For referatet må eg først rette opp ein inkurie. Det gjeld ein merknad om Vest-Sahara, som SV skulle vore med på i innstillinga. – Så er det gjort. Så la eg merke til at utanriksministeren, til liks med representantar frå SV, Arbeidarpartiet og Høgre, argumenterer veldig sterkt for å sjå dei ulike menneskerettane som eit udeleleg heile og at dei heng saman og påverkar kvarandre ulike vegar, mens representanten frå Framstegspartiet argumenterte for det stikk motsette – at vi ikkje burde gjere det, at det er ein reell forskjell – og har det til felles med ein del land i verda som òg argumenterer for at den eine typen rettar er viktig, mens den andre er ei vestleg oppfinning, men da med motsett utgangspunkt: Dei økonomiske og sosiale rettane er viktige, men ikkje dei andre. Så mitt spørsmål er: Vil det vere eit gode om vi skulle begynne å dele opp menneskerettar ved å gradere og rangere dei etter kor viktige dei er, eller ville det berre skape større problem med å fremje rettar i verda?


I VM på ski i Lahti har vi virkelig fått sett toppidretten på godt og ondt – fantastisk spenning og glede over våre utøveres prestasjoner på den ene siden, dopingskandale på den andre. Den edle kappestriden uten andre prestasjoner enn den utøveren står for aleine, uten et arsenal av medisinsk og teknisk ekspertise og uten press fra kommersielle krefter, er en saga blott. På mange måter befinner topp og bredde seg i to forskjellige verdener, men toppens idealer om først og best, nær sagt for enhver pris, presser barne- og ungdomsidretten. Vi ser det på utstyrspresset. Foreldre har kommet til meg og fortalt at unger kommer hjem og forlanger kosttilskudd for å bli bedre. Det er klart at det er noen som tjener på dette. Det er et vanvittig kommersielt press på barn og unge, og det må vi ta på alvor. Barneidretten har sine bestemmelser som er noen av de beste i verden, om allsidighet og konkurranseforhold som er tilpasset unger. Men den framstår ikke som ubetinget uskyldsren og problemfri. Konkurransesesongen for de aller yngste tøyes i begge ender i flere idretter. Topping av lagene, krav til oppmøte og deltakelse er så stort fra mange at mange 12- og 13-åringer går lei. Sjøl har jeg hatt mange fantastiske år i idretten. Jeg har fått oppleve den enorme gleden det er sammen med andre i fellesskap å mestre nye ferdigheter, samspill mellom kropp og bevegelse. Dette er idrettens egenverdi som en finner både i topp og i bredde, og som er en viktig begrunnelse for at det offentlige skal gå inn og ta ansvar. Det er også en begrunnelse for den enorme dugnadsinnsatsen – og den har jeg lyst til å berømme – som foreldre og andre legger ned. Den andre store begrunnelsen er folkehelseperspektivet. Vi vet at fysisk aktivitet har avgjørende betydning for folkehelsa. Inaktivitet er en av de største truslene mot folkehelsa. Belastningslidelser står for 50 pst. av alle legekonsultasjoner. Fysisk aktivitet har avgjørende betydning for ungers utvikling. Den gir mestringsopplevelser, og for unger er mestring knyttet veldig mye til kropp. Motorisk utvikling har avgjørende betydning for utvikling gjennom deltaking i leik, for læring, for emosjonell og kognitiv utvikling. Derfor er det bra at meldinga betoner så mye verdien av fysisk aktivitet, både gjennom den organiserte idretten, og også gjennom uorganisert aktivitet i og utafor idretten. SV støtter forslaget om å bruke mer penger på nærmiljøanlegg, også knyttet til skolegårdene. Mange av skolegårdene er reine asfaltørkener og gir lite utfordringer til unger. Men vi i SV savner en sterkere betoning av en samfunnsplanlegging som må ha som mål at alle skal ha tilgang til friarealer og muligheter til fysisk aktivitet. Vi vil at det skal settes av mer tid til fysisk aktivitet i skolen. Vi vil at det skal bygges flere gang- og sykkelveger som gir flere muligheter til daglig fysisk aktivitet. Vi vil også ha gratis utleie av idrettsarenaer til idrett og fysisk aktivitet for barn og unge, slik at det blir mulig å ha en så lav kontingent at ingen blir holdt utafor. Her har både kommunene og idretten et ansvar, idretten også for å begrense kravet til utstyr, som ekskluderer mange fra muligheter til deltakelse. Komiteen har vært opptatt av gråsoner og etikk i arbeidet med denne meldinga. Idrettens forhold til helse må stå sentralt i den videre debatten. Her utforder SV både idretten og departementet. «Painkillers» brukes i dag for at en utøver som er skadet eller overtrent, skal kunne gjennomføre en konkurranse til tross for at det kan gi helseskader på lang sikt. Idrettsinvalider er dessverre noe vi kommer til å se mer og mer av. SV legger fram forslag om at Regjeringa må utrede bruken av medikamenter i bredde- og toppidretten ut fra målsettinga om riktig medisinsk bruk og å hindre misbruk. Idretten har alltid spilt en samfunnsrolle eller har vært et speil av samfunnsutviklinga. SV mener at den tiltakende kommersialiseringa av idretten er en trussel mot idretten slik vi har identifisert oss med den, og det er storsamfunnets plikt å gjøre noe med denne utviklinga. Symbiosen media, næringsliv og idrett forsterker kommersialiseringa og presset på utøverne. Vi mener derfor at Regjeringa må komme tilbake med tiltak som hindrer at reklamefinansierte medieselskap styrer idretten gjennom eierskap. Derfor mener vi at det bør vurderes å forby reklamefinansierte medieselskap å kjøpe aksjer i idretten, enten det gjelder klubber med underselskap eller ligarettigheter. Jeg fremmer da SVs forslag som står i innstillinga.


Eg berre konstaterer at dei tidlegare opposisjonspartia nok ein gong har fått klokskapen etter at dei har gått ut av regjering, og at det no hastar veldig med å få eit vegtilsyn dei sjølve aldri tenkte på å oppretta. Og så konstaterer eg at denne regjeringa tek forslagsstillarane på alvor og seier at dei skal koma tilbake til saka. Saksordføraren sa at dei skal ha ei høyring på dette. Dei vil altså gje forslaget ei seriøs behandling, eit forslag som er fremma av den førre regjeringa sine representantar. Det synest eg er ein svært sakleg og god måte å behandla opposisjonen på. Så får me heller håpa at me kan unngå å få desse partia i posisjon igjen, slik at dei lèt vera å fremma forslag når dei er i posisjon.


Det er ikke noe vanskelig for noen av oss å finne mennesker i Distrikts-Norge som deler enkelte punkter i Fremskrittspartiets politikk, verken når det gjelder rovdyr eller når det gjelder motorferdsel. Det jeg sier, er at det store, brede flertallet deler regjeringens politikk på begge disse områdene. Vi må ha en balanse mellom rovdyr og sauehold i Norge, mellom utmark og rovdyr. Vi skal ha begge deler. Vi må ha en balanse mellom anledningen til å drive motorferdsel, gitt spesielle forutsetninger, og det behovet for stillhet, ro og beskyttelse av naturen som det store flertallet også ønsker. For Distrikts-Norge er det også et fundamentalt spørsmål å ha en slik naturtilstand at mange sider ved reiselivet, jordbruket og fiskeriene eksisterer på en god måte.


Fremskrittspartiets nyvunne begeistring for det representanten Hagesæter kaller god objektiv kunnskap fra ekspertgruppen, kan jo borge for at også FNs klimapanel snart kan gjøre inntrykk på Fremskrittspartiets representanter. Det ville være en heldig utvikling. Slik Fremskrittspartiet argumenterer i dag, burde de ikke ha noen skrupler med å investere i noe som helst, så lenge det gir avkastning i oljefondet. Man kunne sett for seg store investeringer i landmineproduksjon f.eks., noe som hadde gitt enda mer penger i kassa til det norske folk. Mitt spørsmål til Hagesæter er følgende: Har jeg tolket representanten rett: Er det slik at Fremskrittspartiet vil følge ekspertgruppens anbefaling om ett år, uansett hva de kommer fram til, også om det så var at gruppa anbefaler å trekke seg ut av all fossil eksponering i SPU?


Nå skal ikke jeg forlenge debatten unødig, men det ville være en veldig, veldig fordel for den videre debatten om Høyre på et tidspunkt kunne presisere hva partiet egentlig mener. Det blir litt i tråd med det Erling Sande sa til slutt her. For regjeringspartiene har altså utformet en strandsonepolitikk som er et veldig strengt regelverk for Oslofjorden, et liberalt regelverk for Distrikts-Norge vidt og bredt og en mellomposisjon for Rogaland, Hordaland og innerste delen av Trondheimsfjorden. Det kunne vært interessant å vite om Høyre spesielt – jeg er ikke så opptatt av Fremskrittspartiet for det er Høyre jeg ser på som en mulig samarbeidspartner om dette – er enig i dette, og om man faktisk mener at vi trenger nasjonale, klare spilleregler på dette området utformet av Stortinget, eller om dette er et område hvor den enkelte kommune kan bestemme selv, noe alle vet ville uthule de nasjonale reglene helt. Så var Solvik-Olsen inne på markaloven. Meg bekjent er det ennå ikke tatt noen avgjørelse om Marka som kan rettferdiggjøre de skrekkvisjonene som Solvik-Olsen har. Den eneste vesentlige avgjørelse som er tatt, var i forbindelse med Linderud – den var det stor jubel for. Alle de andre avgjørelsene skal vi nå gå igjennom for nettopp å legge et regime som sikrer det som er formålet med markaloven, nemlig å legge til rette for friluftslivet for Oslos og nabokommunenes befolkning, men uten å drive en form for millimetertyranni som bidrar til at folk mister tillit til det hele. Til slutt litt om Mongstad. Ingen mener at man skal sette i gang fullskala rensing på Mongstad uansett kvaliteten på prosjektet. Den ene klare utfordringen jeg har kommet med til Høyre – og jeg gjentar: til Høyre, for jeg er ikke opptatt av Fremskrittspartiet; det vil holde med Høyre – er om Høyre kan si klart ifra at dersom det kommer et godt, industrielt, økonomisk og teknologisk prosjekt, vil partiet videreføre det. Miljøbevegelsen har vært kritisk – alle har jo registrert at de har vært veldig kritiske til SV og regjeringen nå – og det ene punktet de er grunnleggende kritisk til, dreier seg om faren for en borgerlig regjering i Norge. Miljøbevegelsen er ikke helt sikre på at vi vil vinne valget i 2013. Jeg tror vi har en god sjanse til det, men jeg kan heller ikke garantere noen at de rød-grønne vil vinne valget i 2013. Så galt kan skje i dette landet at vi får en borgerlig regjering i 2013, og da er alle usikre på om løftene om fullskala rensing på Mongstad står fast. Men jeg vil altså bare ha en klar uttalelse fra Høyre – det ville hjelpe fra Fremskrittspartiet også, men min ufordring går til Høyre – om at en regjering med Høyre vil videreføre dette hvis det er et godt prosjekt teknologisk, økonomisk og industrielt. Kristelig Folkeparti, slik jeg har oppfattet det, har kommet med et slikt synspunkt. Hvis Høyre gjør det, er all usikkerhet om dette borte.


