigen, uttalte følgende i et replikkordskifte tidligere i dag: «Når det gjelder bønder, som er litt mer jordnært, og som jeg har en viss forutsetning for å snakke om, og tilsyn i så henseende, kan jeg forsikre representanten Tybring-Gjedde om at det snart går over alle grenser i forhold til hvilke tilsyn og hvilke krav som stilles til dem som står for matproduksjonen i Norge. (…) Det gir muligheter for at vi kan kraftig forenkle en god del ting. (…) Det er noen som skal betale, og det er noen som skal leve med det. Det er et stort problem for oss som i praksis arbeider i norsk jordbruk.» Det er veldig fornuftige synspunkter fra representanten Lundteigen. Er dette synspunkter som statsråden deler og vil følge opp i sitt arbeid med å forenkle byråkratiet i norsk landbruk?


Heldigvis er ikke det Fremskrittspartiets politikk.


Jeg er fryktelig stolt av alle de prosjektene som representanten Andersen listet opp. Ikke minst har vi i år prioritert og lagt inn de prosjektene som Jernbaneverket selv sier kan gjennomføres og avsluttes i år, og som vil ha stor sysselsettingseffekt. Vi skaper en arbeidsplass for hver million vi investerer i Jernbanen. Fjernstyring av Nordlandsbanen – SV har foreslått 40 mill. kr til det – er et av Jernbaneverkets egne høyt prioriterte tiltak, og det kan gå inn som konjunkturmidler. Det er også inne i SVs sysselsettingspakke for 2004. Et annet prosjekt som jeg er ualminnelig stolt av, er sikkerhetsprosjektet i Lieråsen tunnel. Jeg er kjempeglad for å ha foreslått det, uansett om det også er et prosjekt som kan avsluttes i 2004. Og så skal vi komme tilbake til Nasjonal transportplan og se de store linjene. Mitt problem i denne stortingsperioden er at jeg ikke klarer å oppfylle SVs lovnader fra forrige jernbanebudsjett.


Replikkvekslingen mellom representanten Elvestuen og statsministeren viste svakheten ved den avtalen som er inngått. Denne våren burde vi hatt en diskusjon i Stortinget om hva våre nasjonale mål for innenlandske kutt skulle vært i 2030, men jeg opplever statsministerens svar som egentlig en veldig tydelig avklaring av at det får vi ikke. Det er målet på EU-nivå, inkludert fleksible mekanismer, som skal telle. På Venstres hjemmeside etter klimaavtalen kunne vi lese: «Vi er enige om at Norge skal kutte klimagassutslipp med minst 40 % i 2030.» Men i klimameldingen står det veldig tydelig at disse utslippsmålene er avhengige av at Norge får tilgang til kvotehandel, «på lik linje med EU-landene». Derfor vil jeg gjerne, for bare å få det avklart, stille et enkelt ja/nei-spørsmål. Er det slik at de nasjonale målene som settes for Norge i 2030, også skal kunne oppfylles gjennom tiltak i Polen – ja eller nei?


Utenriksministerens redegjørelse, som for øvrig var både meget god og veldig fyldig, viser klart at innenrikspolitikk og utenrikspolitikk er flettet inn i hverandre, fordi vedtak som blir fattet i internasjonale fora, som f.eks. i WTO, får direkte konsekvens for det innenrikspolitiske handlingsrommet, men også fordi vedtak som blir fattet nasjonalt, f.eks. om klimapolitikk, innvandrings- og integreringspolitikk, får utenrikspolitiske konsekvenser. Den alvorlige situasjonen vi ser nå, kaller på dialog og ikke på konfrontasjon og marginalisering, verken her hjemme eller i de konfliktfylte områdene. I debatten i går fikk både Islamsk Råd og Oslokoalisjonen med rette anerkjennelse for å ha fremmet dialog. Vi vet at også mange regjeringsmedlemmer har vært i dialog. Dette er ikke situasjonen i Danmark. Tvert imot er det full konfrontasjon mellom regjeringa og den muslimske befolkninga. Jeg tror det er viktig å spørre seg om årsaken til denne forskjellen. For det første tror jeg at den danske regjeringas våpendrageri med Bush og kampen mot terror, og dermed direkte støtte til krigen i Irak, er én årsak. En annen viktig årsak er regjeringas og Dansk Folkepartis kulturkamp, kampen mot innvandring og en bitter strid om hva som er det rene danske. Hva det rene danske er, blir definert av regjeringa og Dansk Folkeparti, og konstruerer en avstand mellom dem og oss, skaper fiendebilder. Kulturkampen går rett inn i kulturpolitikken. Da Stortinget behandlet kulturmeldinga, lovpriste alle partier, unntatt Fremskrittspartiet, det kulturelle mangfoldet som en viktig verdi. Mahatma Gandhi har sagt: «Jeg ønsker ikke at huset mitt skal ha murer på alle kanter og at vinduene skal blendes. Jeg vil at alle lands kulturer skal blåse friest mulig rundt huset mitt. Men jeg nekter å la meg blåse over ende.» I de siste dagene er jeg blitt enda mer overbevist om verdien av kulturutveksling over landegrensene, og at det må gjenspeile seg både i utenrikspolitikken og i utviklingspolitikken. Palestinske kunstnere, som nettopp har hatt et tett samarbeid med norske kunstnere, stod opp mot volden i kjølvannet av Muhammed-tegningene og mante til toleranse og dialog. Verden trenger mer flyt av kunst- og kulturuttrykk over grensene. Karikaturtegningene utløste den skremmende og uakseptable volden vi har vært vitne til. De underliggende årsakene er mange. Det har flere vært inne på her. Muslimene har kollektivt fått betale for 11. september: Krigene i Irak og Afghanistan, fattigdom, f.eks. levde tre fjerdedeler av palestinerne under fattigdomsgrensen i 2003, og høy arbeidsledighet. I deler av Palestina er 70 pst. av ungdommen arbeidsledig. Det er ingen løsning i sikte på opphør av Israels okkupasjon av Palestina. Men det er også hard undertrykkelse i mange land i Midtøsten, og Vesten har samarbeidet med dem når det har passet. USA har akseptert brudd på menneskerettigheter i land som leverer dem olje. I går stilte representanten Høybråten det betimelige spørsmålet om det er slik at vi her i Norge lukker øynene for brudd på menneskerettighetene for å oppnå mer handel. Under undertrykkende regimer blir moskeene og religionen medisinen. Det sivile samfunnet for øvrig er fraværende. Derfor er et av våre viktigste bidrag nå å støtte oppbygginga av de kreftene som vil ha demokrati, menneskerettigheter og fremmer kvinners rettigheter, som f.eks. kunstnerne i Ramallah. Konfliktene i Midtøsten er etter hvert blitt komplekse og vevd inn i hverandre. Helt sentralt står likevel konflikten mellom Palestina og Israel. Israel er det landet i verden som har unnlatt å etterkomme flest FN-resolusjoner, og fortsetter med dette også nå. Fortsatt blir millioner av palestinske flyktninger nektet muligheten til å vende tilbake til sitt eget land av israelske myndigheter. Den folkerettsstridige muren som splitter de palestinske områdene, blir stadig lengre. Dette er noe av bakteppet for at Hamas vant valget. Fattigdommen og arbeidsledigheten er stor. Hamas har bygd opp folkelig støtte ved å være aktiv både når det gjelder å bygge skoler og gi helsehjelp og annen hjelp. Under valgkampen var kampen mot korrupsjon det viktigste temaet. Skjønnmaler SV Hamas? Nei, overhodet ikke. Hamas anerkjenner ikke Israels rett som egen stat. Hamas har stått bak mange sjølmordsbombere. Seieren deres er ingen god nyhet for dem som er opptatt av ytringsfrihet og kvinners stilling. Men de vant et demokratisk valg. Valget har gått riktig for seg. Å ikke anerkjenne det er dobbeltmoral. Å trekke norske bidrag eller stå på et knallhardt krav om ikke å snakke med dem før de betingelsesløst har anerkjent Israel, uten samtidig å stille like harde krav til Israel om å følge internasjonale resolusjoner, vil bare øke håpløsheten og føre til større konfrontasjoner. Regjeringa har valgt en riktig holdning og har muligheten til å være i dialog med Hamas, fordi Hamas ikke står på vår terrorliste. Jeg vil si litt om situasjonen i Afghanistan. Sikkerhetssituasjonen er svært ustabil. Det viser angrepet mot de norske ISAF-styrkene. Årsaken er nok det generelle raseriet vi ser i hele Midtøsten, men sannsynligvis også misnøyen med amerikansk krigføring gjennom «Enduring Freedom». Denne krigføringen var en viktig grunn til at SV var imot deltaking i «Enduring Freedom». Nå er Norge ute av «Enduring Freedom». Norge deltar i ISAF-styrkene for å beskytte sivilbefolkninga, og vi deltar i gjenoppbygginga av Afghanistan på flere måter. SV støtter deltakelse i ISAF-styrkene fordi formålet er stabilisering og å beskytte sivilbefolkninga. SV er motstander av sammenslåing av ISAF og «Enduring Freedom». Det er det mange europeiske land som er. Derfor er planene skrinlagt inntil videre. Jeg er beroliget når statssekretær Barth Eide sier til Klassekampen at Norge vil gå imot sammenslåing dersom det betyr at ISAF skal overta USAs antiterrorkrig. Atomvåpentrusselen er igjen høyaktuell og på dagsordenen. Norge har lenge vært klar på at målet må være både ikke-spredning og nedrustning. Arbeidet overfor Iran er viktig, men forutsetningen for at det skal føre til resultater, er at det også følges opp med krav til Israel, som har atomvåpenkapasitet. Atomenergibyråets resolusjon viser til målet om Midtøsten som et område uten masseødeleggelsesvåpen. Dette er en indirekte referanse til at også Israels masseødeleggelsesvåpen burde vært fjernet. SV støtter at Norge må ha en fornyet Afrika-politikk som ser utenrikspolitikken og utviklingspolitikken i en sammenheng. Kontinentet står overfor mange utfordringer, ikke minst med hensyn til å løse fattigdomskrisa. Det er verdt å merke seg at de afrikanske landene er de som aller lydigst har fulgt rådene eller kravene fra Verdensbanken og IMF om liberalisering og privatisering. Det er derfor i denne sammenheng viktig å understreke at norsk bistand ikke skal gå til program som stiller krav til liberalisering eller privatisering, slik Soria Moria-erklæringa slår fast. Det er bra at afrikanske land gjennom Den afrikanske union og NEPAD har utviklet egne strategier for hvordan kontinentets utfordringer skal møtes. I vårt arbeid med fred og forsoning i Afrika må vi samarbeide med disse, med Utviklingsbanken og med Afrika-parlamentet. Vi møter afrikanske land i internasjonalt samarbeid, som i WTO. Flere av disse landene, og særlig flere parlamentarikere, har etter hvert opparbeidet seg god kunnskap og viktige synspunkter. I de utfordrende WTO-rundene som gjenstår, er det viktig å ha allianser også med disse landene, for at dette skal bli en utviklingsrunde. Det må også være en del av en Afrika-strategi. Afrika er i ferd med å bli en viktig leverandør av råolje. Norge kan bidra med kunnskap om oljeforvaltning, slik at energi- og naturressursene kan være under nasjonal kontroll, og at oljeformuen kan komme hele befolkninga til gode. Det må også følges opp av antikorrupsjonsarbeid. Det vil være et utrolig viktig bidrag til utvikling. I arbeidet med en fornyet Afrika-politikk må vi ikke glemme de konfliktene som ikke er høyt oppe på dagsordenen. Jeg vil her spesielt nevne Nord-Uganda. Internasjonal hjelp og internasjonalt medansvar må til, dersom denne forferdelige konflikten skal løses. Så vil jeg igjen vise til arbeidet med Sikkerhetsrådsresolusjon 1325 om kvinner, fred og forsoning. Det er viktig å ha et kvinneperspektiv på freds- og forsoningsarbeidet. Det er spesielt viktig i Afrika. Her finnes det mange å spille på lag med, og jeg er glad for at Regjeringa nå utarbeider en handlingsplan for Sikkerhetsrådsresolusjon 1325.


Jeg har bare en liten avslutningskommentar til slutt. Det var statsrådens begrunnelse for å fremme dette forslaget som fikk meg til å ta ordet. Hun sa at man vil ha fleksible løsninger i distriktene. Det at det skulle bli enklere for naboene på Værøy og Røst å sende brev seg imellom var hovedmotivet, eller et viktig motiv, i denne saken. Men det er jo ikke det saken gjelder, og det er jo ikke det som annonseres i hele meldingen. For her annonseres det jo at det skal bli enklere for utenlandske aktører å få tilgang til det norske markedet. Her annonseres det også at man kan tenke seg å åpne for å legge ut på anbud den delen av postdistribusjonen som ligger under offentlig kjøp, altså det vi har diskutert i dag, nemlig at enkeltsendinger av post skal legges ut på anbud. Det annonseres også at man skal legge til rette for å åpne Postens distribusjonsnett for andre aktører, altså en full liberalisering. Det er det vi er imot, det er det vi er kritiske til, for det tror vi kan true det som har vært Postens suksess i Norge gjennom alle år, nemlig at man kan få en kvalitativt like god posttjeneste på den ytterste nøgne ø eller i en avsidesliggende fjellbygd i Norge – til samme pris, uansett om man er i en storby eller i distriktene. Det er hele den strukturen som vi mener settes under press og trues ved at man kan legge dette ut på anbud. Man bringer andre aktører inn – man splitter opp hele det som her blir kalt et monopol. Vi er direkte uenig i det, og vi mener at vi også har støtte fra OECD, som i sin rapport, som jeg tidligere i dag har vist til, sier at utlevering av post til små og mellomstore sluttbrukere er et naturlig monopol. Så dette er ikke noe bare SV, Arbeiderpartiet og Senterpartiet mener. Det har vi også støtte for i OECD.


På vegner av representantane Audun Lysbakken, Kirsti Bergstø, Karin Andersen og meg sjølv vil eg fremje representantforslag om å stoppe stoppeklokkene og auke bemanninga i eldreomsorga.


Før jeg skulle opp og holde dette innlegget, bladde jeg litt igjennom de papirene som lå på pulten min, og fant da også budsjettinnstillingen fra kirke-, utdannings- og forskningskomiteen. Jeg prøvde å identifisere en del av de kostnadene som er angitt i det budsjettet, og oppdaget at jeg tok feil. Det manglet tre nuller til slutt, som man finner i helsebudsjettet, men som man ikke finner hos kirke-, utdannings- og forskningskomiteen. Grunnen til det er at hele det samlede budsjettforslaget der er på ca. 31 milliarder kr, et tall som er litt høyere enn bare til utbetaling av sykepenger i vårt budsjett. Jeg registrerer at de tallene vi opererer med bare knyttet til utbetaling til legemidler, anslått til 7,3 milliarder kr for 2003, utgjør samlede investeringer for all kollektivtransport i Norge: busser, trikker, T-baner inkludert hele tognettet, og alle NSBs utgifter knyttet til drift og investeringer. Jeg sitter igjen med en sterkere og sterkere opplevelse av at når vi behandler våre budsjetter, skjeler vi ikke utover det. Vi ser ikke på hva som blir konsekvensen hvis vi ikke får kontroll med utgiftsveksten, hvis vi ikke tar tak i den utviklingen vi nå ser, bl.a. når det gjelder legemidler, og spør oss: Hvordan bruker vi disse midlene på best mulig måte? Hvordan sikrer vi at flest mulig pasienter kan få hjelp for de midlene? Hvordan sikrer vi på andre felt i samfunnet der folk har behov for å få hjelp, at det er midler tilgjengelig, slik at de kan få den hjelpen? Så lenge hver komite kun konsentrerer seg om sitt eget lille fagfelt, eller store fagfelt for vår del, vil det ikke være mulig å drive en politikkutvikling som er helhetlig, og som ivaretar befolkningens samlede behov. Og noen av de mest groteske utslag – jeg tror ikke ordet «grotesk» er uparlamentarisk – vi har sett av denne mangel på helhetlig tenkning, på det å ta et samfunnsansvar og si at nå går vi inn og styrer i en retning som vi mener er tjenlig, har vi sett fra Fremskrittspartiet her i dag. Her ser man altså at man i forbindelse med en budsjettinnstilling argumenterer som om man kommer med sine egne forslag, legger fram sitt eget budsjett, står for sin egen politikk, og så har man inngått et forlik med Regjeringen der man egentlig bestemmer retningen på politikken, må ta ansvar for den og si at dette er vi faktisk enig med Regjeringen om. Her driver man et rendyrket dobbelt bokholderi som om man er i opposisjon til den politikken man selv er med på å vedta. På en del av områdene, spesielt innenfor rammeområde 15, som har med sosialpolitikken å gjøre, er nok avstanden mellom SV og Regjeringen rimelig stor. Men på mange av de områdene vi snakker om når det gjelder helsepolitikken, tror jeg ikke i utgangspunktet den trenger å være veldig stor. Jeg tror det er mulig å få til en politikk med en retning og et mål som gjør at man kan bruke ressursene på en bedre måte enn det gjøres i dag. Men det vil kreve en type samarbeid som gjør at man påtar seg forpliktelser, og der man også tar det ansvaret som følger med. Da kan man ikke håndtere disse spørsmålene slik som Fremskrittspartiet gjør, der man overfor befolkningen framstiller det som man er imot noe som man faktisk selv er for og i dag skal sitte og vedta. En av de tingene som det blir mest sentralt å gripe fatt i, er nettopp kostnadsutviklingen på områder der kostnadene er så store at hvis vi ikke får dem ned, har vi ikke midler igjen til andre områder. Det er to områder som jeg mener er ekstremt sentrale, ikke minst gjelder det kostnadsveksten innenfor sykehussektoren. Vi er nødt til å finne redskaper, metoder og mål for driften av sykehusene som gjør at pengene brukes mer målrettet enn i dag. Jeg er overrasket over når vi fra SVs side har pekt på en del av de utslagene man begynner å se i regi av helseforetakene, at ikke flere har signalisert den samme bekymringen. Jeg har ved flere anledninger trukket fram Feiringklinikken. Feiringklinikken er et eksempel på en god og veldrevet klinikk som gjennom sine hjertekirurgiske tiltak er med på å korte ned ventelistene. Det har vi sett. Det kan det ikke herske tvil om. Men det kan umulig være riktig at man skal utvikle et lønnsnivå for norske leger der man kommer opp i inntekter på flere millioner på årsbasis. Jeg hørte nå fra Helse Midt-Norge at det var gitt tilskudd til lønninger for leger på over 100 000 kr på årsbasis – av et budsjett som vi sitter og forvalter, og hvor man får inn en rekke meldinger fra helseforetakene om at ressursene ikke strekker til! Da er vi som bevilgende myndighet nødt til å engasjere oss i hvordan disse midlene faktisk brukes, og legge føringer for bruken av dem. Stiller vi oss likegyldige til det, rammer det andre deler av virksomheten, og det rammer også pasientene. Jeg registrerer at man får en form for tabloidisering også av den politikken som vi skal stå for i dette rommet og i dette bygget, som nærmest gjør det umulig for dem utenfor å orientere seg i forhold til hva som virkelig skjer. Og når man ser på pressebenken her i dag at pressen ikke er til stede, er det heller ikke rart at de ikke er orientert om det. Det SV er overbevist om, er at man har et finansieringssystem for sykehusene i dag som er modent for revisjon, og at man er nødt til å gjennomgå det på en grundig måte og få det tilbake til Stortinget til vurdering. Vi er også mer og mer opptatt av at man må få overordnede vedtak i Stortinget som legger føringer for helsepolitikken, men som ikke er så detaljerte som det man nå ser i komiteen. Jeg synes det er et godt eksempel på hvor galt av sted vi kommer, når man får en diskusjon omkring nyfødtomsorgen, der man – prisverdig nok – kan være opptatt av kvaliteten, men der det overordnede på en måte blir «Skitt i Norge, leve Toten!» Man nevner Ålesund og Bodø, som om vi i sosialkomiteen skulle ha noe faglig belegg for å hevde at tilbudet f.eks. er dårligere, bedre eller avvikende i Fredrikstad eller ved andre sentralsykehus med denne typen funksjoner. Poenget er at her har sosialkomiteen stilt seg i en relativt umulig situasjon. Dette er et eksempel på det. Et annet eksempel gjelder legemidler, der vi går inn på et detaljnivå, og der vi mangler nødvendige kunnskaper til å kunne si det vi sier, i stedet for at vi faktisk på et overordnet nivå sier noe om hvordan politikken skal være. Den anledningen bør Stortinget gis, den har vi ikke i dag gjennom lovgivningen. Til gjengjeld vil det måtte pålegge oss at vi ikke legger oss bort i detaljene når det gjennomføres som Stortinget har sagt skal gjennomføres. Jeg ser at det handlingsrommet som helseforetakene i dag har fått, gir en rekke utslag som over tid må være negative. Hvis jeg tar et eksempel fra mitt eget hjemfylke, er det nå snakk om å avvikle en av to nødmeldesentraler – i et fylke som er så stort som Danmark. Nettopp ved en nødmeldesentral kreves det lokalkunnskaper for å kunne gi riktig informasjon for rask handling. Det er klart at hvis Stortinget ikke på et overordnet nivå skal engasjere seg i forhold til hvordan strukturen på den typen tjenester skal være, har vi fratatt oss selv et politisk redskap til å styre helsepolitikken. SV har vært opptatt av psykiatrien og tilbudet til psykiatriske pasienter. Jeg må si, og det mener jeg helt ærlig, at jeg synes at statsråden generelt har hatt et godt grep om helsepolitikken i Norge. Men jeg er blitt mer og mer usikker når det gjelder psykiatrien konkret, på om statsråden og Regjeringen har det grepet knyttet til den politikken som man til nå har signalisert at man har. Grunnen til det, er at vi får så mange meldinger fra ulike helseforetak og fra ulike institusjoner om kutt i et tilbud der Stortinget har sagt at man skal ha en opptrappingsplan, der man skal styrke tjenestene, der man skal komme bedre ut. Det synes vi er alarmerende med tanke på at det i dag er over tre måneders ventetid på å få psykiatrisk behandling for barn og ungdom, ca. halvparten for voksne, og vi vet at de tilstandene det søkes om behandling for, er svært alvorlige tilstander. Det kan være barn og unge som er psykotiske, som er paranoide, har vrangforestillinger. Det kan være tilstander med underernæring, det kan være til dels betydelige, alvorlige tilstander der man i dag ikke kan gi et forsvarlig tilbud. Og det er klart at hvis konsekvensen når man skal satse så mye og satse spesielt på et område, er at man i realiteten får kutt, er det så lite samsvar mellom det Stortinget har vedtatt, og det som gjennomføres, at det er grunn til å etterlyse de resultatene man nå skulle se av denne opptrappingen. Det håper jeg statsråden kommer inn på i sitt innlegg. Jeg skal senere komme tilbake til en del punkter jeg ikke har fått nevnt her. SV har vært opptatt av at man skal utjevne forskjellene mellom tannhelse og helse for øvrig, og er opptatt av at man i den stortingsmeldingen som Stortinget har bedt Regjeringen komme med, nå får et tak, og at Regjeringen flagger standpunkter knyttet til tannhelsen generelt. Ellers tar SV opp de forslag vi har fremmet. Og forslag nr. 23 vil vi støtte. Og jeg vil understreke at vi støtter de forslagene når det gjelder blåreseptordningen som Regjeringen har lagt opp til.