Jeg har følgende spørsmål til justisministeren: «Ifølge politivedtektene for Oslo kommune av 1996 er grunneierne pålagt å forestå strøing og feiing av tilstøtende kommunale fortauer. Dette innebærer en betydelig belastning for mange grunneiere. Dagens ordning hevdes å være utilstrekkelig. Lovhjemmelen for å pålegge grunneierne i stedet for Oslo kommune å forestå strøing og feiing av kommunale fortauer er trukket i tvil, senest av professor Fleischer. Hva er statsrådens vurdering av dagens praksis og lovhjemmelen for denne?»


På vegne av meg selv, Olav Gunnar Ballo, Anne Helen Rui og Bjarne Håkon Hanssen har jeg den glede å fremme et Dokument nr. 8-forslag om endringer av regelverket slik at rusede personer som er til fare for seg selv, sikres medisinsk vurdering, eventuelt medisinsk behandling eller overvåking.


Vettet er nok rimelig likt fordelt, men spørsmålet er jo snarere om pengene blir fordelt på en rimelig god måte. Jeg skal tilbake til hovedspørsmålet, som altså dreier seg om monumentbygging av en bro i Sogn og Fjordane, hvor det er en årsdøgntrafikk på 45 – kun 45! Riktignok mener Vegvesenet at det skal komme 700 nye trafikanter på døgnbasis hvis man bygger broen. Det er grunnlaget for å være spørrende til at man skyver et flertall, riktignok et flertall i fylkestinget, foran seg, og ikke som statsråd har tydelige syn på hvordan staten bruker sine midler, på hvordan staten eventuelt skal bruke 1 milliard kr på å bygge en broforbindelse på Vestlandet for 45 daglige trafikanter, når det er køer av prosjekter i andre fylker, hvor vi daglig blir minnet om at vi mangler penger til sikre veier. Gode veier redder liv. Det er vi nettopp minnet om gjennom en svensk undersøkelse. Er dette en klok prioritering som statsråden gir signal om?


La meg først takke domstolembetet for et fantastisk arbeid som gjøres i våre domstoler. Der skapes det rettferd for veldig mange mennesker. Effektiviteten er nesten på topp i verden, og veldig bra står vi også i den europeiske sammenhengen. Så det er et fantastisk arbeid, det må vi alle sammen rose og takke for. Så til denne saken. Det taler meget gode argumenter for at vi skal innføre lyd- og bildeopptak. Det er også regjeringspartiene og SV med på. Men målet skal hele tiden være at det skal trygge og fremme rettssikkerheten til dem som kommer til domstolene, og da blir jeg litt urolig når Fremskrittspartiet ser så forenklet på saken. På den ene siden er det riktig og nødvendig å ta både bilde og lyd for å sørge for at dette kan etterprøves i ettertid. Samtidig er det også en betenkelighet vi må ta med oss, nemlig at når saken eventuelt kommer i annen rettsinstans, må vi ikke gå i den fellen at det da er kun lyd og bilde som skal kjøres, at det ikke skal være vitner, ofre for den saks skyld, eller tiltalte selv som i egen person står der og forsvarer seg eller legger fram sitt vitneprov. Det er forskjell på å kjøre et bilde fra en tidligere rettsinstans, seks måneder tilbake, et år tilbake, og la et levende menneske stå der og framlegge sitt eget vitneprov, med alle de følelsene, alle de nyansene og alle de menneskelige sidene som kommer fram dersom man selv står der – istedenfor at det kun kommer et bilde. Det er ikke en så enkel sak som Fremskrittspartiet prøver å framstille det. Vi trenger å gå i dybden av saken. Vi er åpne for det, vi er enige i intensjonen, men vi må også være enig i at det er ikke en enkel og ukomplisert sak forslagsstillerne her prøver på å fremme. Da trenger vi tid. Dette dreier seg tross alt om folks rettssikkerhet.


Jeg takker statsråden for svaret – som var et svar. Man skulle jo kanskje tenke litt videre om hva man skal mene om utbygging av stamveier. Når det er en nasjonal oppgave å lage en stamvei, burde staten kanskje også ha myndighet til å bestemme hvor veien skal gå. Grunnen til at jeg sier dette, er at ting tar veldig lang tid. Vi skal ta vare på demokratiet vårt, vi skal høre dem som høres skal. Men altså: Ting tar veldig lang tid. Det koster penger, det kan koste menneskeliv, og det skaper ikke noen bolyst når man lever i en så stor uvisshet som valg av veitrasé, i dette tilfellet rv. 2, medfører for dem som bor langsmed den, for dem som ferdes langsmed den, for dem som lever av veien, og for dem som lever på veien.


Jeg takker for svaret. Jeg oppfattet det slik at statsråden og regjeringspartiene ikke ønsker et sorteringssamfunn. Men den praktiske politikken som føres, fører jo til et sorteringssamfunn – det viser jo dette eksemplet. Her kan man altså kjøpe seg forbi køen og slippe å bli uføretrygdet på grunn av at man har penger, og på grunn av at Regjeringen har et uttalt ønske om å knekke flest mulig private bedrifter som driver i denne sektoren. Jeg tror vi har bruk for alle gode krefter, også private, for å unngå at folk går ut i uføretrygd. Selv om man på helsebudsjettet vil spare noen kroner på dette området, kommer utgiftene på andre poster. Mitt tilleggsspørsmål er: Vil statsråden sørge for at reglene blir skjerpet slik at sånne situasjoner ikke oppstår og vi unngår et sorteringssamfunn? I tillegg vil jeg spørre: Vil statsråden ta initiativ overfor helseministeren slik at denne personen får tilbakebetalt de pengene som hun har betalt for denne operasjonen?


En skal være forsiktig med å la seg fornærme som sentral politiker. Men selve spørsmålet fra representanten Nørve kunne jeg ha unnvært. Fremskrittspartiet står sammen med hele komiteen i en fellesmerknad hvor vi nettopp understreker at vi ikke skal ha et sorteringssamfunn, men at vi skal ha et samfunn for alle. Det burde egentlig være svar nok. Men vi skal ikke se bort fra at for enkelte foreldre – en mor eller et ektepar – kan et alvorlig avvik som ikke er forenlig med liv, være en for stor belastning å bli påført. Det er den muligheten vi får hvis vi hadde gått inn for preimplantasjonsteknikken. Da kunne vi unngått å påføre et ektepar eller en enslig kvinne den utrolige belastningen det må være å føde et barn med slike sykdommer som er uforenlig med liv. Det er også en side ved dette som vi ikke må glemme.


På lang sikt er det veldig mye en kan gjøre, da er det stor fleksibilitet i energisystemet. På kort sikt er det svært få ting en kan gjøre direkte. De menneskene som en kan si det er fare for liv og helse for, fordi det er høye strømpriser, er de menneskene som frykter strømregningen og derfor skrur av varmen. Det er de samme som ikke har penger til å gjøre dyre tiltak, knapt nok de billige tiltakene på kort sikt. Derfor er det sånn sett ikke noen løsning å komme med alle mulige støtteordninger. La meg ta situasjonen i Midt-Norge som eksempel, der strømprisene har vært oppe i over 8 kr pr. kWh – ikke bare én gang, men flere ganger – samtidig som Regjeringen styrer over ny produksjonskapasitet som ikke blir tatt i bruk. På kort sikt ville f.eks. to mobile gasskraftverk i Midt-Norge bidra til å presse strømprisene ned, og dermed gjøre at folk ikke fikk den skrekken for høye strømpriser og skrudde av varmen. Da må en spørre: Hvor høy må strømprisen være i Midt-Norge før Regjeringen tar i bruk sine kortsiktige virkemidler, så vi kan få en bedre balanse i kraftmarkedet?


Jeg er glad for statsrådens noe konstruktive inngang, men så er spørsmålet: Hvem har ansvaret? Statsråd Grete Faremo sier 8. mai 2011: «Den behandlingen våre krigsseilere fikk da de omsider kom hjem vil alltid stå som en skamplett på nasjonens ære.» Jeg forstår det slik at statsråden er enig i det. Så er jo spørsmålet da: Hvem har det ansvaret? Er det skoleeierne? Det er det jo ikke; det ansvaret ligger ingen andre steder enn i denne sal. Og statsråd Faremo sier videre: «Jeg er glad for at jeg som forsvarsminister i dag kan si at vi har lært av fortidens feil og hvordan de kan rettes opp.» Da er jo på en måte også spørsmålet: Hvem har ansvaret for at man retter opp den feilen som er begått, og sørger for at det ikke skjer igjen, gjennom å spre god krigsminneerindring også til framtidige generasjoner? Er det kommunene, eller er det staten og denne sal, Stortinget som institusjon, som har ansvaret for å rette opp den urett som er begått mot en så stor gruppe?


Det er sjelden jeg hører representanter fra Kristelig Folkeparti som problematiserer vårt forhold til NATO som forsvarsallianse. NATO har en strategi for bruk av atomvåpen som åpner for bruk av atomvåpen i gitte situasjoner. Atomvåpen er det våpenet som kan velte hele denne kloden ut i kaos, dersom det kommer i bruk. Mener Kristelig Folkeparti at NATO bør avvikle sin atomvåpenstrategi?


Først noe som har med begreper å gjøre. «Skatteparadis» er egentlig ikke det rette ordet, for hovedproblemet med skatteparadisene er ikke skatteunndragelse. Hovedproblemet med skatteparadisene er at man kan skjule alt mulig. Det kan også være et tilleggsproblem at man ikke betaler skatt, men en del av dem som har sine penger i skatteparadiser, betaler jo skatt til det landet hvor man driver virksomhet. Det er paradis for å skjule noe, for det er nesten umulig og ugjennomtrengelig å vite hvem som eier de pengene som er der. Det er et sted for å skjule narkotikapenger, for å skjule terrorismepenger, for å skjule internasjonal kriminalitet og selvsagt i stor, dramatisk skala for å skjule internasjonal korrupsjon. Derfor vil vi sette et helt annet søkelys på dette, og jeg inviterer Stortinget til å være med på det. Jeg tror tiden nå er moden, fordi Wolfowitz har gjort dette til et hovedtema for Verdensbanken. Kampen mot internasjonal terrorisme har satt dette problemet på en annen dagsorden enn bare i spørsmålet om skattesvik. Disse skatteparadisene er et svært internasjonalt problem i forhold til kriminalitet og korrupsjon, og derfor vil vi ha dette på dagsordenen. Så får vi komme tilbake til spørsmålet om Mauritius når vi har fått en nærmere redegjørelse.