Denne saka om investering står også i forhold til det vi diskuterte i går, om økonomistyring, utan at eg skal brodere ut det for mykje. Men det er klårt, forsvarssjefen har gitt nokre signal om politisk underdekking av militære overbod, som er ramma for desse debattane. Eg skal ikkje ta den debatten. Eg skal heller ikkje ta nokon omkamp om fregattsaka, berre kort konstatere at eg òg synest det var ein fantastisk båt. Det er ingen tvil om at det er gode båtar. Eg kunne seie noko om korleis dei vil oppføre seg i Barentshavet, men det skal eg heller ikkje gjere. Men det eg har tvilt på, er om denne investeringa står i forhold til den trusselen desse båtane er laga for å møte. Eg er ikkje sikker på om den trusselen finst. Den trusselen ligg antakeleg og rustar i Murmansk eller er gått ned i Barentshavet. Lat no det liggje. Vi skal ikkje ta den debatten heller – det blir veldig mange avklaringar av kva for debattar vi ikkje skal ta her. I samanheng med investeringar har eg foreslått at ein kan gjere som Frankrike og Nederland, der ein har avhenda delar av fregattvåpenet nettopp fordi nye oppgåver i forhold til kystarbeid, kystvern, har vist at fregattar ikkje var like tenestedyktige som andre båtar. Men eg registrerer at Regjeringa er på god kurs og uansett vil melde frå til oss dersom det skulle bli problem undervegs i forhold til økonomistyringa i dette. For det er det viktigaste av alt, at det er orden på økonomien, sånn at vi ikkje kjem i den situasjonen at vi no har hive oss inn i eit overforbruk der vi rett og slett får problem med kassakreditten, for å seie det rett ut. Den situasjonen har vi vore i før, og det skal vi ikkje ein gong til. Det verkar som om det er god styring på dette, og skulle det ikkje vere tilfellet, kjem statsråden så fort som mogleg tilbake til denne salen.


Jeg vil gjerne stille statsministeren et spørsmål. SV la i går fram en rapport om Forskjells-Norge, som bruker offentlig statistikk, samler offentlig statistikk, og som kan konkludere med at forskjellene i Norge øker. Det er særlig fordi den aller rikeste tidelen, eller 5 pst. av det norske folk, virkelig drar fra det store flertallet, først og fremst fordi de har store inntekter fra kapital og aksjeutbytte, som er meget lavt beskattet. Jeg lurer på om statsministeren er enig med SV i at det er et bedre samfunn hvis man har små forskjeller mellom folk. All samfunnsforskning viser at det slår ut både i forhold til helse, i forhold til folk flests muligheter til å ta utdanning og i forhold til kriminalitet hvis man klarer å holde et samfunn med små forskjeller mellom folk. Er statsministeren enig i det?


Høgskole- og Universitets-Norge er i bevegelse – av ulike årsaker og med ulike hensikter og med mange involverte. Det er mange som har mye å ivareta i slike prosesser. Det er en av årsakene til at dette er en innfløkt og spennende debatt. Noe av det gledelige ved disse debattene, disse endringene og disse bevegelsene, er at vi ser at kommuner og fylkeskommuner, og ikke minst næringsliv og lokalt og regionalt samfunnsliv, er så aktive. Hele Norge har nå oppdaget hvor viktig høgere utdanning og forskning er for god samfunnsutvikling. Vi som brukte de beste årene av vårt liv på å kjempe fram en forvaltningsreform – og tapte – lærte bl.a. at en region pr. definisjon er en geografisk enhet eller et samfunn som har i seg egne institusjoner for høgere udanning og forskning. Dermed er vi ved en av hovedårsakene til at dette endringsarbeidet nå foregår så kraftfullt; det er nemlig knyttet til begrepet regional utvikling – eller litt bedre formulert: Målet for mye av det som foregår – for mange engasjerer seg nå, i kommuner, fylkeskommuner og næringsliv – er regional utvikling, mens virkemidlet er å styrke høgere utdanning og forskning. For å få til det trengs det vekst i studenttall og forskning. Dette forstyrrer og vanskeliggjør debatten som vi har på dette området litt, nettopp ved at vi har fått en ny begrunnelse parallelt med at vi har fått inn nye aktører. Men det å få inn disse aktørene – kommuner, fylkeskommuner og næringsliv – er udelt positivt, etter min mening, med hensyn til eierskap til og forståelse for høgere utdanning og forskning i samfunnet vårt. Og så tar de med seg friske penger inn i prosessen. Dette er godt nedenfra og opp-arbeid. Men det gjør bildet vårt mer innfløkt. Alt var jo så mye enklere før, da det meste var en relasjon mellom et departement og et gitt og stabilt antall universiteter og høgskoler. Men jeg er glad for at det nå er blitt litt mer kaotisk, at det er noe mer bevegelse. Det er stor kraft i den mobiliseringen som ligger i at kommuner og fylkeskommuner pluss andre kommer på banen. Og jeg mener bestemt – og det skal vi legge merke til – at alle som nå står bak den type mobilisering, vet at det går ikke an å slurve med kvalitet. For ikke minst alle som driver med høgere utdanning og forskning utenfor universitetsbyene, vet at det nettopp er på kvalitetsområdet en må konkurrere. Kvalitet – ikke minst i betydningen hva som er relevant eller nyttig for lokalt og regionalt nærings- og samfunnsliv. Det er dette distriktene kan konkurrere på, for normalsituasjonen er, som flere har vært inne på, for både studenter, forskere og forskningspenger, å velge storby – distriktene må derfor i særlig grad satse på kvalitet i denne forbindelse. Så har det vært en dominerende og litt problematisk diskusjon knyttet til universitetsutvikling, slik Tord Lien riktig påpeker. Vi må også gjenoppdage høgskolene og tenke på hva slags rolle de skal spille framover. Da forstyrrer det litt at hva som er et universitet og hva som er en høgskole, det er jo i og for seg ikke et gitt begrep som vi har valgt, men noe vi har definert. Men jeg synes da – og det er mitt klare utgangspunkt – at pr. i dag har regjering og storting i tett samarbeid med sektoren selv valgt en god definisjon, som er passe faglig kraftig og bred, på hva som er et universitet – både for norske forhold og i forhold til hvordan begrepet brukes i utlandet. Jeg synes videre det er klokt det som ligger i denne SAK-tilnærmingen, om at det primært er et spørsmål om faglig kvalifisering. Det er ikke et politisk kart som skal tegnes og vedtas her i salen. Vi kunne jo ha gjort det, som et element i denne før nevnte kraftfulle regionformen. Men regionformen har vi sagt at vi ikke vil ha. Da er det også riktig at det er SAK-tilnærmingen vi skal legge til grunn – det er her det kloke grepet er tatt. Så er det forståelig – det har jeg vel allerede vært inne på, og det var også interpellanten på en god måte inne på – at det er lett å se at det er mange som er lett, eller kanskje til og med mye nervøse i slike omskiftelige tider. Det er alltid tryggest å sitte stille på kort sikt. Her kan struktur stå på spill – her kan kvalitet stå på spill. Det er problematisk, tror jeg, for både oss stortingsrepresentanter og regjering, å sitte og føle seg mer som tilskuere enn som styrende. Men som sagt: Jeg tror det er lurt – la oss ta sjansen på å være passe tilbakelente, men smøre såpass de spennende prosessene som nå foregår, og så ser vi litt hva som kommer til å skje. Så langt tyder mye på at det er riktig så bra, det vi ser foregår rundt omkring. Så skal jeg senere komme litt inn på hva jeg tror kommer til å skje.


Ja, vi er kjent med problemene knyttet til St. Olavs hospital. St. Olavs hospital var i en særstilling, for det var en utbygging som var kommet på plass før Helseforetaksreformen kom på plass. Men det er jo litt underlig, når denne regionen skal bygge ut, at alle solidarisk må stille opp for hundre prosent utbygging på St. Olav, til tross for at det kun er 30 pst. av virksomheten ved St. Olav som har universitetsfunksjon eller regionfunksjon, mens 70 pst. har en lokalsykehusfunksjon for Trondheim og området rundt. Men jeg vil stille spørsmål knyttet til den framtidige organiseringen, med ett helseforetak i Midt-Norge. Man har først klart å skape uro på Nordmøre og i Romsdal, og så klarer man å utvide denne uroen til å gjelde hele Møre og Romsdal. Mitt spørsmål til statsråden er, for den store debatten er nå knyttet til administrasjon: Hvor skal man ha den? Kan statsråden nå bekrefte at administrasjonen skal ligge ved sykehuset i Ålesund, som per i dag er et effektivt sykehus, og har vist seg funksjonelt? Eller vil man nok en gang bare skyve ansvaret over på det nye helseforetaket, slik at det skal være en buffer mellom statsråden og innbyggerne?


Jeg vil takke for svaret nok en gang, og jeg er fristet til å tolke svaret på følgende vis: Mattilsynets kontor i Larvik skal ikke legges ned, for det er den eneste måten å klare å opprettholde den nærheten og kvaliteten på tjenestetilbudet på som statsråden sier er nødvendig for Mattilsynets virksomhet. I den sammenheng vil jeg takke for presiseringen. Vi har også erfaring med at en flytter andre tjenestetilbud fra Larvik til Tønsberg, f.eks. trafikkstasjonen og kontrollvirksomheten der, som har ført til en så stor avstand at kvaliteten på tjenestetilbudet til innbyggerne i søndre Vestfold har blitt vesentlig redusert. Derfor er jeg på mange måter glad for at signalene fra statsråden, slik jeg tolker dem i det siste svaret, går på at man skal opprettholde Mattilsynet i Larvik.


Etter gjennomføringen av Reform 94 for videregående opplæring har et av hovedankepunktene mot reformen vært at de yrkesfaglige studiene har inneholdt for stor allmennfaglig del. Teoridelen har altså vært for omfattende, og det reduserer muligheten for mange elever til å gjennomføre et videregående løp som ender ut i forventet kompetanse. Nå varsler Regjeringen at et trettenårig skoleløp skal gi allmenn studiekompetanse uavhengig av linjevalg. Det kan etter min oppfatning oppnås på to måter. Enten ved at allmennfagdelen på yrkesfag økes ytterligere på bekostning av yrkesfagdelen, noe som i praksis vil stenge mange flere ute fra videregående opplæring fordi teorikravene blir unødvendig omfangsrike for mange, og mange flere vil stryke eller få annenrangs kompetanse. Eller det kan oppnås ved å redusere kravet til hva som forventes av generell studiekompetanse. Det vil i tilfelle medføre en vesentlig kvalitetsreduksjon i forhold til det som kreves for opptak til høyskole og universitet i dag. Det kan selvsagt også ende med en eller annen kombinasjon av begge disse modellene, men uansett vil konsekvensen bli den samme. Vårt viktigste konkurransefortrinn i forhold til våre internasjonale konkurrenter er nemlig muligheten til å satse på kunnskap og kompetanse i verdensklasse, og den vil bli sterkt svekket. Man vil på denne måten både redusere muligheten for yrkesfaglig rekruttering og yrkesfagelevenes mulighet til å få fullverdig kompetanse innenfor eget fagfelt, og redusere nivået på høyere utdanning. Dette er skritt i en svært farlig retning, og det skiller seg klart ut i forhold til den innholdssatsing Regjeringen har sagt den skal følge opp. På denne måten kompliseres også forholdet til kompetanse på lavere nivå for mange elever på yrkesfaglig studieretning. Men det er positivt at Regjeringen vil videreføre hoveddelen av kvalitetsreformen. En viktig del av kvalitetsreformen har vært å følge den utviklingen som vi har ellers i Europa, hvor satsingen på språk er vesentlig forsterket. I en verden som blir stadig mindre og hvor kontakt over landegrensene snarere er reglen enn unntaket for norske arbeidsplasser, vil Regjeringen fjerne det foreslåtte andre fremmedspråk i grunnskolen. Her kunne man kanskje tenke seg en alternativ løsning, hvor man heller fjernet den tvungne sidemålsundervisningen og erstattet den med et andre fremmedspråk, men jeg registrerer at Regjeringen mener det er uaktuell politikk, dessverre. I Aftenbladet.no den 15. oktober kunne man også lese reaksjonen fra Unios leder, Anders Folkestad. Han sier bl.a.: «Satsing på forskning og kunnskap går igjen som en rød tråd i regjeringserklæringen, som virkemidler for å styrke konkurranseevnen og skape arbeidsplasser. I lys av det virker det underlig at de foreslår å svekke språkkompetansen i ungdomsskolen og svekke kravene til studiekompetanse.» Og videre: «Behovet for kunnskap i fremmedspråk vil ikke bli mindre.» Jeg kunne ikke sagt det stort bedre selv. Det er ikke alltid Unios leder, Anders Folkestad, med særlig hell kan siteres av en fremskrittspartirepresentant fra denne talerstol. Da Fremskrittspartiet i fjor høst gikk sammen med de daværende regjeringspartiene og fikk utvidet friskoleloven til også å gjelde videregående opplæring, var dette etter mange års kamp som til slutt ble kronet med seier for elever og foreldre. Da fikk elevene lovfestet rett til å velge skole, uavhengig av hvem som skulle eie skolen, og staten skulle understøtte dette valget økonomisk. Det har betydd at foreldre og elever nå faktisk har en reell valgfrihet mellom offentlige skoler og friskoler. Det er ikke lenger bare foreldre med tykke lommebøker som kan foreta valg for sine barn. Vi i Fremskrittspartiet skulle gjerne øke denne prosentandelen fra 85 pst. til 100 pst., men det har man foreløpig ikke fått noe gjennomslag for. Derfor er det veldig leit at Regjeringen nå signaliserer at de vil ødelegge for de elevene som har valgt å benytte seg av friskoletilbudet i grunnskolen eller på videregående trinn, og tilbakeføre dette, slik at det i framtiden bare skal være de elevene som har foreldre med tykkere lommebøker enn folk flest, som skal ha valgfrihet. Dette er en politisk snuoperasjon som ikke vil gi noen gevinst for den offentlige skolen, men det vil medføre en total slagside for elevenes valgfrihet. Det er synd. Representanten Dag Terje Andersen hadde et engasjert innlegg i stad hvor han fortalte at Arbeiderpartiet, SV og Senterpartiet hadde fått et klart mandat fra velgerne til å styre i en annen retning. Han sa det med så stort engasjement at jeg nesten begynte å tro på det selv. Men det er jo ikke helt riktig, for det er altså et ikke-sosialistisk flertall i folket, men det er valgordningen som har sørget for at vi nå har hatt et regjeringsskifte. Jeg vet ikke om det er noe å skryte veldig av.


Jeg oppfattet at det var mange spørsmål i dette innlegget. Fremskrittspartiet er, i motsetning til Arbeiderpartiet, forbrukernes parti. Vi er det partiet som står på lag med forbrukerne. Det er klart at Fremskrittspartiet, som jeg sa i mitt innlegg, ønsker at prisene på matvarer til forbrukerne skal ned. Men det betyr ikke umiddelbart at bonden skal tape inntektsmessig på det. Økt samarbeid, økt bruk av samdrifter og kostnadsreduksjoner må til. Der kan også staten bidra, som også Fremskrittspartiet har flere forslag om, bl.a. når det gjelder skatter og avgifter. Så tror jeg det er viktig at mange bønder i distriktene må begynne å se seg om etter andre nisjer, der den forrige regjeringen gjorde et veldig godt arbeid, som dessverre ikke har fått den samme satsing under den nåværende regjeringen.


Vi diskuterer i dag statsbudsjettet for neste år og hvilke visjoner, vyer og mål vi skal ha for framtiden. Utgangspunktet for debatten, og et faktum, er følgende: I løpet av neste år vil vår kapitalformue plassert og investert i utlandet passere hele 2 500 milliarder kr, egentlig et ganske fantastisk utgangspunkt. Vi har jo utrolige muligheter for å løse de problemer og utfordringer vi har her i Norge. Til tross for at vi har en enorm formue, og har hatt det ganske lenge, er det skremmende hvilken vei det går. Man skulle faktisk tro at vi levde i en kommuniststat på mange måter. Det er jo kø, kø og kø overalt. Da snakker jeg ikke om kø i matbutikkene, slik vi husker det var under kommunismen i Sovjet, vårt naboland i øst. Nei, heldigvis er matbutikkene i Norge ikke offentlig drevet, men det virker som om det er kø på de fleste områder som styres og drives av det offentlige i Norge. Vi har sykehuskø, og sykehusene forfaller. Etter at de rød-grønne tok over, har det blitt ca. 20 000 flere syke som venter i sykehuskø, og nå er vi oppe i hele 220 000 i sykehuskø. For eksempel er det til og med kø for å få en enkel øyeoperasjon som tar ca. 10 minutter. Syke barn må vente i kø i opptil et halvt år. Vi har kø i eldreomsorgen, kø av eldre som må leve under uverdige forhold. Vi har barnehagekø til tross for at dette er finansministerens kampsak nr. 1. Til og med de kriminelle må vente i kø – kø for å sone straff. Det er jo helt utrolig. Vi har kø på veiene. Bilistene må ikke vente i lange køer for å kjøpe bil, slik det var i kommunisttiden i Sovjet, men det er kø på veiene. Det er litt pussig at Sverige, vårt naboland, har en statsgjeld på over 1 200 milliarder kr, og de investerer masse i vei, mens Norge med en formue på snart 2 500 milliarder kr har utallige livsfarlige veier. Skal man først kjøpe en moderne og trygg bil, skal det svi skikkelig på pungen, noe som har resultert i at vi har noen av de eldste bilene i Europa på veiene, på linje med Albania, et land som vi ellers ikke sammenlikner oss så mye med. For øvrig er kanskje mange av de nye bilene som er i Albania, egentlig stjålet i Norge, men det er jo en helt annen sak. Samtidig har de rød-grønne en kø av forslag om å sette opp enda flere bomstasjoner for å ta enda mer penger fra bilistene. Bare i år er det satt opp 14 nye bomstasjoner. Hvorfor det? Fordi vi ikke har penger? Vi har kø i norsk skole, plassmangel i skolene, og skolene forfaller. Mitt spørsmål er: Hvor er de store visjonene? Hvor er vyene? Hvilke mål skal vi ha? Vi har pengene, og vi kan forandre Norge. Norge burde jo være det landet som har de beste sykehusene, med noe av verdens mest høyteknologiske utstyr, og med høyt utdannet helsepersonell med lang yrkeserfaring. Når man har kompliserte operasjoner her i Norge som man ikke helt vet hvordan skal gjøres, da sender man dem til USA. Hvorfor kunne det ikke vært omvendt, at USA sendte sine pasienter til Norge fordi vi hadde de beste sykehusene? Burde ikke Norge også være det landet i verden med minst kriminalitet, med høyest oppklaringsprosent når det gjelder forbrytelser, og at det var det norske politiet som hadde verdens mest moderne utstyr og de sikreste bilene? Norge har også forutsetning for å ha verdens beste skole og verdens beste universiteter. Hvorfor er det slik at de fleste land velger å sende studenter til USA og England? Hvorfor er det ikke slik at alle sender sine studenter til Norge? Det er faktisk et tankekors at det er gratis utdannelse i Norge, og at man allikevel sender studenter ut, og at de selv ønsker å studere i England eller USA, hvor det koster flere hundre tusen kroner. Norge kunne hatt verdens mest moderne veier. Det ville ha ført til færre dødsulykker, og til vekst i næringslivet. Norge kunne ha vært verdens mest entreprenørvennlige land. Men nei, faktisk er det det lille landet i øst, Estland – som var et av de fattigste landene i Europa for ca. 15 år siden – som nå er blitt kåret til et av verdens mest entreprenørvennlige land. Dessverre ser det ikke ut til at de rød-grønne klarer å fjerne køene. Tvert imot øker køene med rød-grønn politikk. Jeg leste litt på Nettavisen i stad og har en dårlig nyhet derfra. De rød-grønne har hele tiden skrytt av at vi er et av verdens beste land å bo i. Vi er ikke det lenger, vi er falt ned på andre plass. Det er det lille landet i vest, Island, som nå er verdens beste land å bo i.