For første gang legger en regjering i Norge fram en langtidsplan for forskning og høyere utdanning som gir næringslivet og forsknings- og utdanningsmiljøene forutsigbarhet og langsiktighet. Planen, som tar utgangspunkt i de store utfordringene som Norge står overfor, er godt mottatt, og både Forskningsrådet og Akademikerne har kalt den «en milepæl». Unio omtalte den som «både ambisiøs og konkret». Fremskrittspartiet er positive til at planen inneholder konkrete satsingsområder, langsiktige prioriteringer og målsettinger, samtidig som den gir den fleksibilitet som er nødvendig for å ta i bruk muligheter som vi i dag ikke kjenner til. Kvaliteten på forskning og høyere utdanning er generelt god. Samtidig er det til dels stor variasjon resultatmessig mellom institusjonene. Det betyr at det er potensial til å ta ut mer. I motsetning til Arbeiderpartiet evner Fremskrittspartiet både å se ting i sammenheng og å sette ting inn i en helhet. Vi mener at langtidsplanen og regjeringens varslede melding om struktur og kvalitet i UH-sektoren må ses i sammenheng, og at dette vil styrke og heve kvaliteten på forskning og høyere utdanning. Det satses på områder der Norge har strategiske fortrinn, som naturressurser eller gode fagmiljøer. For eksempel er vi verdensledende innenfor maritim teknologi. For å være i front med gode og effektive løsninger er det behov for samarbeid mellom næringer, forskning og utdanning. Næringsklyngen Blue Maritime på Mørekysten og Maritime CleanTech West, som holder til i Bergens- og Haugalandsområdet, og som har status som senter for fremragende forskning, er gode eksempler på hvordan samspillet mellom næringsliv og utdanning og forskning driver fram ny og enda bedre teknologi. Dette viktige samspillet er med på å trygge arbeidsplasser og sikre utvikling og vekst i Norge. Fremskrittspartiet er godt fornøyd med at dette ivaretas på en veldig god måte i planen. Oljeutvinningen på norsk sokkel har vært viktig for vår økonomi, og det vil den fortsatt være i mange år framover. Norge har utviklet verdensledende teknologi innenfor petroleumsnæringen. En fortsatt satsing på forskning og teknologi innenfor næringen vil være med på å bringe fram ny teknologi og utstyr som kan bidra til enda mer miljøvennlig produksjon av olje og gass, og øke konkurransekraften for sektoren og bedrifter, samtidig som teknologien vil ha overføringsverdi til andre energimiljøer. Fremskrittspartiet har forventninger til langtidsplanen og til at regjeringens økte satsinger på høyere utdanning og forskning og på samarbeid med næringslivet vil gi økt kvalitet i UH-sektoren og økt verdiskaping i landet.


Vi innførte jo i dette land en kvalitetsreform for høyere utdanning, som ikke minst statsråd Giske har vært med å bidra veldig positivt til. Det er flere statsråder som har vært med på det, og flere regjeringer. Det har vært en diskusjon om denne reformen har ført fram, og om vi har fått de resultatene som vi ønsket. Jeg vil være den første til å si at det er forbedringspunkter ikke minst når det gjelder gjennomstrømming, og når det gjelder den tiden studentene bruker på å ta sine studier. Men vi er et langt stykke foran der vi var før Kvalitetsreformen – altså, det har skjedd noe. Meningen var at studentene skulle følges opp og få bedre muligheter til å gjennomføre sine studier, og det stod det ganske dårlig til med før denne reformen ble innført. Så har vi sett at dette har ført til større oppfølging. Man hadde en god økning av gjennomstrømmingen de første årene etter at reformen var gjennomført, og så har det flatet ut litt. Det er ikke noe i veien for at man fremdeles fra de enkelte lærestedene har et ganske sterkt søkelys på den tiden studentene bruker til å gjennomføre studiene. Men så kan jeg også til representanten Warloe vise til siste nummer av Uniforum hvor det står en meget fin artikkel om en rekordrask doktor som lovpriser Kvalitetsreformen. Dette er et eksempel på en meget god student – som vi heldigvis har ganske mange av i Norge – og dette er en student som lovpriser Kvalitetsreformen, og som har tatt sin doktorgrad på åtte år, fordi det ble mulig nettopp gjennom den nye Kvalitetsreformen. Så her er det nok litt ulike erfaringer og grupper som det vil være i alle sammenhenger. Men vi har mange gode eksempler på at gjennomstrømmingen av studentene – den tiden de bruker på studiene – er særdeles bra og er bedre nå etter Kvalitetsreformen. Men så har vi – det skal jeg ærlig innrømme – også noen forbedringspunkter, og universitetene og høyskolene er de aller viktigste som må ta tak i det.


Jeg kom tilbake fra Genève i går. Jeg har vært to dager der i forbindelse med 60-årsjubileet til Flyktningkonvensjonen og har hatt interessante samtaler med kolleger fra en rekke land, bl.a. når det gjelder praksis overfor papirløse og ureturnerbare. Det er ulik praksis i mange land, knyttet f.eks. til retten til arbeid. Jeg tror den debatten vil måtte tas i Norge i større grad også i framtiden. Det er viktig at vi skiller mellom ulike grupper i denne debatten. Noen mennesker har fått avslag, de kan returnere til sine land, og de skal og må gjøre det. Men det er også grupper der vår egen politikk hindrer retur, bl.a. fordi vi er opptatt av å følge rådene fra FNs høykommissær for flyktninger. Det er jo det denne debatten i stor grad handler om. Jeg tror det er viktig at vi ser på ulike måter å møte utfordringene i ulike grupper på.


Jeg har følgende spørsmål til kultur- og kirkeministeren: «Klargjøring av eierhistorie er et viktig virkemiddel for å hindre ulovlig eller uetisk handel med verdifulle kunst- og kultursamlinger. Nasjonalbiblioteket har en database som gjør Schøyen-samlingene tilgjengelige, uten at eierhistoriene er klargjort. Dette er i strid med ICOMs retningslinjer. Hva mener statsråden om dette, og hvordan vil statsråden sørge for at offentlige kulturinstitusjoner følger ICOMs retningslinjer, slik at verdens kulturhistorie kan ivaretas på en etisk riktig måte?»


Jeg har et spørsmål til utenriksministeren. Nå om dagen virker det som om representanter fra regjeringspartiene har tenkt å gå oss i den tradisjonelle opposisjonen i næringen om hvem som er mest i opposisjon til utenriksministerens politikk. I denne konkurransen har vi som mål å være den konstruktive opposisjonen. I forrige måned holdt utenriksministeren et foredrag i Oslo Militære Samfund hvor han bl.a. sa: «Behovet for å ha en styrket militær tilstedeværelse i nordområdene handler om det naturlige nærvær enhver kyststat må ha i vår moderne tid når trafikken øker og flere flokker mot våre farvann.» Meget godt sagt! Vi kan sette to streker under denne konklusjonen. Utenriksministeren har markert seg som en nordområdeminister. Det er et stort engasjement og mange løfter. Som utenriksministeren selv sier, er styrket militær tilstedeværelse i nord viktig. Mandag kom forsvarsstudien. Den skal behandles på behørig måte. Men siden utenriksministeren tenker mye på disse spørsmålene og er opptatt av dem – han er kunnskapsrik på området – kunne det være interessant å få vite hvordan den utviklingen vi nå ser i Forsvaret, ikke minst eksemplifisert av forsvarsstudien, harmonerer med utenriksministerens mål om en styrket militær tilstedeværelse i nord. Er det ikke slik at så lenge Forsvaret nedprioriteres som i dag, blir utenriksministerens erklærte mål kun en illusjon?


Jeg skal få stille ytterligere et spørsmål til den ærede helseminister: «En familie som mistet sin forsørger ved en feilbehandling ved et større sykehus i Østlandsområdet, fikk nylig tilbud om en skandaløs erstatning på 153 000 kroner fra Norsk Pasientskadeerstatning. Vil statsråden ta initiativ til å endre regelverket for Norsk Pasientskadeerstatning slik at erstatningsbeløpene kommer på linje med andre forsikringsordninger ved tap av forsørger?»


Eg vil stille justisministeren følgjande spørsmål: «Kva er årsaka til at Justisdepartementet, mot intensjonane til stortingsfleirtalet, pålegg politimeisteren i Nordmøre politidistrikt å halde ei lensmannsbetjentstilling vakant ved Surnadal og Rindal lensmannskontor?»


Høyre og SV er rykende uenige om behovet for å styrke kommuneøkonomien. Det er ikke noen nyhet. SV mener at den bør styrkes, fordi det er bra for landet og for folk som bor her. Vi deler ikke statsrådens syn at det er bra for landet at skolebygg og kirker forfaller, eller at folk er arbeidsledige. Det er et syn vi ikke deler. Der tror jeg ikke vi kommer til noen enighet. Men jeg kunne tenke meg å utfordre statsråden på noen prinsipper i denne saken. Det ene er prinsippet om betaling for kirkelige tjenester. Er det sånn at statsråden har et prinsipielt syn på om det skal betales for kirkelige tjenester, eventuelt om betalingen skal økes, og om det er noen grenser på dette området? Og er det noen verdier som det ikke kan settes en pris på, men som faktisk skal ytes, uavhengig av om man kan betale prisen eller ikke? Det andre er den litt mer langsiktige biten av det, hvordan man fra statens side skal ordne finansieringen av vedlikehold av kirkelige bygg og driften av kirkene framover. SV har foreslått før at man i hvert fall utreder om det er ett nivå som skal ha ansvaret. I innstillingen til St.meld. nr. 14 for 2000-2001 gikk Høyre inn for prinsippet om at staten skal overta, men man ville, som det er sagt, vente til man var ferdig med diskusjonen om man skulle fortsette med statskirke eller ikke. Deler statsråden dette synet? Og i så fall: Vil ikke diskusjonen om statliggjøring av enda flere oppgaver også bety at man kanskje tar fra kommunesektoren en oppgave som er naturlig for den?


Når det gjelder mange av fartøyene som legges i bøyer innenfor offshoresektoren, gikk f.eks. Farstad Shipping, et av verdens største rederier, sist helg ut og viste til at en av grunnene til at de nå legger flere av sine fartøy i bøyer, er manglende oppdrag, og at man faktisk har blitt bortvist fra brasiliansk sokkel, som følge av den politikken som føres der borte. Norge vil aldri kunne klare å ta unna alle de skipene på norsk sokkel, i Nordsjøbassenget eller videre nordover. Men regjeringen har allerede gjort en del tiltak som vil kunne sørge for at vi får økt aktivitet: Johan Sverdrup-utbyggingen går på skinner og vil medføre økt aktivitet både på vestsiden av Nordsjøbassenget og i Nordsjøbassenget. Videre har regjeringen også sørget for at vi får nye leteområder, som gjør det mer attraktivt å lete i områder hvor man faktisk har mulighet til å kunne finne noe. I tillegg gjøres det en rekke ting innenfor marin forskning og vedlikeholdssatsing på verftene. Her gjøres det noe punkt for punkt. Grunnen til at jeg ikke var mer inne på dette i hovedinnlegget, var at jeg ikke hadde mer tid – som jeg ikke har nå i replikksvaret heller.


No kjem katta ut av sekken, etter representanten Korsberg sitt innlegg, for han seier jo at det å vere serviceinnstilt vil seie å kontrollere mindre - og det i tider då folk faktisk har døydd som følgje av feil i kjøttindustrien, og i ei tid då Fjordlaks i Storfjord i Møre og Romsdal ikkje ville take på alvor enormt farleg spreiing av virus. Så må representanten Korsberg ha misforstått meg fullstendig, for eg meiner ikkje at Mattilsynet skal vere vanskeleg. Eg sa det jo rett ut: Dei skal ikkje vere til for å rete folk. Dei skal vere serviceinnstilte. Mitt inntrykk er at dei er det. Men så må vi også innrømme ein så stor organisasjon moglegheiter til å ha kurs og forbetre seg sjølv og på den måten yte den best moglege servicen. Det har eg full tillit til at denne organisasjonen klarer. Vi må ikkje vedta dette i denne salen her. Så kjem dei jo etter kvart også til Ås. Det miljøet vi har ute på Ås, er bygdeungdom og også ungdom frå byar som tek seg utdanning. Dette er folk som vil vere innstilte på å ha den haldninga at dei skal hjelpe bygdebefolkninga, og i tillegg også hjelpe industrien til å få best mogleg næringsutvikling. Men det er ingen tvil om at dei også skal drive kontrollverksemd. Men driv dei best mogleg rettleiing og næringsutvikling, vil innsatsen dei må gjere med omsyn til kontrollen, bli mindre. Det har eg stor tillit til at Mattilsynet er i stand til å gjere.


Statsråden viser i sitt innlegg til viktigheten av at vi opprettholder både tradisjonene og fangsten av sel. I den forbindelse vil jeg vise til at man fra Regjeringens side i meldingen skriver at næringen har vært preget av svak lønnsomhet, og at man i perioden også etter 2004 har utbetalt tilskudd, som har variert mellom 11,1 mill. kr og 15,9 mill. kr. Så har vi for inneværende år sett at nettopp forbudet knyttet til omsetning av sel og selprodukter i EU har gjort at prisene har falt ytterligere, og at det dermed er grunn til å tro at lønnsomheten også går ned. Samtidig satte altså Regjeringen tilskuddet for i år helt ned til 7,5 mill. kr. Spørsmålet mitt til statsråden er da følgende: Er ikke statsråden redd for at man på denne måten nærmest tar knekken på selnæringen fordi forskjellen mellom tilskudd og priser blir så liten at det ikke er lønnsomt lenger?


I Norge er det trist og leit. I Norge er det trist og trasig, for de rikeste betaler skatt på formuene sine. Det er trasig fordi vi ikke borer etter olje i hver en fjærestein, og det er trist fordi vi gir næringsstøtte til fylkene som skaper utvikling og vekst utenfor Oslo vest. I Norge er det, ifølge representanten Kambe, trist og leit at vi har arbeidsgiveravgift og formuesskatt. Det var nok mye bedre da representanten Kambes parti styrte, da vanlige folk betalte mye, mye mer i formuesskatt, og arbeidsgiveravgiften ikke var differensiert. I Norge er det ikke minst trasig fordi regjeringspartiene leser opposisjonens budsjettforslag og tar dem på alvor. Hvilken frekkhet å behandle opposisjonen som om den mener det den skriver! I utlandet er det sikkert mye bedre. I utlandet har de jo også det dynamiske arbeidslivet som Høyre etterlyser, så dynamisk er det faktisk at ungdommer er nødt til å komme til Norge for å få jobb. De gode veiene vi har i Norge, etter tidenes satsing på samferdsel, er også triste og leie, for de er delvis bompengefinansiert, og det er en styggedom – bortsett fra i Bergen og ikke minst i Oslo, der Fremskrittspartiet styrer; da er bompenger greit. I Norge er det trasig at enslige forsørgere kan få overgangsstønad og utdanningsstønad. Derfor foreslår opposisjonen å kutte i dem. Hvis ikke kan det jo tenkes at fattige kvinner får litt mer og rike menn litt mindre. Men man må ikke snakke for høyt om slikt. Da kan det hende at befolkningen husker representanten Tetzschners planer om å kutte i sykelønnen. Derfor hører vi ikke så mye mer om sykelønn fra Oslo Høyre om dagen – om ikke annet er det en velfortjent pause fra hetsen mot landets syke og uføre, som i en årrekke har blitt framstilt som late og kalkulerende. Det er ikke minst trasig at Norge tar imot mennesker i nød, og at vi gir hjelp og bistand til land som trenger det. Norge blir nok litt mindre trasig om man slipper inn færre flyktninger, slik Fremskrittspartiet vil, og kutter all bistand til Latin-Amerika, slik Høyre vil, så vi får slutt på arbeidet med demokratiutvikling, menneskerettigheter, likestilling og urfolk. Hvilken uslåelig kombinasjon disse to partiene vil utgjøre i regjering! Jeg lever godt med at høyresiden synes at alt dette er trist og leit, og jeg lever godt med at opposisjonen bærer seg når den rød-grønne regjeringen stopper Clemets privatisering av skolen, øker bistanden, gjennomfører sterkere trygdeoppgjør, holder arbeidsløsheten lav, og når vi nå slår et slag for naturmangfoldet, forsvarer allemannsretten, beskytter fagorganiserte og arbeidsmiljøloven osv. For hver gang jeg tenker at nå får vi litt kjeft, eller jeg kjenner utålmodigheten stige, da hører jeg bannbullene fra Høyre og Fremskrittspartiet når det skinner igjennom hvor uutholdelig de synes det er at det er Sosialistisk Venstreparti som styrer landet, og ikke rikfolkenes våpendragere. Mye av det høyresiden synes er trist og trasig, er faktisk ting som betyr en litt bedre hverdag for veldig mange andre. Så får heller representanten Kambe synes det er trist og leit med en moderne likestillingspolitikk.


Jeg tror det er litt misforståelser knyttet til dette med at det selvfølgelig er mange ordninger i dette samfunnet som trenger å forbedres. Men det å ratifisere denne konvensjonen har handlet om at lovverket spesifikt som sådan skal oppfylle konvensjonens forpliktelser. Det er det som har vært forventningen. Det er ingen som har påstått at alt er i sin skjønneste orden, at samfunnet er universelt utformet, og at alle ordninger som vi skulle ønske er på plass, er der. For det er de ikke. Det har vært nevnt flere her som det er mange av oss som jobber for. Jeg har bare lyst til å si det, for det er to litt ulike ting, sjøl om det ene – eller det andre, for å si det sånn – selvfølgelig er veldig viktig for at man skal realisere dette målet om likestilling. Så har jeg behov for å lese opp igjen svaret på et skriftlig spørsmål knyttet til tilleggsprotokollen. Der står det: «Arbeidet med å legge til rette for norsk ratifikasjon av konvensjonen krevde en omfattende gjennomgang av norsk lovgivning og praksis, og dette arbeidet ble gitt prioritet. Vi vil, etter at konvensjonen er ratifisert, foreta en gjennomgang av konsekvensene av ratifikasjon av protokollen om individuell klagerett innen vi tar en beslutning i dette spørsmålet.» Så dette blir gjort. Jeg vil bare si det. Jeg har vært i Stortinget lenge, også da både Høyre og Kristelig Folkeparti satt i regjering. Da var de ganske konsekvente i Stortinget, de fremmet ikke eller stemte for forslag som deres egen regjering sa de satt og jobbet med og skulle gjennomføre. Så dette blir gjort – uansett. Jeg mener at det er viktig. Jeg mener også at når man skal bruke en slik tilleggsprotokoll, er man nødt til å utnytte eller utprøve alt med hensyn til norske klagemuligheter og til å bruke alle rettsinstansene før man kan komme fram til en slik ordning. Det er derfor jeg mener at dette antageligvis ikke er det mest effektive virkemiddelet i Norge, men at dette er en veldig viktig mulighet internasjonalt fordi det er mange land der denne rettsmuligheten ikke er til stede, sånn som den er i Norge. Så kan vi være uenige om vi har kommet langt nok med alle de ulike ordningene, osv. Det har vi selvfølgelig ikke gjort. Det er mye igjen på mye her. Men poenget er at denne tilleggsprotokollen – og virkningen av den – er en veldig viktig symbolsak internasjonalt, og den er nok først og fremst et instrument for mennesker som bor i andre land enn Norge.


Jeg takker for svaret. Jeg vil minne statsråden om at bevaring av biologisk mangfold er en stor og viktig utfordring for Norge. Saker som omhandler biologisk mangfold, har ingen angrefrist. Hvis man utrydder en art, er det ikke mulig å gjenopplive den gjennom f.eks. en budsjettbevilgning. Mange norske arter er avhengig av naturskog for å overleve. Av drøyt 3 000 arter på den norske rødlisten lever over 1 400 i skogen. Norge er folkerettslig forpliktet til å ta vare på sitt biologiske mangfold gjennom Rio-konvensjonen. Vern av ytterligere skog er en forutsetning for å ta vare på det mangfoldet. Vil statsråden sikre at Norge er i stand til å ivareta sine folkerettslige forpliktelser?


Jeg tror jeg bare sier at jeg tar med meg den utfordringen videre, fordi det er mangfoldig, det tilbudet som er til voksne, og det må være mangfoldig, fordi voksne er så forskjellige. De private skolene gir et godt supplement til de tilbudene som finnes for voksne i dag. Deler av frivillig sektor gjør også det. Her er det om å gjøre å være fleksibel når vi tenker på løsninger. Jeg har lyst til å opplyse om et par ting til. Det ene er at vi driver nå med forskning på voksnes læring, fordi det ikke nødvendigvis er den samme typen pedagogikk som er den mest effektive overfor voksne, og det er også viktig at vi drar erfaringer fra det. I samarbeid med OECD skal vi knytte oss til denne Skills Strategy, som dreier seg om voksnes læring, hvor vi bl.a. kan få hjelp utenfra til å diskutere og analysere vårt eget kompetansebehov i framtiden, og hvordan vi kan ta i bruk den voksne befolkningens kompetanse når det gjelder videre utvikling av samfunnet. Det er også et veldig interessant opplegg.


Det er fleire enn opposisjonen som har vore opptekne av neste års budsjett i dag. Fleire av Høgre-representantane har forsikra salen om at Sem-erklæringa sine løfte om skattelette står ved lag. Og då snakkar vi om neste års budsjett, sidan det ikkje er så mykje skattelette i dette årets budsjett. Høgre-leiar Jan Petersen uttalte tidlegare denne veka at målet, ca. 10 milliardar kr i skattelette, nok berre kan nåast med hjelp av Framstegspartiet, mens i dag opplever vi altså – som fleire har vore inne på – at Høgre æreskjeller og nærast hudflettar det same Framstegspartiet både for deira politikk og for mangel på seriøsitet. Så det samarbeidet som er heilt utenkjeleg i år, er på ein måte sjølvsagt neste år, skal denne regjeringa kunne oppfylle sine løfte. Då er det ikkje så rart at det kan opplevast for oss i opposisjonen som ei regjering utan retning på den politikken dei fører. Men Oddvard Nilsen vil kanskje hjelpe oss med å oppklare den retninga som Regjeringa har for sin politikk.


Jeg vil gjerne stille et spørsmål til sosialministeren. Jeg vet at sosialministeren i disse dager legger siste hånd på verket i forbindelse med en forskjellsmelding som Stortinget skal få. Den kommer til å vise at forskjellene i Norge har økt. For eksempel er det slik at de ti prosent rikeste i 1986 hadde 50 pst. av alt utbetalt aksjeutbytte i Norge, mens ti år etter, i 1996, hadde de 90 pst. av alt utbetalt aksjeutbytte. I den andre enden er det mange som sliter, og de fattigste i Norge har fått mindre andel av inntekten. Det er tungt å ha dårlig råd i et land der man kan se seg rundt og se at mange har god råd. Det jeg ønsker å spørre sosialministeren om, er følgende: Hva slags strategi vil Regjeringen ha for å skape en allianse på Stortinget som kan bekjempe økte forskjeller? Er sosialministeren fornøyd med en allianse med Høyre og Fremskrittspartiet, som vi nå har prøvd i fire budsjettrunder – to statsbudsjettrunder og to revidert budsjett-runder?


Eg må berre seie at eg ikkje føler at eg er blitt så veldig mykje klokare av dette. For kommunalministeren snakkar om at det er mindre detaljstyring og alt dette, men det jo akkurat dei same detaljane, akkurat den same regelstyringa av barnehagane, no som før finansieringa, før ein hadde stykkprisfinansiering der kommunane fekk pengar etter kor mange barn ein hadde i barnehage. No seier ein at når ein har rammefinansiering, kan ein prioritere annleis, at det blir opp til eit lokaldemokrati. Det er mange fine formuleringar, men betyr denne omlegginga at lokalpolitikarane, dersom dei ønskjer det, kan bortprioritere pengar til barnehagane, slik at det blir dårlegare tilbod til barna i barnehagar? Er det dette som ligg inne i dette? Viss det ikkje er det, kan eg ikkje skjønne at dette har auka handlefridomen og styrkt lokaldemokratiet på nokon som helst måte.