Jeg har gjennom de svarene som statsråden har kommet med, fortsatt ikke helt oppfattet om hun vil vurdere nye retningslinjer. Det hadde vært veldig greit å få et svar på det. Det er jo krevende å være på eiersiden når det gjelder selskaper på Oslo Børs, særlig i disse tider. Og statlig deltakelse kan være positivt for å bevare arbeidsplasser, det anerkjenner vi. Samtidig vil jeg bare minne salen på at Fremskrittspartiet tok som en forutsetning den gangen vi behandlet Aker-saken, at man skulle selge seg ned i andre selskaper, så det statlige eierskapet på Oslo Børs ikke ble for omfattende. Men det er en annen måte å bruke statlig kapital på, og det er å stille risikokapital til rådighet for norsk næringsliv. Særlig i disse dager kan vi lese om de omfattende konkursene som skjer i Norge. Jeg vil utfordre statsråden på om hun vil gjøre enda mer kapital tilgjengelig for små og mellomstore bedrifter, som ikke får noen særlig hjelp gjennom den krisepakken som er lagt frem fra Regjeringen.


Mitt spørsmål går til olje- og energiministeren. Barentshavet er et utrolig sårbart fiskeriområde, og det er utrolig viktig for fiskerinæringen, som er en av Norges viktigste næringer. I forbindelse med leteboringen i Barentshavet har vi hatt tre store utslipp til sjø, på tross av at oljeselskapene lovte at det skulle være nullutslipp. Samtidig har Petroleumstilsynet rapportert om 39 HMS-hendelser lenger sør, i Norskehavet og i Nordsjøen. De har også uttalt at de er skeptiske til økt aktivitet i Barentshavet. I oljemeldingen som Stortinget behandlet i 2004, sa Regjeringen at den ville avvente resultatene av de planlagte leteboringene før den utlyste nye områder. Likevel har statsråden varslet at vi i sommer skal ha 19. konsesjonsrunde for utdeling av nye lisenser. Har Regjeringen endret sin politikk? Er nullutslipp til sjø et absolutt krav?


Jeg har følgende spørsmål til landbruksministeren og ser fram til svaret som justisministeren kan gi: «Ifølge Nationen sier EU-kommisjonen at Norge har full rett til å stoppe importen av levende storfe fra EU-land. Dette er aktuelt etter at det har oppstått kugalskap i flere EU-land. Landbruksministeren har tidligere uttalt at det er ønskelig at norske bønder ikke importerer storfe, men at Norge ikke kan innføre forbud. Er ikke dette nok et eksempel på at Regjeringa ikke er villig til å utnytte den handlefriheten som Norge har som et ikke-EU-medlem?»


Hvis det er mulig, ber jeg om at avstemningen blir lagt opp slik at man først stemmer over mindretallets forslag. Hvis det eminente forslaget skulle bli nedstemt, ønsker vi å støtte flertallsinnstillingen.


Energipolitikk har vært et viktig tema i denne sal siden regjeringsskiftet og egentlig lenge før det. Det har flere ganger vært forsøkt å få til tverrpolitiske løsninger, i alle fall fra opposisjonens side, for å imøtekomme de utfordringene vi vet eksisterer i kraftsystemet. Norge er i utgangspunktet et energirikt land, likevel snakker man om fare for kraftkrise i landet som helhet, men ikke minst i Midt-Norge. Da er det viktig å ha et redskap og en felles forståelse med hensyn til de utfordringene vi står overfor, slik at vi kan få til løsninger så vi kan rydde opp i den problemstillingen som stort sett politikerne har stått for. Vi må kunne ha en handlingsplan som ser tidshorisonter, kostnader og volum i sammenheng, i stedet for at man snakker om varmepumper og pelletskaminer når Hydro Aluminium starter opp på Sunndalsøra, og utbyggingen av Ormen Lange starter i Midt-Norge. Så er det mange som sier at Soria-Moria-erklæringen er løsningen – at der har man helheten. Hvis vi ser på hva i Soria Moria-erklæringen som foreløpig er blitt presentert i form av konkret politikk, er det omlegging av energibruk gjennom en støtteordning for pelletskamin og varmepumpe. Det er videre en fornybarsatsing, som har resultert i at stort sett alle fornybare prosjekter så langt har blitt lagt på is, og der 14 av 14 høringsorganer har sagt at satsingen er altfor dårlig. Regjeringen skryter av Mongstad. Ja, takk og pris ser det ut til at det vil bli bygd gasskraftverk på Mongstad – fordi Regjeringen har frafalt Soria Moria-erklæringen. Her har den i hvert fall gjort det riktige. Også på Kårstø blir det et gasskraftverk, men byggingen ble iverksatt under den forrige regjeringen. Energiministeren kan derfor glede seg over å kunne klippe over snoren – uten at han egentlig har gjort noe for det. Vi ser hvordan en her viderefører prosjekter og satsinger som ble iverksatt under den tidligere regjeringen. En kan vise til at mye har skjedd når det gjelder Statnett, men hvor mye av dette har blitt tvunget igjennom fordi vi har fått en ny regjering? Det er fryktelig lite. Jeg gjentar: Det er fryktelig lite. Vi må komme oss ut av denne Soria Moria-drømmeverdenen: Statsministeren sa på Desemberkonferansen i Kristiansund at det ikke er denne regjeringen det står på når det gjelder å bygge gasskraftverk. Alle som har søkt, får konsesjon. Det er nok å stille et spørsmål til energiministeren, så får en bekreftet at det er ikke tilfellet. Heldigvis er energiministeren ærlig, men det setter hans egen statsminister i litt dårlig lys. Vi bør ha en energipolitisk handlingsplan, nettopp for å vise hvordan vi skal rydde opp i den kraftsituasjonen som er i Midt-Norge, i den kraftsituasjonen som vil oppstå i Hordaland – noe som kom fram i høringen – som vil oppstå på Haugalandet, og som kan oppstå på Østlandet. Når vil prosjektene bli realisert? Hvilket volum vil de gi? Hvor mye vil de koste? Hvilke løsninger skal vi velge? NVE bruker Austevoll som et eksempel på at det er viktig å opprettholde forsyningssikkerheten, ved at de mot kommunens vilje tvinger igjennom et vindmølleprosjekt. Så det er åpenbart noen som synes at forsyningssikkerheten er veldig viktig. Samtidig tviholder Regjeringen fortsatt på at en ikke skal bygge ut Vefsna, et prosjekt som ville ha gitt «ørten» ganger høyere kraftproduksjon enn det en vil få i Austevoll. Det er åpenbart at det er politikk som ligger i bunnen – og ikke en realitetsforståelse av kraftsituasjonen. Varmekraftverk i Midt-Norge plassert akkurat der en trenger mer strøm, og prosjekter for oppgradering og opprusting av eksisterende anlegg får automatisk nei fra NVE – på grunn av politiske føringer. Statsråden har overfor Stortinget bekreftet at det ligger hundrevis av prosjekter på vent. Hvor er handlingsplanen for å få realisert dem? Vi snubler av gårde: Vi skal vente til energiloven blir behandlet, sier ordføreren for denne saken. Når vil det bli? Alt tyder på at energiloven sannsynligvis vil bli behandlet i slutten av perioden. Da vil dette Stortinget ha latt fire år gå fra seg uten å ha klart å få på plass en handlingsplan. Hvis en sier at det er greit med en energipolitisk handlingsplan, men at en skal vente på energiloven, sier en ja til prinsippet, men utsetter saken. På samme måte utsetter en stort sett alle beslutninger, slik en foreløpig har utsatt industrikraftregimet. En utsetter å behandle søknaden fra Industrikraft Møre og fra Hammerfest Energi. Ikke minst har en ikke lagt fram en handlingsplan for Midt-Norge, noe en tidligere sa en skulle gjøre. En burde ha benyttet denne anledningen til å skape troverdighet i energipolitikken. I hvert fall må de aktørene som skal gjøre nye investeringer i norsk næringsliv, og de husholdningene og privatpersonene som lurer på hvor høy strømprisen blir neste år, ha tillit til at vi som politikere er opptatt av situasjonen og ikke venter til neste strømkrise før vi legger fram noe. Da vil det være for sent. Jeg synes det er trist at strømkrisen åpenbart er det eneste som klarer å trigge Stortinget til å komme med handlingsplaner. Det ødelegger troverdigheten både til norsk energipolitikk, til norsk kraftbransje og – ikke minst – til politikerne. Heldigvis er det de rød-grønne som er i regjering.