Hovudpoenget mitt var at eg opplever det som om Framstegspartiet helsar heim i saka, fordi gallupen er viktigare enn dei konkrete politiske resultata - viktigare enn det ein får til i politikken. Eg synest det er litt rart at ein driv med politikk for å få høge galluptal, ikkje for å få konkrete politiske resultat i form av å gjera noko med Randsfjordferja og med Kragerøferjene. Det var mitt hovudpoeng. Det er det same når det gjeld hovudpoenget mitt i høve til representanten Nistad. Altså: Om det tek 40 år å fiksa opp i Oppland, kvifor brukte ein ikkje dei tre åra då ein hadde budsjettansvar, til å begynna den reparasjonsjobben? I staden ventar ein til dei raud-grøne kjem i regjering, slik at ein kan kjefta på dei for noko ein ikkje gjorde sjølv. Det er det eg er ute etter. Hovudpoenget er altså: Gjer noko når du sjølv kan, i staden for å kjefta på dei som prøver, som faktisk aukar jernbanebudsjettet og vegbudsjettet, slik denne regjeringa har gjort. Det er mitt råd til Framstegspartiet.


Noreg har destruert 7 500 miner i Irak, vart det sagt frå forsvarsministeren i utgreiinga hennar. Desse er i hovudsak funne på og ved lager. Det er ikkje snakk om noka rydding av minefelt, men henting frå lager. For å referere til nokre norske offiserar så seier den eine, løytnant Laursen, til NTB 8. desember om sjøminer: «Vi fant noen på et lager.» … «Vi har aldri sett en eneste mine i forbindelse med vårt arbeid langs elva». Underforstått er der også sjøminer. Det seier også løytnant Laursen. Desse minene er i hovudsak funne på og ved lager, og dette er med referanse til alle dei 7 500 minene. Så humanitær minerydding er ikkje aktuelt for dei norske mineryddarane i Irak, av den enkle grunn at under britisk kommando har dei blitt utkommanderte til heilt andre oppdrag. Med humanitær minerydding her meiner ein at det er folk utan våpen og utan uniform som faktisk er ute og ryddar på skolevegen, som ryddar i åkeren, der bonden har behov – altså ikkje ut frå strategisk rydding, men ut frå humanitære behov. Synest Kristeleg Folkeparti at det tyder på at den norske innsatsen spesielt er hovudsakleg humanitær når vi får så klare rapportar på det motsette?


Denne situasjonen krever god ledelse og noen punkter som peker framover. På høringen i utenrikskomiteen i går ble det rimelig klart at ekspertene mente at det ikke ville finnes noen gode løsninger på europeisk nivå, men at man måtte bruke FN i tillegg. Det er ett utgangspunkt. Men hvis vi skal gå til de helt konkrete tingene i Norge, så har SV en rekke helt konkrete ordninger som vi ønsker å legge på bordet. Det ene er at de som har krav på beskyttelse, må få rask saksbehandling. Vi vet hvem de er. I dag sitter de over et år og venter. Etterpå sitter de mange år på dyre mottak der de blir syke og ute av stand til å klare seg sjøl etterpå. Der kan man få til en ny bosettingsordning der kommunene, som i dag har ansvaret, i stedet får alle disse milliardene som nå går til mottak, slik at de kan komme i gang med integreringen veldig raskt. Og det er behov for mer norskopplæring, ikke mindre, slik regjeringen foreslår.


For det første tror jeg vi skal ha litt forståelse for pensjonssystemet. Når man har en virksomhetsoverdragelse, er det også sånn i dag at vi har obligatorisk tjenestepensjon. Man har ulike løsninger der, så man kan ikke slå fast at man vil tape eller vinne så eller så mye – det er alt etter hvilken løsning man velger. Foretakene kan deretter velge om man vil ha foretakspensjon, innskuddspensjon eller tjenestepensjon – altså hvilken lov man bruker. Det vil gi ulike regnestykker, og det har også vært tilfeller der man kunne ha fått bedre pensjonsløsning. Så er det ikke dermed sagt at i enhver situasjon vil man tape. Det er også feil, for det spørs hvilket av de tilbudene den virksomheten egentlig går inn på. Så, når det gjelder Austevoll: Jeg synes det er gledelig. Fremskrittspartiet styrte Austevoll, kompenserte, viste god arbeidsgiverpolitikk. Fremskrittspartiet viser god arbeidsgiverpolitikk ute i kommunene – det er jeg glad for – og viser at man finner gode løsninger for de ansatte og det beste tjenestetilbudet for folk.


Jeg forstår at det er en del misfornøyde rød-grønne politikere her, som klager på at de ikke får svar på spørsmål. Men ingen av dem som har vært oppe og klaget, har gjentatt spørsmålet de mener de ikke har fått svar på, og da høres dette mer ut som misnøye enn at de faktisk lurer på noe. Det som samtlige av de rød-grønne politikerne her oppe tok opp, handlet om bompenger, og bompenger fikk en svar på, men jeg forstår at en tror at ved å gjenta bompengekritikken mot Fremskrittspartiet mange nok ganger, så gjør det veldig vondt for oss. Men vet du hva: Dette tok vi ut på Sundvolden, for vi så at vi fikk fryktelig mye mer politikk igjen enn det vi ville fått om vi satt i opposisjon. En får altså en styrking av vei- og jernbanesatsingen, og jeg har tatt hele den listen før. Andre spørsmål som gjenstår, husker jeg ikke, men ta dem gjerne på ny, så skal en få svar. Det var et spørsmål fra representanten Pollestad som handlet om hvor mye penger en kan spare på å gi statlige garantier ved bompengelån. Senterpartiet har stilt to slike skriftlige spørsmål og fått svar. Poenget er at hvis de sammenligner det som regjeringen legger opp til, med det den rød-grønne regjeringen la opp til, 6,5 pst., så er det fryktelig mye penger å spare hvis du får renten ned i 2–3 pst. Hvis du får statlig garanti, kan du gjerne komme ned i 2 pst. Snittrenten på offentlige bomstasjoner er 3,41 pst. Da har vi sagt at noen av disse åpenbart kunne fått lavere lånerente hvis en hadde hatt en statlig garanti i bunnen. Hvor mye i kroner og øre? Nei, det vil variere fra lån til lån, herr Pollestad. Så da har du fått svar på det. Du kan godt prøve å få et kroner-og-øre-svar, men da må jeg gå inn i det enkelte regnestykket. Denne regjeringen vil fremme en sak for Stortinget med en annen måte å organisere bomselskapene på, der en legger til grunn at det skal være en statlig garanti på toppen i de selskapene, og da vil du få lavere lånerente. Men gi oss litt mer enn to måneder, så skal en få svar på det. Når det gjelder veiselskapet, så er ikke dette en måte å trikse med penger på, slik representanten Eidsvoll Holmås og representanten Marthinsen har gitt inntrykk av. Det er tvert imot en måte å bedre organisere prosjektene på, ved at du er sikret at den som skal planlegge og gjennomføre prosjektet, også har finansieringsmuligheten. For da kan en flytte på tidsrammene i prosjektet når en ser at det er ledig kapasitet i markedet. Det kunne en ikke med den rød-grønne regjeringens politikk, for da var det en prosjektfinansiering, men den var likevel stykket opp år for år. Og hvis du ønsket å framskynde prosjektet, så var det ikke mulig å flytte på pengene mellom årene. Det vil det være hvis du får et eget selskap. At dette framstår som dårlig politikk for rød-grønne politikere, forstår jeg ikke, for den forrige regjeringen syntes det var veldig smart å organisere statens strømnett på den måten: statens kraftverk, altså Statkraft – og også Avinor og Entra. En masse ulike offentlige oppgaver er organisert gjennom statlige selskap – med unntak av vei og med unntak av jernbane. Og hvor var etterslepet på vedlikehold størst i dette samfunnet? Jo, på vei og jernbane. Derfor er det på tide å tenke nytt. Denne regjeringen har mye energi til å jobbe nettopp med å tenke nytt, og skal gjennomføre det på en god måte.


Vi har noen store omstillinger og omveltninger i livet. Det er når vi bytter jobb, når vi skiller oss, og ikke minst når vi kjøper bolig til millioner av kroner. Boliger skal vare 50–100 år, som mange har spådd at de skal gjøre, og som noen er noe usikker på om de gjør. De gamle boligene som står i dag, har i hvert fall gjort det. For boliger har man da satt en reklamasjonsfrist på fem år. Det er regjeringen storfornøyd med, og det forundrer meg noe. Når vi sammenligner med bil, har man der tre–fire år, og ikke minst når man kjøper mobiltelefon, har man tre–fire år også på den. Synes statsråden det er et rimelig antall år når man sammenligner med boliger, altså sammenligner bil og mobil med en bolig? Så til det neste spørsmålet jeg har. Jeg får en del henvendelser om rettspraksisen når det gjelder denne garantiordningen. Hva tenker statsråden om det?


Fra jegerhold hevdes det at alternativene til blyhagl er dyrere, og at de billige alternativene er dårlige og kan føre til større andel skadeskytinger, som representanten Lødemel akkurat redegjorde for. Det saken handler om, er å vurdere disse ulempene opp mot miljøkonsekvensene av å oppheve forbudet mot blyhagl. Det er ingen uenighet om at vi fortsatt bør ha et forbud mot bruk av blyhagl på skytebaner. Det later heller ikke til å være noe uenighet om miljøskadene ved å tillate blyhagl brukt mot fugl i våtmarksområder, elver og innsjøer. Diskusjonen dreier seg altså om bruk av blyhagl ved jakt på fastmark, der Norges Jeger- og Fiskerforbund mener at spredningen av bly vil være svært liten, og at det ikke er grunn til å tro at fugler og andre dyr tar opp i seg bly, slik at de får skader eller bringer dette videre til mennesker. Miljøvernministeren peker på sin side på studier av sjøfugl fra Grønland, påvisning av bly i gulpeboller til norske rovfugler og en undersøkelse utført av Veterinærinstituttet på norske andefugler som bakgrunn for at det begrensede blyhaglforbudet ble utvidet. Det er viktig at vi anvender prinsippet om føre-var, sånn at vi må være helt sikre på at det ikke har miljøkonsekvenser om vi nå opphever blyforbudet. At andre land har valgt andre løsninger, er etter min mening ikke et avgjørende argument. Det er forskjellige jakttradisjoner. Det er også sånn at de vurderingene som er gjort i Sverige, sjølsagt også er kjent for Miljøverndepartementet. Jeg vil peke på at miljøvernministeren sier at departementet vil innhente ny kunnskap knyttet til effektene av blyhaglforbudet. Her tror jeg vi har et for dårlig kunnskapsgrunnlag til å kunne fjerne forbudet, men også for så vidt om effektene av et fortsatt forbud, så det er viktig at departementet gjør denne jobben med å innhente ny kunnskap. Så sier ministeren at ny kunnskap vil kunne føre til en ny vurdering fra departementets side. Det mener jeg er en riktig vurdering med tanke på nettopp føre-var-prinsippet, at vi må være sikre på miljøkonsekvensene av å oppheve forbudet.


Eg har lyst til å finne litt meir ut av dette, om ein er gjest i naboens hus, eller om ein er medeigar. Då er mitt spørsmål: Gjeld dette også dersom det er utlendingar som investerer i Noreg? Dersom ein amerikansk hotellkjede som etablerer seg i Noreg, set ein del vilkår som er naturlege ut frå amerikansk lov og amerikansk kultur - f.eks. er ein mykje meir kritisk til fagorganisering blant dei tilsette i Noreg på det amerikanske hotellet - korleis stiller det seg då? Skal ein då rette seg etter norske lover, eller er ein då medeigar i dette huset og kan stille krav ut frå det som er vanleg i amerikansk kultur og amerikansk rett?


President, gratulerer med dagen fra meg også! Det svaret som statsråd Dørum her gav, syns jeg ikke er tilfredsstillende. Det er klart at vi var nødt til å akseptere at den utsettelsen blir gjennomført, fordi vi ikke har så mange millioner kroner som Fremskrittspartiet har, som har lagt dette inn i sitt alternative budsjett. Dette koster – så vidt jeg husker – rundt 80 mill. kr. Jeg tror det koster mer enn det også. Det er dyrt. Og hvis vi skulle prioritere kriminalomsorgen, kunne vi ikke legge inn penger til fri rettshjelp. Men jeg tror at hvis dette var et forslag som regjeringspartiene sjøl hadde ønsket å støtte, hadde det selvfølgelig vært lagt inn fra 1. januar. Det vitner om en viss frekkhet, vil jeg si, å utsette dette til 1. september og så liksom skyve ansvaret over på Stortinget i forhold til å skulle prioritere dette her, når det dreier seg om såpass mye penger som det gjør. Men jeg hadde egentlig tenkt å stille et spørsmål om dublering, det å plassere flere innsatte på enkeltceller. I et brev fra Statens helsetilsyn datert 30. november 2001 skriver Statens helsetilsyn at de «ikke anbefaler at to eller flere innsatte plasseres på samme rom, og at dette gjelder selv om toalett ikke er plassert inne på cellen. Begrunnelsen er at det ut fra et helseperspektiv er uheldig at de innsatte fratas muligheten til et privatliv. Det strider også mot formålet med fengsling som er rehabilitering.» Og videre: «Helsetilstanden til de innsatte i våre fengsler er generelt svært dårlig. Det dreier seg om fysisk syke, og det dreier seg om at 25-50% av de innsatte har psykiske lidelser, ofte sammen med rusmisbruk.» De skriver videre: «Vi har ikke tatt stilling til situasjoner med to på en celle ved svært korte fengselsstraffer, for eksempel for promilledømte eller lignende med god fysisk og psykisk helse.» Da er mitt spørsmål til statsråden: Er det kun disse som blir nødt til å dele celle når Regjeringa nå går inn for dublering som et ledd i å bekjempe soningskøen?


Lat meg presisere at eg ikkje spør om dei justispolitiske sidene ved saka. I svar til meg tidlegare har forsvarsministeren skrive om desse tolkane: «Arbeidskontrakten og gjeldende reguleringer legger til grunn at lokalt ansatte ikke skal uniformeres, permanent bevæpnes, eller anses som medlemmer av Norges væpnede styrker. Disse grunnleggende forholdene taler imot å inkludere lokalt ansatte under begrepet veteraner.» Det vi spør om her, dreier seg om opptil 26 enkeltpersonar som ifølgje Veteranforbundet, ein del bildemateriale og offentleg debatt ofte har vore uniformerte, ofte har vore væpna, og dei vert omtalte som kollegaer og veteranar av Veteranforbundet i fleire møte og samtalar med oss. Mitt spørsmål vert då: Tek Veteranforbundet feil når dei seier at denne vesle gruppa, ikkje andre enn desse, er veteranar og har vore væpna og gått i uniform ei rekkje gonger?


Eksport til og etableringer i Kina kan være et tveegget sverd for norske selskaper. Selv om Kina vokser frem som et attraktivt marked for norske eksportvarer og utsiktene til billig arbeidskraft gjør bedriftsetablering fristende, er det dessverre noen utfordringer man kan møte i det kinesiske markedet. En av disse utfordringene er den omfattende piratkopieringen som blir praktisert av noen kinesiske bedrifter. Denne piratkopieringen har nå gått så langt at Kinas høyesterett har opprettet en særskilt domstol som skal behandle immaterielle rettigheter. Domstolen etablerer også en side på Internett der piratkopister skal henges ut. Selv om det er beundringsverdig at kinesiske myndigheter tar affære overfor dette, er det kanskje litt optimistisk å tro at kinesiske myndigheter klarer å komme til bunns i problemet når det ifølge den svenske avisen Dagens Industri bare i fjor ble levert inn 166 000 sivile søksmål på grunn av piratkopiering i Kina. For norske bedrifter som bruker titalls millioner kroner på produktutvikling, og ytterligere millioner på markedsføring rundt omkring i verden, er det en bitter opplevelse når noen lager en kopi av deres produkt, for så å konkurrere med produktet i de samme markedene som de selv opererer i. Samtidig er det et markedsmessig problem når kundene tror de kjøper et kvalitetsprodukt fra en norsk leverandør, mens realiteten faktisk er at de kun har kjøpt et produkt som ligner, og som ikke har de egenskaper norske myndigheter krever til sikkerhet og kvalitet. En av de bedriftene som har opplevd nettopp dette, er Nobø Electro AS, lokalisert med hovedkontor i Stjørdal. På en stor elektromesse i Köln i Tyskland oppdaget norske representanter en utstilling som inneholdt kopier av en av Nobøs varmeovnsserier. Gjennom nitid arbeid har det nå lyktes Nobø å få tak i bilder og markedsføringsmaterialer for det kinesiske firmaets produkter. Denne informasjonen viser at produktene, lansert i de samme markedene som Nobø opererer i rundt omkring i verden, er eksakte kopier. Dette blir et stort problem for et norsk firma som bruker millioner av kroner for å utvikle norske kvalitetsprodukter som skal kunne konkurrere på det internasjonale markedet. I noen grad kan produktene beskyttes ved å sikre patent- eller lisensrettigheter, men det vil alltid bli et spørsmål om mulighet, kostnad og nytteeffekt. Vil en klage til den kinesiske høyesterett bli behandlet i det hele tatt, eventuelt når, når man vet at det leveres inn i underkant av 600 klager hver dag hele året? Undertegnede er av den tro at problemet jeg nettopp har skissert, bare vil eskalere i fremtiden, da verdensøkonomien blir stadig mer globalisert. Jeg kunne godt tenkt meg et svar fra næringsministeren på hvordan han har tenkt å håndtere problemet rundt piratkopiering av norske produkter, og om han vil ta dette opp med sin kinesiske kollega?


Jeg synes noen av påstandene fra representanten Karin Andersen er såpass drøye at jeg ikke bare kan sitte og la det passere. At vi nekter noen å komme til Norge, og at ingen skal få lov til å komme, er ikke riktig. Som sagt har det aldri vært tatt imot flere syriske flyktninger i Norge enn det blir i dag. Det er ikke kuttet i antallet kvoteflyktninger som tas imot i Norge. Det var ikke slik under den forrige regjeringen, der SV var med, at man tok imot flere kvoteflyktninger – verken fra Syria eller fra andre steder. Det var aldri vedtatt noe sted, bortsatt fra i et forslag da den forrige regjeringen var på vei ut av regjeringskontorene. Så det å bli veldig moralsk overlegen alle andre på grunn av politikk som aldri var vedtatt, det synes jeg er rart, og det synes jeg er trist i en så alvorlig sak som denne. Dernest vil jeg si: Hva er det som er moralsk galt ved å si at hvis man kan hjelpe et visst antall mennesker ved å ta imot dem i Norge – enten det er 5 000, 10 000, 50 000 eller 100 000 – kan man for den samme sum penger og ressurser hjelpe mange, mange flere mennesker i nærområdet? Det er ikke noe umoralsk i å si at framfor å ta imot 5 000–10 000 mennesker, kan vi kanskje i stedet hjelpe 30 000– 40 000 mennesker med samme ressursbruk. Vi vil heller ikke gjøre det, slik at vi kan hjelpe enda flere av de menneskene som er rammet av denne alvorlige og forferdelige katastrofen. Dette er ikke noe umoralsk å hevde. Jeg reagerer på framstillingen representanten fra SV har i denne saken. Veldig mye av det hun hevder, er også feil. Det har aldri vært tatt imot flere syriske flyktninger enn det man gjør under denne regjeringen.


Jeg registrerer at statsråd Giske med sin vanlige retorikk ikke svarer på spørsmålet fra representanten Olemic Thommessen. Jeg registrerer også at statsråden i Bergens Tidende i dag forsvarer sitt forslag om mer enn å doble disposisjonskontoen sin med at det er satt i gang mange prosjekter i departementet. Men dette hadde statsråden fint kunnet bake inn i budsjettet på vanlig måte og ikke satt på sin disposisjonskonto. Altfor mange ganger de siste tre årene har representanter for komiteen kommet etter statsråden på festivaler og andre arrangementer der statsråden i forkant rundhåndet har delt ut fra sin disposisjonskonto, som har økt fra 5 mill. kr i forrige periode til 37 mill. kr for 2009. Kan statsråden virkelig forsvare denne bruken av skattebetalernes penger til privat valgkamp? Synes ikke statsråden det er umoralsk og uforsvarlig når en rekke frivillige lag og organisasjoner over hele landet sliter med å få endene til å møtes?


Det har vært en bred debatt, som har favnet om ganske mye. Jeg tror ikke jeg skal kommentere verken kinostøtte eller produksjonsstøtte til aviser eller annet som for så vidt har vært på siden av interpellasjonen, men jeg har behov for å kommentere noen uttalelser. Representanten Gunn Karin Gjul var veldig bekymret og mente at hadde man ikke hatt NRK, så ville det bli et veldig likt tilbud med hensyn til bl.a. realityserier, osv. Jeg har registrert at NRK har en serie som visstnok går på NRK3, og som heter noe sånt som Famling i mørke. Man slår av lyset og slipper to stykker inn i et rom, og det skal være god tv. Vel, vel – jeg er ikke helt sikker på det. Det var vel sånt man drev på med i svært unge dager. Det man ser, er at NRK dreier mer og mer over til å bli lik sine konkurrenter. Det kan man selvfølgelig ha ganske sterke og mange meninger om. Så er det noen som påstår at vi gjør dette, altså reiser denne interpellasjonen, for å privatisere NRK. Nei, jeg synes det viktigste er å få en debatt rundt NRK, som er en så stor og god aktør i markedet, men også opp mot sine konkurrenter. Vi har ikke noen redsel for privatisering. Det har heller ikke Arbeiderpartiet hatt tidligere. De har gått i bresjen for å privatisere bl.a. Statoil, Telenor, osv., osv., og det er jo privatisering som har vært vellykket. Det tror jeg også NRK hadde tålt, og de hadde kunnet utvikle sine produkter enda bedre. Representanten Arild Stokkan-Grande sa at vi ville «kappe hender og føtter» av NRK, og at NRK ville bli stående alene igjen på perrongen. Hvis vi skal kappe armer og føtter av NRK, skal vi i alle fall tilby bedøvelse. Med det mener jeg at skal man gjøre endringer, må man også tilpasse de endringene til den strukturen som NRK har i dag, og ivareta den på en god måte. Å legge om måten dette skal finansieres og drives på, er altså fullt mulig. Vi ønsker rett og slett at det skal være mulig å ha et mangfold i eteren. Det er den virkelige verden i dag. Skillelinjene går på at de rød-grønne forsvarer NRK med liv og lyst. Det har jeg for så vidt respekt for, for en fersk forskningsrapport fra BI beviser at NRK var partisk i valgkampdekningen i 2005. De rød-grønne ble prioritert av NRK, de fikk mye god medieomtale og fordelaktige spørsmål i partiutspørringen. På den bakgrunn skjønner jeg de rød-grønnes forsvar av NRK.