Jeg registrerer den faktiske situasjonen, at arbeidsledigheten begynte å øke våren 2013. Den gikk moderat opp hver eneste måned, også i slutten av den rød-grønne regjeringsperioden. Det er et hypotetisk spørsmål representanten tar for seg. Mener representanten virkelig at man er i fullt arbeid når man er permittert? Nei, man er ledig. Man er tilsluttet en bedrift, men mottar ledighetspenger, permitteringspenger – man er ledig. Det betyr at man ikke er i arbeid. Man har ikke vært registrert i statistikken på samme måte, men man er ikke i arbeidslivet. Vi har i dag 2,7 pst. helt ledige. Det er helt i henhold til det som prognosene har vist. Vi ser utfordringer på markedet. Men jeg tror heller ikke man skal tegne et svart bilde – gjøre hverdagen svartere enn nødvendig. Vi ser også lys i tunnelen. Sverdrup-prosjektet, f.eks., er et av de store som vil bli satt i gang i 2016, noe som gjør at ordrebøkene fylles. Norsk industri vil ha arbeidsplasser fremover.


Direktoratet for Arbeidslivstilsynet flyttes jo til Trondheim nå. Det er den politiske delen, det er den delen som har ansvaret og utøver trepartssamarbeidet. Tilsynet føres jo uavhengig som bare det rundt omkring, av alle de regionale og lokale kontorene i Arbeidstilsynet. LO har vært knallklare. De sier at det at direktoratet for Arbeidslivstilsynet nå flyttes til Trondheim, vesentlig svekker trepartssamarbeidet. Arbeiderpartiet er jo vokst fram på arbeiderbevegelsen. Trond Giske har selv alliert seg med og hentet støtte fra arbeiderbevegelsen titt og ofte. Da er mitt spørsmål: Er Trond Giske så politisk naiv når det gjelder Høyre-sidens strategi i forhold til trepartssamarbeidet, at han er villig til å ofre styrken i dette samarbeidet for å få direktoratet til sin egen valgkrets?


Eg takkar interpellanten for dette høvet til å seie noko om Regjeringa sin konkurransepolitikk. Når han spør om det vert ein ny politikk, er svaret at det sjølvsagt vil verte det. Landet har fått ei ny regjering, og då vert det ny politikk òg på konkurranseområdet. Så eg kan allereie no svare slik på interpellanten sitt siste spørsmål: Nei, denne regjeringa kjem ikkje til å vidareføre den førre regjeringa sin konkurransepolitikk på alle område. På nokre område vil vi gjere det, men på andre område vil vi ikkje gjere det, og det skal eg kome nærare inn på. Regjeringa ynskjer, på same måten som interpellanten, at konkurranse skal vere eit viktig verkemiddel i vår blandingsøkonomi. Misbruk av marknadsmakt som går på tvers av interessene til forbrukarane og samfunnet, skal ikkje aksepterast. Nytta på rett måte og innanfor dei rette områda gir konkurranse effektiv bruk av ressursane. Effektiv ressursbruk er nødvendig for å få ei størst mogleg kake å fordele. Slik sett stør konkurransepolitikken opp om den økonomiske politikken og gir eit godt utgangspunkt for den vidare utviklinga av velferdsstaten. Så langt vil eg tru at eg og representanten Hansen er einige. Men til forskjell frå den førre regjeringa har ikkje denne regjeringa eit religiøst forhold til konkurranse. For oss er konkurranse eit verkemiddel og ikkje eit mål i seg sjølv. Det er viktig for Regjeringa at konkurransen skal verke innanfor dei rammene som vert sette av andre politiske mål, t.d. omsynet til miljø og fordeling. Konkurranse skal heller ikkje nyttast i marknader der konkurransen ikkje verkar godt, t.d. innanfor helse, omsorg og utdanning. Eg kjem attende til nokre av dei konkrete områda som interpellanten har teke opp, men eg ynskjer fyrst å seie noko meir om Regjeringa si generelle haldning til konkurranse. Denne regjeringa legg stor vekt på fellesskapsløysingar. Då må offentleg sektor ha ei viktig rolle og utnytte ressursane effektivt. Samtidig krev det høg verdiskaping og effektivitet i ein konkurransedyktig privatsektor. Konkurransepolitikken skal medverke til auka konkurranseevne for næringslivet i tillegg til langsiktig eigarskap, forsking og utvikling, innovasjon, læring og kompetanseutvikling og dessutan stordriftsfordelar som òg er reelle faktorar bak teknologisk og dermed økonomisk utvikling. Verksemder i privat sektor må vere førebudde på å konkurrere internasjonalt og med utanlandske aktørar som etablerer seg her i landet. Då er det ein føresetnad at ein er van med å konkurrere òg på den nasjonale marknaden. Eit anna viktig poeng er at ei lang rekkje bedrifter som i dag er skjerma for internasjonal konkurranse, opptrer som underleverandørar til konkurranseutsett verksemd. Svak eller manglande innanlandsk konkurranse hos underleverandørar kan gi konkurranseutsett verksemd dårlegare nasjonal konkurranseevne fordi kostnadsnivået vert for høgt. Konkurransepolitikken er dermed eit av fleire verkemiddel for å sikre ein effektiv skjerma privat sektor. Konkurranse handlar ikkje berre om lågare prisar. Det handlar òg om å skape ein dynamikk som gir verksemdene incentiv til å drive nyskaping. Regjeringa meiner at konkurranse kan vere ein viktig faktor for å utvikle teknologi og kunnskap, i tillegg til det å ha ein velfylt verktøykasse både i næringspolitikken og ikkje minst i utdannings- og forskingspolitikken. Ei slik utvikling kjem forbrukarane til gode i form av nye og betre produkt og medverkar til at næringslivet kan kome opp med løysingar som betrar den internasjonale konkurranseevna vår. På marknader der aktørane følgjer opp forretningsinteressene sine innanfor alminnelege rammevilkår, ynskjer vi ei tøff oppfølging av konkurranseforholda. Det var t.d. årsaka til at SV gjekk inn for forbod mot bonusprogram innanfor luftfarten i førre periode. Det er nødvendig å ha eit effektivt og sterkt konkurransetilsyn som skal handheve forboda mot konkurranseavgrensande samarbeid og misbruk av marknadsmakt. Dei sterke verkemidla som konkurranselova gir Konkurransetilsynet, må nyttast fullt ut for å motverke verksemder som er i strid med lova. På same vis som Regjeringa er heilt klår på at konkurranse skal nyttast som verkemiddel i marknader som er lagde til rette for konkurranse, er Regjeringa like klår på at det finst område der konkurranse ikkje gir det beste resultatet for samfunnet. Regjeringa har stoppa arbeidet med konkurranseutsetjing av vedlikehaldstenester i Jernbaneverket. Årsaka til det er at Regjeringa meiner at omfattande konkurranseutsetjing i samferdslesektoren ikkje tek tilstrekkeleg omsyn til avgjerande tryggings- og beredskapsfunksjonar. Regjeringa ynskjer heller ikkje å følgje opp ytterlegare konkurranseutsetjing av persontransport på jernbane. Planlegging og utgreiing av å setje ytterlegare jernbanestrekningar ut på anbod er dermed stansa av samferdsleministeren. Vi ynskjer ikkje å eksperimentere med konkurranse om grunnleggjande tenester som helse, omsorg og utdanning. Desse tenestene er lite høvelege for kjøp og sal i ein marknad. Verkeleg omsorg er det vanskeleg å få inn i konsulentselskapa sine detaljerte skjema for tidsbruk og ressursinnsats. Vi menneske har gode og dårlege dagar. Ein dag klarar ein det meste sjølv, neste dag treng ein mykje hjelp. Ein person som tidlegare t.d. berre fekk besøk av heimesjukepleia til medisinutdeling, kan verte ramma av slag eller få lungebetennelse. Det betyr at ein neste dag må ha ein vesentleg sterkare ressursinnsats i heimen. I ein slik samanheng er det klårt ein fordel at den som skal handtere endringa i omsorgstilbodet, har eit heilskapleg ansvar for personen si helse. Det kan aldri eit privat selskap få. Det er det det offentlege, ofte kommunehelsetenesta, som har. Difor er det ikkje klokt å konkurranseutsetje omsorgsoppgåvene. I helsesektoren er situasjonen den at private aktørar, både dei som er tufta på ideelle og dei som er tufta på kommersielle formål, har medverka konstruktivt til det viktige arbeidet med å få ned uverdige ventetider og lange ventelister dei seinare åra. Avtalar og samarbeid mellom regionale helseføretak og private tenesteleverandørar skal sjølvsagt handterast på ein ryddig og god måte. Men denne regjeringa har valt å ha ei differensiert tilnærming til private aktørar. Gjennom Soria Moria-erklæringa er det lagt til grunn at avtaleomfanget mellom regionale helseføretak og private kommersielle sjukehus framover skal avgrensast. Vi ynskjer primært at kapasiteten i dei offentlege sjukehusa skal utnyttast på ein langt betre måte enn det som er tilfellet i dag. Helseministeren har brukt møte med dei regionale helseføretaka til å formidle Regjeringa si plattform med omsyn til relasjonen til dei private aktørane. Fleirtalet i næringskomiteen, og det var interpellanten inne på, har understreka at konkurranse og anbodsutsetjingar kan føre til auka byråkrati, auka kostnader og mindre langsiktigheit – altså det motsette av det som er interpellanten sitt utgangspunkt for interpellasjonen. Komiteen meiner at regelverket for offentlege innkjøp er stivbeint og vanskeleg tilgjengeleg og prega av ulik praksis mellom ulike einingar. Fleirtalet har difor bede om at «Regjeringen foretar en ny og faktabasert gjennomgang av innretningen på konkurransepolitikken». Det vil eg fylgje opp ved å setje i gang eit arbeid med å gå gjennom innretninga på konkurransepolitikken og reguleringane innanfor områda helse og omsorg, m.a. for å trekkje opp skiljelinjer mellom konkurranseutsette og ikkje-konkurranseutsette delar av helseområdet, slik eg nett nemnde. Regelverket for offentlege innkjøp er ein annan viktig del av konkurransepolitikken. Regjeringa har nettopp fastsett at terskelverdiane i det nasjonale regelverket skal liggje på den auken som den førre regjeringa fastsette i haust. Eg skal evaluere terskelverdiane i løpet av ein periode på eit par år og finne ut om ein skal gå vidare inn mot Soria Moria-erklæringa. I den samanhengen har eg òg sagt at eg kjem til å ta ein ny runde om kunngjeringsplikta, som vi ikkje tok med i denne omgangen. Regjeringa har, som interpellanten var inne på, fått ei viss merksemd om fleire avgjerder i klagesaker i forhold til fusjonsreglane i konkurranselova. Eg skal kort kommentere desse sakene, for dei viser ein del av dei problemstillingane som nettopp debatten i dag reiser. Statkraft-saka understrekar Regjeringa sitt ynske om å etablere gode industrielle løysingar i kraftsektoren. Statkraft sine alliansar med regionale aktørar som t.d. Trondheim Energiverk medverkar til spreiing av kompetanse og innovasjon. Samtidig er det avgjerande – og det står i Soria Moria-erklæringa, så det kan ikkje vere noka bombe, verken for den eine eller den andre – at denne regjeringa er oppteken av offentleg eigarskap til den viktige fellesressursen som vasskrafta er for landet vårt. Statkraft-saka tyder derimot ikkje at ein ikkje er oppteken av konkurranse og prisar i kraftmarknaden – tvert imot. Då vi gjorde vedtaket, var det òg gjort vedtak om utleige og sal av større mengder kraft enn det som låg til grunn i Konkurransetilsynet sitt vedtak. Men då leige ikkje kan likestillast med sal, var ikkje effekten nulla heilt ut. Det andre eg vil understreke, er den verknaden det har at Statnett investerer i overføringsnettet etter samfunnsøkonomiske kriterium. Statnett si oppgåve er m.a. å redusere problema med flaskehalsar i overføringsnettet. Færre flaskehalsar vil heilt opplagt redusere konkurranseproblema som eventuelt er knytte til at Statkraft beheld Trondheim Energiverk. Så vil eg òg seie at Høgre sin utbyttepolitikk knytt nettopp til Statnett dei siste åra ikkje akkurat har bidrege til at vi har fått overføringslinjer som medfører at ein kan gjere noko med konkurransesituasjonen når det gjeld kraft. Ein vedtok ein utbyttepolitikk på 50 pst. Bondevik-regjeringa tok ut 90 pst. av Statnett dei siste tre åra og 70 pst. det fjerde året. Då er det ikkje akkurat mykje pengar igjen for Statnett til å drive utvikling av nye overføringsnett og linjer. Omgjeringa av tilsynet sitt vedtak om å stogge fusjonen mellom to amerikanske leverandørar til oljeindustrien vart knytt til konkurransefaglege vurderingar av marknaden. Konkurransetilsynet hadde definert marknaden til å vere nordsjølanda. Alle leverandørar, alle kundar, alle dei som skulle kjøpe desse produkta, var heilt einige om at den einaste vettuge definisjonen av marknaden var global marknad. Det var vi einig i, og difor gjorde vi om Konkurransetilsynet sitt vedtak.