Det er det. Det veit også representanten Petersen veldig godt, at er ein med i eit regjeringssamarbeid, så står ein last og brast med dei ein samarbeider med. Så til Olavsvern. Den store diskusjonen som må komme, og som eg også håper Høgre vil vere med og bidra til når det gjeld Olavsvern, vil gå på å setje det opp mot det logistikkskipet som skal komme når ein skal byte ut «Valkyrien». Da får vi spørsmålet: Vil vi ha ein base som er landbasert, eller vil vi ha eit logistikkskip til 2–3 milliardar kr? Det valet ligg der, og det er desse to tinga som må setjast opp mot kvarandre, for da får ein eit reelt val mellom det å vere offshore eller det å vere onshore. Eg trur Olavsvern vil stå seg i den typen debatt. Eg trur også det er eit sikkerheitspolitisk val om vi vil vere i nordområda, eller om vi vil vere mest mogleg rundt omkring. Eg helser velkommen – det er ikkje for seint enno – at også Høgre bidreg på best mogleg måte til at vi får den politiske debatten opp, om ein skal setje Olavsvern opp mot eit eventuelt nytt logistikkskip. Det kan hende at det er den realistiske moglegheita for Olavsvern til å bli berga.


Det forundrer meg ikke at Petter Løvik ikke vil sperre inne en eneste bil, for Høyre er nærmest frenetisk motstander av alle tiltak som er litt bilbegrensende. Når jeg tenker tilbake på valgkampen, er det nesten litt pussig at det samme partiet – i hvert fall her i byen – var mer positiv til piskvirkemidlene enn det jeg opplever at Høyre på Stortinget er. Vi skal klart ha respekt for at bilen har en helt annen posisjon i Møre og Romsdal, men da må også Møre og Romsdal ha respekt for at for oss som bor i Oslo sentrum, representerer bilen et forurensningsproblem som gjør at barn med astma må holde seg inne de dagene det er som verst. Til spørsmålet om det er en satsing eller ikke. Legger man sammen løftene i Nasjonal transportplan til kollektivtrafikken, som ble vedtatt for ett år siden i Stortinget, og summerer på samme måte som Regjeringen summerer i kollektivmeldingen, får man altså ut et større tall enn det man får hvis man summerer det som ligger i kollektivmeldingen, og viderefører jernbaneinvesteringene på dagens nivå. Det synes jeg er trist. Men jeg registrerer at Kristelig Folkeparti tidligere i debatten har antydet at denne satsingen skal komme i tillegg til det som står i Nasjonal transportplan, og jeg er spent å høre på om andre partier som kan være med på å utgjøre et flertall, kan si det samme. Men jeg registrerer at ingen av regjeringspartiene kunne stå sammen med Arbeiderpartiet og SV om en fellesmerknad som ville presisere det. Men er det i tillegg, er det klart at da representerer dette en historisk satsing.


Jeg takker statsråden for svaret, hvor statsråden ikke ønsker å kommentere en konkret sak. Dette er heller ikke mitt ønske med spørsmålet, men jeg ville høre hvordan statsråden generelt vil behandle slike saker i framtiden. Kan statsråden tenke seg å jobbe for en gradvis oppmykning av regelverket, eller i det minste jobbe for en mer liberal tolkning av eksisterende regelverk, slik at ville dyr som ikke har en annen utvei enn døden, i en periode kan bli tatt vare på av mennesker med gode hensikter og mål, uten at disse blir anmeldt for slike forhold? Det viser seg jo nettopp i den konkrete saken at regelverket kan virke for firkantet og lite smidig når det gjelder å bruke sunn fornuft.


Jeg ønsker å stille følgende spørsmål til samferdselsministeren: «I avisen Glåmdalen av 19. februar 2009 kan vi lese: «Rv 2-krigen over» Kan statsråden nå bekrefte at hun vil gjøre alt for at vi nå endelig får fortgang i arbeidet med rv. 2-traseen i Hedmark?»


Spørsmålet om kapitalbeskatning eller beskatning overhodet reiser selvfølgelig mange vanskelige problemstillinger. Er det mulig for en nasjon å ha en annerledes skatte- og avgiftspolitikk enn sine naboland? Er det mulig å opprettholde et velferdsnivå der staten har inntekter samtidig som man har et helt annet system? Svaret på dette er delvis ja og delvis nei. Det er delvis ja fordi skatte- og avgiftssystemet i alle land i Europa er veldig forskjellig. Det er et av disse områdene som faktisk er harmonisert minst. Jeg leder akkurat nå en arbeidsgruppe i Nordisk Råd som ser på akkurat dette med kapitalbeskatning i de ulike land i Europa. Og man vil bli veldig overrasket over å se hvor store de faktiske forskjellene er mellom de ulike land i Europa, inkludert Norge – alt fra avskrivingssatser til satser for kapitalbeskatning, til hva man kan trekke fra og ikke trekke fra, skattegrunnlag mv. Det betyr at svaret er ja, det er mulig å ha en annerledes beskatning også av kapital i Norge. Så er spørsmålet: Er det ønskelig? Det er en annen bit. Vi mener – og det mener vi veldig klart – at norsk kapital skattlegges meget lempelig. Hvis en ser det i internasjonal sammenheng, skattlegges ikke norsk kapital spesielt hardt. Tvert imot er det sånn at de fleste ærlige kapitalister sier at det ikke finnes noen skattemessig grunn til å flytte næringsvirksomhet fra Norge. Vi ønsker – og det tror jeg også at Fremskrittspartiet vil være enig i – at Norge skal være en velfungerende velferdsstat. Det betyr at staten, samfunnet, må ha inntekter, og staten må ha inntekter fra ulike skatteobjekt – kapital er ett. Jeg har lagt merke til at hvis man sammenlikner med mange andre land som har lavere kapitalbeskatning, så har de mye høyere boligbeskatning og mye høyere eiendomsbeskatning, som er stasjonære skatteobjekt som ikke kan flyttes, mens kapital kan flyttes. Det betyr at det Fremskrittspartiet i Norge står for, er helt atypisk i forhold til alle de partiene de eventuelt kan sammenlikne seg med. De ønsker en hardere beskatning av bolig og eiendom, for de sier at dette kan man ikke flytte, men pengene kan man flytte til Cayman Islands.


Statsråden sa nå at det er gitt adgang for KOFA til å ilegge bot. Er det ansvarlig leder personlig som må betale den, eller er det etaten? Hvis det er etaten, har det i realiteten null betydning, bortsett fra at etaten blir tappet for noen midler. For øvrig har det null betydning. Det må være den leder som har ansvaret, som eventuelt må få en bot, hvis det skal ha noen som helst virkning. Jeg synes at brudd på anskaffelsesreglementet er noe annet enn en kanskje dårlig lederutøvelse i jobben generelt, og jeg synes derfor det er trist at statsråden avviser fullstendig muligheten for at det skulle være personlige konsekvenser for ledere som her bryter norsk lov. Så lett slipper ikke de som er i det private næringsliv, unna. For øvrig kunne statsråden også kommentere Per-Kristian Foss' idé, som han bad om en kommentar til, nemlig at kanskje også SMK burde overta et overordnet ansvar for enkelte av de spørsmålene som gjelder anskaffelsesreglementet.


På det norske boligmarkedet er det noen som har krise, og noen som har klondyke. For hver dag som går, blir det vanskeligere for ungdom og dem med dårlig råd å klare seg. Nå risikerer folk med helt vanlige inntekter å bli gjeldsslaver eller bostedsløse, mens vi i den andre enden – vi som har bolig, det er vel de fleste som sitter i denne salen – kan glede oss over at verdien stiger. Men de fleste av oss har vel en datter, en sønn, en nevø eller et barnebarn – eller vi kjenner noen – som trenger et sted å bo. Og vi ser nå at mange av dem havner i bunnløs gjeld eller i rådyre leieforhold som ikke skaffer dem noe annet enn en like dårlig mulighet til å komme seg inn på eiermarkedet framover. Hva gjør vi med dette? Jeg synes at vi har brukt altfor lang tid. Den forrige stortingsmeldingen fikk vi i 1998, og den ble behandlet i 1999. Da sa man at man skulle nedsette et boligutvalg, enda også den meldingen viste klart hvordan det var, og hva vi skulle gjøre. Så har dette boligutvalget jobbet i mange år. Og så, når vi ser at veldig mange fremdeles har store problemer, skyver vi dette foran oss og sier til dem som har det vanskeligst, at dere får vente, mens andre, som har veldig god råd – andre, som har kjempegod råd – har fått store penger rett i labben, uten den minste betenkningstid, fra denne regjeringen og fra flertallet. Jeg bare minner om at det ble delt ut 1,3 milliarder kr i skattelette til dem som tar inntektene sine fra aksjeutbytte. De fleste av dem er steinrike og trenger ikke disse pengene slik som ungdom eller folk med dårlig råd. Det er kaldt ute, og hver dag når jeg går til Stortinget og til jobben min, ser jeg folk som er bostedsløse. Det har jeg gjort i mange år. Vi har visst lenge at det er 6 000, kanskje flere, uten et sted å bo. Mange går nå ute i vinterkulda uten å ha tak over hodet. Jeg skjønner ikke hvordan vi kan fortsette å leve med det, hvordan vi rett og slett kan sove godt om natta når det er slik. Hver vinter er det reprise. De siste årene har det blitt verre. Dess høyere prisene blir, og dess større forskjeller det blir på folk, dess flere er det som faller utenfor og ender opp f.eks. på hospits. Og når man har vært der en stund, blir man kanskje ikke så veldig god til å bo i vanlig leilighet. Jeg har møtt veldig mange ungdommer som er kommet f.eks. til Oslo. De hadde ett problem: De hadde ikke penger til å skaffe seg et sted å bo. Men etter ett år som bostedsløse – på sofaen hos en kamerat, litt på hospits, litt på gata, litt som boligokkupant – hadde de i tillegg en hel drøss med personlige og sosiale problemer som de ikke hadde behøvd å ha hvis vi hadde gjort det mulig for dem å skaffe seg tak over hodet til en vettug pris og innenfor et system der det hadde vært litt orden. Hvis disse menneskene ikke vinner i lotto, vil de aldri greie å skaffe seg den millionen som skal til for å komme inn på eiermarkedet. Så her må vi gjøre noe helt annet. En kan bare ta en prat med Kirkens Bymisjon eller Frelsesarmeen, så vil de avsløre at det er et faktum at problemet øker, og at folks problemer øker dess lenger vi venter med å hjelpe dem. Det er riktig at det er lagt inn penger til å hjelpe folk til å lære seg å bo i en bolig. Og det er faktisk nødvendig. Jeg er ikke uenig i det. Men først må de da ha et sted å bo. De kan jo ikke lære seg det hvis de ikke har et sted å bo. Og bolig er «basic» – det er rammen rundt alt, det er rammen rundt familien. Skal man gå på skole, må man ha et ordentlig sted å bo. Skal man ha en jobb, må man ha et ordentlig sted å bo. Skal man ta vare på barna sine, må man ha et ordentlig sted å bo. Hvis man har et rusproblem, blitt avruset og så havner rett på hospits, er ikke det særlig smart. Da er man helt sikkert ikke rusfri lenge. Hvis man kommer ut av fengsel, kanskje har greid å rette seg opp, sendes man også rett inn på hospits. Dette er en hodeløs politikk, og det er en kald politikk. Og nå skal vi altså holde på enda lenger med flere papirer. Det bør gå en grense for hva vi i et rikt land skal tåle av elendighet for dem som har det vanskelig. Mange gjør dumme ting og får svi bittert for det lenge. Men tak over hodet skal alle ha, og det er faktisk av de få ting vi politikere kan vedta. Det er noe fysisk, og det kan bygges. Vi kan her regulere prisene hvis vi vil, og det betyr at vi faktisk fordeler til dem som trenger det aller mest.