Statsråden er, som fleire talarar tidlegare i dag, inne på at den store debatten rundt dei nasjonale prøvene er i ferd med å avta eller forsvinne heilt. Det einaste som heng igjen, er diskusjonen knytt til fritakshandteringa, altså fritaksprosenten. Spørsmålet er: Når det einaste som over heile landet dveler ved dei nasjonale prøvene, er debatten knytt til kor mange elevar ein fritek internt i dei ulike kommunane, men også innanfor dei ulike skulane internt i ein kommune, som gjer at du får utslag som kanskje gjer at grunnlaget ikkje kan samanliknast, kvifor er statsråden så imot å offentleggjere desse fritaksprosentane, slik at vi kunne få ein meir heilskapleg debatt basert på dei fakta som ligg til grunn, og dermed også kunne bidra til at resultata kjem meir til syne, og at prosessane framover vert endå betre enn dei er i dag?


Bare et par ord til det siste innlegget fra Fremskrittspartiet som er så kritisk til helseforetaksmodellen. Det er jo sånn at da den ble innført for ti år siden, så var det Fremskrittspartiet som var pådriverpartiet for å få organisert sykehusene i helseforetak. Jeg har ikke sett at de har gått imot å avvikle denne modellen heller, men de vil ikke ha det regionale nivå. Og så er det jo også sånn da, til Dale, at representanten Per Arne Olsen vel har uttalt offentlig at man bør definere til det minste nivå hvordan et lokalsykehus skal være organisert. Da vil det – som det vel er sagt – også bety at noen lokalsykehus må legges ned. Det gjenstår nå litt forklaring fra Fremskrittspartiet på hva de egentlig mener når det gjelder sykehusstruktur. Men det jeg tar ordet for, er for å si at jeg oppfatter denne debatten som veldig springende, og som dreier seg om flere ting. For det sentrale i det forslaget som diskuteres, er ikke lokalsykehusorganisering eller avstanden mellom lokalsykehusene på Vestlandet. Det vi diskuterer, er forslaget om å avvikle det regionale nivå i spesialisthelsetjenesten – legge ned det regionale nivå og bare etablere to nivå – det er det som egentlig er forslaget her. Det oppfordrer jeg opposisjonspartiene til å reflektere nærmere over, for det er ingen sammenheng mellom det og det som flere har tatt til orde for, og som også SV er tilhenger av, nemlig å legge de viktige politiske beslutningene om struktur i helsevesenet til en nasjonal helseplan og til Stortinget, til de folkevalgte. Der har foretaksmodellen, sånn som den framstår i dag, en stor svakhet. Men det er ingen sammenheng mellom det og forslaget om å avvikle det regionale nivå. For det regionale nivå som vi har i dette landet, er en stor styrke for spesialisthelsetjenesten og for å utvikle en spesialisthelsetjeneste i et land som er så langstrakt, med så store geografiske forskjeller. Det med å ha kompetanse regionalt til å utvikle helsevesenet, det å utvikle sykehus, ambulansetjeneste og syketransporter i ulike deler av landet er vi ikke tjent med blir styrt fra et sentralt statsapparat i Oslo. Det er det som er forslaget som ligger på bordet, og som opposisjonspartiene i felleskap er enige om. Jeg vil advare mot det, for det vil få langsiktige, uheldige konsekvenser for utviklingen av spesialisthelsetjenesten dersom vi avvikler det regionale nivå. Det vil bidra til en sentralisering på sikt – det er jeg ikke det minste i tvil om. Det er ingen andre land, verken i Skandinavia eller i Europa for øvrig, som ikke har organisert sitt helsevesen i et regionalt og et lokalt nivå.


La meg starte med å si at jeg kan være enig med representanten Chaudhry. Budsjettet er ikke bare et tallbudsjett, det er også et styringsdokument. Da er det viktig at man både holder hendene på rattet, og at en lar være å kjøre i fylla, for vi vet hvordan det kan ende. Det har fra flere vært antydet fra talerstolen – og det har kommet i ganske klare ordelag – at vi har styrket justissektoren, og spesielt politiet. Det er riktig at vi har styrket sektoren i stor grad siden 2006, men spørsmålet er om vi har styrket den nok. Vi har ifølge regjeringen opprettet 1 637 årsverk i politiet i perioden 2005–2010. Da er spørsmålet mitt: Hvor er de? Hvor er disse 1 637 årsverkene som man har økt med? Når man reiser rundt i Politi-Norge, når man besøker lensmannskontorer, når man besøker politimestre, når man besøker tillitsvalgte rundt omkring i Norge, lurer de på akkurat det samme: Hvor er disse nye årsverkene? Når man reiser rundt og hører hvordan det står til i politidistriktene og i Politi-Norge, får man ikke inntrykk av at man har økt med 1 600 årsverk. Man får ikke et inntrykk av at man har økt x antall milliarder kroner siden 2005. Det man får inntrykk av, er et politi som er i krise. Vi får inntrykk av et politi som har smått med ressurser, og som ikke evner å utføre det oppdraget som de skal. Jeg har vært i en del politidistrikter der de står og lurer på om de skal bytte ut bilen, som har gått 600 000, eller om de skal ansette en person. Bytter de ut bilen, har de ingen til å kjøre den, og ansetter de en person, så har han ingen bil å kjøre. Jeg var sågar på et lensmannskontor der de hadde brukt opp overtidsbudsjettet sitt, som ikke er styrt av lensmannskontoret selv, men som er styrt fra operasjonssentralen. De hadde overskredet det med 280 000 kr, som er forholdsvis mye for et lite lensmannskontor med tre ansatte. Der satt lensmannen og lurte på om han skulle kjøpe blekkpatroner til skriveren sin. Da er vi i en situasjon som vi ikke kan tåle. Jeg var også i et politidistrikt der de har hundepatrulje. De fikk ikke bevilgninger nok til å kjøpe de bilene de ville ha for å få plass til hundene. De bilene de kunne få, var for små til å få burene inn i bilene – hvorpå de henvender seg til Politidirektoratet og får beskjed om å kjøpe mindre hunder. Da er det noe som ikke stemmer. Da er det noe som ikke er riktig med politiet i Norge. Så kan man da spørre seg: Hvem har skylden? Hvem er det som har skylden for at Politi-Norge ikke fungerer? Er det politiet selv? Er det de operative tjenestemennene rundt omkring i dette landet, som sliter og jobber hver eneste dag for å gjøre vårt samfunn tryggere? Er det politimestrene som ikke evner å bruke de midlene som de får tildelt på riktig måte, eller er det Politidirektoratet som sammen med regjeringen pålegger politiet stadig flere oppgaver? Det er én ting vi kan være enige om i denne salen, og som flere har vært inne på: Politiet trenger en omstrukturering. Politiet trenger en restrukturering for å kunne utnytte ressursene sine på best mulig måte. Skal vi ha en omstrukturering, er vi nødt til å begynne en plass, og det er på toppen. Det hjelper ikke å starte på bunnen, slik vi alltid gjør, med dem som sliter og jobber hver eneste dag for å holde dette samfunnet trygt. Vi må starte på toppen og gjøre omstruktureringen derfra. Så må vi finne ut: Hvilke oppgaver skal politiet utføre? Hvilke oppgaver utfører politiet i dag? Hvilke oppgaver skal politiet utføre i framtiden – skal de ha færre eller flere oppgaver? Så kan vi da etter hvert se hvor mange distrikter vi skal ha, hvor mange lensmannskontorer og politiposter vi skal ha. Men hele tiden må dette være en vurdering ut fra både demografi, geografi og ikke minst den kriminaliteten som til enhver tid foregår. Det har ved flere anledninger her blitt pratet om opptaket til Politihøgskolen. Vi har nå et opptak på 720 personer. Det er meget bra. Det skal regjeringen faktisk ha ros for. Men utfordringen er at disse må få jobb når de kommer ut. Det har jo vært det store spørsmålet. Statsråden uttalte at det er 172 ledige stillinger i politiet i dag – 172 stillinger som står ledig og venter på nyutdannet personell. Men som statsråden også var inne på, er det ikke alle disse stillingene som lar seg søke på av nyutdannede. Da blir det å gå og vente på at noen skal søke om opprykk. Da kan en spørre seg: Hvor interessant er det for en del polititjenestemenn å søke opprykk til ledende stillinger, når man vet at den jobben de har å gjøre, er å kutte. Det er å spare og kutte på budsjettene. Da er det ikke veldig spennende å prøve å få en høyere stilling i politiet. Det har også blitt pratet om helikoptertjenesten. Oslo-politiet har i dag ansvaret for denne tjenesten. Vi fikk høre i en svarreplikk her at politiet i Oslo har fått økt sine bevilgninger og har kjøpt helikopter og er bedre rustet enn noen gang til å ivareta denne tjenesten. I 2010 hadde helikoptertjenesten to måneders sommerferie. Det var to måneder helikopteret sto på bakken, fordi de ikke hadde økonomi til å bruke det. Vi vet også at overhaling på disse helikoptrene krever en del tid og krever en del ressurser, og når dette skjer, har ikke politiet operativt helikopter. Hvordan er dette forsvarlig når hvert eneste politidistrikt i Sør-Norge som kan benytte denne tjenesten, sier: Vi trenger dette helikopteret. Allikevel nedprioriteres denne tjenesten. Hvis Fremskrittspartiet kommer til makten, har vi i hvert fall seks helikoptre plassert ut på forskjellige steder i Norge, og de skal være 100 pst. operative. Så til slutt ønsker jeg å si litt om tilbakefall og straffer. Det har blitt nevnt her at tilbakefallsprosenten nå er nede i 20 pst. etter to år. Det var slik at tidligere målte man tilbakefallsprosenten etter fem år, og da var den selvfølgelig mye høyere. Hvis man ønsker å få tilbakefallsprosenten ned på null, er heller ikke det veldig vanskelig. Det er bare å sette måletiden til én dag, og da tror jeg nok den er nede på null. Men jeg tror at hvis vi går inn og ser på tallene i dag, og ser på hvordan tilbakefallsprosenten øker når de målbare årene øker, er jeg ikke i tvil om at tilbakefallsprosenten ikke har gått ned i det hele tatt de siste ti årene. Det er det som er viktig. Vi sammenligner oss gjerne med andre land, men vi må sammenligne oss med vårt eget land for å få en reell sammenligning. Fremskrittspartiet ønsker strengere straffer. Ja, vi ønsker strenger straffer, men samtidig ønsker vi også rehabilitering i fengslene. Det er en forutsetning at de som sitter inne, også har mulighet til å komme ut i et samfunn som lovlydige, frie borgere. For å få til dette er en rehabilitering noe av det viktigste som er. Representanten Klinge var inne på om det er hevn det dreier seg om når vi skal arrestere og dømme folk. Det har ingenting med hevn å gjøre. Det har med å kunne gjøre opp for seg overfor samfunnet, og at det norske samfunn som helhet skal føle at rettferdigheten skjer. Da er det betimelig å nevne: Når en som dreper sin kone på en meget stygg måte, er å treffe ute på gaten to måneder etter hendelsen og møter foreldrene til offeret, og han møter barna – sine egne barn, som vet at denne personen har drept deres mor, kan vi spørre: Hvor er rettferdigheten? Hvordan føler folk at rettssamfunnet ivaretar deres interesser når slike episoder skjer? Sånne ting skal ikke skje, men på grunn av en del finesser i straffeloven, skjer det allikevel. Hvis dette er det representanten Klinge mener er riktig, har vi et veldig forskjellig syn på hva som er rettferdig i dette landet. Til slutt: Det ble nevnt at DNA er viktig for rettssikkerheten. Statsråden sier egentlig i sitt innlegg at han ikke stoler på GENA – at dette er så viktig at vi må ha det på Rettsmedisinsk institutt. Når han da ikke er villig til å se på GENAs muligheter til å gjøre dette, sier han rett ut at han ikke stoler på GENA. Da er egentlig spørsmålet mitt: Er RMI totalt feilfri? I så fall er det veldig interessant.


I fjor var det 70-årsmarkering for frigjøringen av Øst-Finnmark. Gjennom den ble manges øyne rettet mot nord, og mange ble rystet over de historiene som ble fortalt, både fordi krigen hadde en helt annen karakter i nord og fordi møtet med mennesker som mistet alt, hele lokalsamfunn som ble brent, og folk som ble evakuert, gjør et sterkt inntrykk på de fleste. Men det er også en annen ting som har rystet folk, nemlig deres egen uvitenhet og mangel på kunnskap om sin egen og vårt lands nære historie. Hvorfor har jeg ikke hørt om dette før? Dette er et spørsmål som har blitt gjentatt ofte det siste året, gjerne etterfulgt av: Var det virkelig sånn det var? Den brutale nedbrenningen og tvangsevakueringen av Finnmark var blant de verste hendelsene under 2. verdenskrig i Norge. Likevel står denne delen av historien i fare for å gå i glemmeboka, både fordi mange går ut av norsk skole uten særlig lærdom om krigen i nord og fordi de siste som kan fortelle, trekker på årene. Min mormor, som fyller 99 i år, har fortalt om hvordan hun omsider slapp ut av tysk fangenskap fordi hun skulle føde. Høygravid var hun blant de tyske soldatene. Ikke alle har eldre som kan fortelle fra krigen, og heller ikke alle har like lett tilgang til den solide kunnskapen som ligger i f.eks. Gjenreisningsmuseet i Hammerfest og den fortellingen om landsdelen som de formidler, eller for den saks skyld Grenselandmuseet i Kirkenes. Selv om mange har gjort en viktig innsats med å fortelle sin egen historie gjennom beskrivelse av krigsårene – og det er klart at dette er fortellinger det koster å formidle – og ikke minst innsatsen fra historikere og lokalsamfunn, er den samlede nordnorske krigshistorien fremdeles et åpent hull. Også skoleverket trenger flere utgangspunkt for formidling. Det gir oss et ansvar, for all erfaring viser at de som ikke lærer av historien, dessverre oftere står i fare for å gjenta den. Et menneske som ikke har mer erfaring enn sine egne år, vil alltid være fattigere enn et menneske som evner å lære av vår felles historie. Derfor løfter jeg i dag spørsmålet om hvordan regjeringen vil sikre at den nordnorske krigshistorien gjøres kjent også for kommende generasjoner. Det er i siste time spørsmålet tas opp. Det nordnorske folk er kjent for å være hardføre og utholdende, for å tåle mye. Det bar også motstandskampen i nord preg av. Vanlige folk risikerte mye ved å vise motstand og delta i aktivitet som kunne svekke fienden. Mange gjemte russerfanger, mange smuglet mat, mange deltok med sitt, med det de kunne. Noen historier er bedre kjent enn andre. NRK har det siste året gjort en formidabel innsats ved å vise, som statskanal, hvordan man gjennom en fortelling kan formidle det nasjonale limet gjennom dokumentasjon og det å få fram ukjente fortellinger. Blant annet har de gjort oss kjent med mennesker og motstand, med hendelser i nord, f.eks. motstandsgruppa på Sørøya, som spesielt var kjent for sine kvinnelige skyttere og soldater. Alta bataljon var de første som påførte Nazi-Tyskland et krigsnederlag ved fronten i Narvik-området. Da krigen var over, ble den nordnorske styrken et argument for å bli avspist fremfor å bli hedret. Myndighetene mente – med støtte fra det såkalte Eitinger-utvalget – at krigsveteranene fra Alta bataljon var så vant med nettopp harde og kummerlige forhold at de av den grunn ikke var berettiget krigspensjon. Også når det gjelder utmerkelser og medaljer, ser det ut til å være et skille mellom nord og sør, mellom dem som har blitt sett og dem som har blitt fortiet. Det er klart at dette henger i hop, for en historie som ikke fortelles, er jo heller ikke så lett å gjøre heder og stas på. Og noen fortellinger var det ekstra viktig å la ligge. Partisanene er krigshelter som ble skjøvet ut i kulda og inn i skyggen da historien skulle skrives fra offisielt hold. De passet ikke inn. Kommunistfrykten gjorde at mennesker som hadde stått for en heroisk og uvurderlig innsats, ble mistenkeliggjort og uglesett. Hans Majestet Kongen har beklaget behandlingen av partisanene. Det er vi i SV glad for. Jeg hadde håpet at det skulle komme en særlig takk til dem under frigjøringsjubileet i fjor. Det skjedde ikke. Men i forbindelse med den nasjonale 70-årsmarkeringen i år er det på høy tid at staten – på en utvetydig måte – sørger for skikkelig honnør for innsatsen partisanene gjorde for vår felles frihet. Jeg lurer også på hvilket initiativ regjeringen vil gjøre for å hedre den nordnorske innsatsen under krigen spesielt. Selv om det er 70 år siden frigjøringen, er det fremdeles mange sår som ikke har fått gro, som ikke har fått nok luft til å kunne leges. Et traume som ikke bearbeides, står i fare for å gå i arv, fordi vonde opplevelser setter sine spor. Vold og nazistisk beleiring gir en nasjon varige men, men også etter at friheten var et faktum, har mange hatt vonde opplevelser, for det er ikke bare bomber som er skyld i tapt barndom. Mange av de såkalte russerungene, de såkalte tyskerungene og de såkalte kommunistungene fikk en oppvekst i etterkrigsårene som få kan forestille seg. Samtidig gir handlinger utført fra offisielt hold grunnlag for holdninger blant folk. Særlig vondt er det når nasjonens helter blir noens overgripere. Da 2. bergkompani ankom Finnmark like etter frigjøringen, ble de rystet over hvor nært på lokalbefolkningen tyske soldater levde sine liv. Det var tydelig at de ikke kjente lokalsamfunnet de kom til. Halvparten av alle tyske soldater ble utstasjonert i Finnmark; det er klart at de flyttet inn i husene til folk, at de måtte leve side om side. Da bergkompaniet kom, tok de moralen i egne hender – og den ble også brukt til å skamklippe flere norske, samiske og kvenske kvinner som bor i nord, og det er også fortellinger om overgrep som ble begått. Dessverre er arkivene ødelagt, men det betyr ikke at dokumentasjon av skamklippingen ikke finnes. Jeg hadde håpet at statsministeren under sin deltakelse ved markeringen for frigjøringen av Øst-Finnmark i fjor høst ville kommet med en offisiell beklagelse til dem som ble utsatt for hendelser som kan spores tilbake til norske nasjonale interesser i sin tid. Vi vet at kvinner er spesielt utsatt i konflikter, og vi hadde et eksempel her på hvordan de også blir stilt til ansvar for nasjonens ære. Det er viktig å beklage den trakasseringen av kvinner som skjedde, utført av norske soldater og fra offisielt hold, og derfor lurer jeg på: Hvordan vil statsråden sikre oppreisning for kvinner som ble uthengt og trakassert? Jeg vil avslutte med å si at det alltid er viktig å se framover. Men det er så mye lettere å ha blikket trygt festet i framtiden hvis du har din fortid med deg i bagasjen, og det er jo det denne debatten handler om.