Det er en stor og viktig melding vi diskuterer i dag. Nærhet og helhet i primærhelsetjenesten er avgjørende for at vi skal kunne betegne den som god. Jeg tror de fleste brukerne av tjenesten gjør det; jeg tror pasientene opplever primærhelsetjenesten som tilgjengelig, trygg, helhetlig og koordinert. Til tross for dette rapporterer mange brukere at tjenestene er for fragmenterte og for lite tilgjengelige. Når brukernes behov endres, må vi også endre innretningen av tjenestene. På alle områder bringes primærhelsetjenesten fremover, bl.a. på området med flere elektroniske løsninger der dette er naturlig. Det er viktig at vi legger til rette for å gjøre dette mulig. Helse- og omsorgsdepartementet har bl.a. sendt på høring et forslag til regelverksendring som opphever dagens begrensninger knyttet til forsending av legemidler fra apotek, med sikte på innføring neste år. Det er foreslått 25 mill. kr i statsbudsjettet for 2016 til dette formålet, og norske apotek vil da kunne etablere netthandel med salg av reseptpliktige legemidler. Senterpartiet er, uvisst av hvilken grunn, imot dette. De mener det er vanskelig å se at konsekvensene av mer nettbasert apotekvirksomhet er fullt utredet, og at det er vesentlig at det er fullgod og rask tilgang til medikamenter i distriktene. Da er det kanskje på sin plass å påpeke at nettapotek også vil være tilgjengelige i distriktene. En av bakgrunnene for en slik apotektjeneste er nettopp økt tilgjengelighet for mennesker i distriktene, mennesker som kanskje ikke har et apotekutsalg i sitt eget nabolag. Det vil i fremtiden være viktig med bedre informasjon om riktig legemiddelbruk for å unngå feilmedisinering. Jeg ser i så måte frem til behandlingen av legemiddelmeldingen, som vi i denne sal snart får på vårt bord. I den viser regjeringen til at legemiddelgjennomgang gir bedre kvalitet i behandlingen, økt pasientsikkerhet, bedre helse for pasienten, og at det kan føre til færre sykehusinnleggelser. Derfor foreslås det å forskriftsfeste en plikt for kommunene til å sørge for systematiske legemiddelgjennomganger for pasienter i sykehjemmene som kommunene har ansvaret for. Bedre informasjon om legemidler til pasient og helsepersonell vil bidra til at risikoen for feilbruk av legemidler reduseres, og vil gi en bedre etterlevelse av behandlingen. Det handler om å sørge for at de eldre i institusjon og hjemmetjenesten får det de skal ha av legemidler – hverken mer eller mindre.


På vegne av representantene Bård Hoksrud, Jan-Henrik Fredriksen, Ingebjørg Godskesen, Gjermund Hagesæter og meg selv har jeg fornøyelsen av å legge frem forslag om strakstiltak for å gjennomføre nødvendig rassikring på E16 mellom Bergen og Voss.


Det skaper ofte strid å komme med visjonære og framtidsrettede løsninger - så også i denne saken. Men Regjeringen har valgt å gå for den mest offensive og framtidsrettede løsningen for veterinærutdanningen og den veterinærmedisinske forskningen i Norge. Derfor foreslår vi å slå sammen Veterinærhøgskolen med Universitetet for miljø- og biovitenskap, og også å la Veterinærinstituttet bli samlokalisert med disse miljøene på Ås, for på den måten å bygge opp større og mer robuste forskningsmiljøer. Dette er en oppfølging av klare tilrådinger fra bl.a. biofagevalueringene i Norges forskningsråd. Beslutningen er basert på sterke faglige argumenter, og den gjør det mulig å etablere et nytt integrert universitet og et kompakt biologisk forskningsmiljø på Campus Ås som vil være unikt i Norge. Et slikt miljø vil kunne bygges opp med tanke på tverrfaglighet og helhetstenkning og med basis i tydelige mål om å styrke de prioriterte forskningsområdene mat, helse og miljø, inkludert akvakultur. Et nytt, slagkraftig naturvitenskapelig forskningsmiljø vil styrke NVHs og UMBs internasjonale konkurransekraft, både når det gjelder tilslag på tunge forskningsprosjekter, og når det gjelder å trekke til seg dyktige forskere. En flytting av Veterinærhøgskolen til Ås og sammenslåing med UMB vil styrke arbeidet med nasjonale utfordringer knyttet til mattrygghet og dyre- og akvamedisin. Norges forskningsråd underbygger dette med at Norges største matforskningsmiljø ligger på Campus Ås, og at det også foregår en betydelig forskning innen havbruk ved UMB og Akvaforsk, som nå heter Nofima Marin. Akvakultur er et høyt prioritert fagområde både i UMBs og NVHs strategiske planer. Norges eneste Senter for fremragende forskning innen akvakultur, Aquacultur Protein Centre, ligger på Ås. Dette senteret er et godt utgangspunkt for å utvikle norsk akvaforskning videre på sentrale områder som genomforskning, fôrkvalitet og helse. Grunnlaget for mattrygghet legges gjennom tiltak i hele produksjonskjeden. Arbeidet med mattrygghet i framtiden vil baseres på kunnskap om næringskjeder - både animalske, akvatiske og vegetabilske - og risikoanalyser knyttet til disse. Et tettere samarbeid mellom UMB, NVH, Veterinærinstituttet, Bioforsk, Nofima Mat og Nofima Marin på Ås vil bidra til å styrke helheten i denne kunnskapskjeden. Som det går fram av stortingsproposisjonen, forutsetter Regjeringen at NVHs avdeling i Sandnes blir videreutviklet også i en ny institusjon. Regjeringen forutsetter også at veterinærmiljøene viderefører samarbeidet med fiskehelsemiljøene i Bergen og Tromsø for ytterligere å styrke det akvamedisinske området. Den veterinærmedisinske forskningen og samarbeidet mellom Universitetet i Oslo og veterinærmiljøene skal selvfølgelig ikke svekkes ved en flytting til Ås. Arbeidet med å videreutvikle veterinærmedisinen vil være sentralt i det integrasjonsarbeidet som skal foregå framover. I tillegg til de faglige mulighetene og synergien gir tomtemulighetene på Ås mange fordeler. Nye, moderne veterinærmedisinske fasiliteter kan utformes optimalt, uten de arealmessige og andre begrensningene som tomten på Adamstuen har. Det er viktig å presisere at Veterinærhøgskolens og Veterinærinstituttets arealbehov på Ås i hovedsak skal dekkes av nybygg med utgangspunkt i framtidige veterinærmedisinske behov. Det tas utgangspunkt i Statsbyggs funksjonsanalyse, som bl.a. påpekte at på utvalgte områder må Veterinærhøgskolen og Veterinærinstituttet være tett integrert også innen Campus Ås, for å oppnå gode hygieniske rutiner og logistikk for håndtering av smittefarlig materiale. Jeg er svært glad for at denne saken nærmer seg en endelig beslutning i Stortinget. Selv om proposisjonen kan synes liten i antall sider, er saken grundig utredet gjennom flere år - den har vært innom Stortinget flere ganger og er basert på en rekke rapporter og tilrådinger. Jeg vil rose komiteen for en god innstilling, og særlig Kristelig Folkeparti og Venstre for et meget konstruktivt samarbeid. Jeg er glad for forslaget om etablering av et interimsstyre som skal lede arbeidet med samorganiseringen av NVH og UMB. Dette er særdeles viktig for å sikre en god prosess i arbeidet fram mot en ny integrert institusjon. Både Kunnskapsdepartementet og jeg selv vil følge denne prosessen meget nøye, og se til at den blir inkluderende og konstruktiv. Det er en forutsetning at institusjonene går inn i den kommende prosessen som likeverdige parter, og at prosessen ivaretar de spesialiserte fagenes egenart og behov, men også bidrar til at fagmiljøer som naturlig bør ses i sammenheng, lokaliseres slik at det fremmer samarbeid og dermed bidrar til utvikling av større og mer robuste forskningsmiljøer. I dette ligger mulighetene for framtidens veterinærmedisin. Regjeringen har valgt mulighetene - det blir opp til de tre samarbeidende institusjonene å virkeliggjøre dem.


For Telemark, og for Grenland-området spesielt, er det knyttet store forventninger til Stortingets behandling av denne saken, og det er lett å forstå. Industrien i Grenland har gjennom de siste årene mistet svært mange arbeidsplasser. Samtidig er Grenland det området i Norge der gass i relativt stor skala blir utnyttet som råstoff til industriell produksjon og verdiskaping. Mange frykter nå at disse arbeidsplassene kan stå i fare dersom industrien ikke blir sikret en forutsigbar og sikker råstoffleveranse. Dette er også kommet tydelig til uttrykk gjennom et sterkt folkelig engasjement for denne saken, og det tar SV på ramme alvor. Det er nettopp også derfor SVs engasjement har hatt som mål å sikre disse arbeidsplassene og utvikle dem videre innenfor de rammene som Norges klimaforpliktelser setter. Det er dette som er grunnen til at SV har inngått dette forliket med regjeringspartiene om å få på plass et skikkelig, gjennomarbeidet grunnlag for å kunne ta de riktige beslutningene, som nettopp skal sikre og videreutvikle verdiskaping og arbeidsplasser. Forliket og de utredningene som skal gjøres, dreier seg altså ikke om hvorvidt staten skal bidra til å sikre arbeidsplassene, men på hvilken måte dette skal skje. Det er også slått fast i forliket at et innovasjonsselskap for bruk av gass skal lokaliseres til Grenland, nettopp for å nyttiggjøre seg den høye kompetansen på dette området som allerede fins i regionen. Også når det gjelder vannbåren varme, er det interessante prosjekter i Grenland, bygd på spillvarme fra industri. Det er videre slått fast at Regjeringa skal bidra til at prosjektet «Grønn Hydrogen» på Notodden skal videreføres. Dette er eksempler på at SV gjennom dette forliket har bidratt til å sikre flertall for gode løsninger for Grenland og Telemark. Det er også verdt å merke seg at mange av dem som gjennom mange år har arbeidet iherdig for å sikre råstofftilgangen til industrien i Grenland, har mottatt forliket mellom regjeringspartiene og SV på en positiv og konstruktiv måte. Det gjelder både Telemark Gassforum og Norsk Hydro. Så registrerer jeg at noen mener at de utredningene som flertallet går inn for, vil bety en utsettelse av løsningene for industrien i Grenland. Det er ikke vanskelig å forstå en viss utålmodighet. Men å hevde, slik som noen har gjort i denne debatten, at dette betyr å skyve alt ut i det blå, er med respekt å melde å skyte langt over mål, og det grenser til svartmaling. Er det noe næringslivet og befolkningen i Grenland ikke trenger, er det nettopp svartmaling og overdreven pessimisme. Her er det snakk om en langsiktig satsing. Noen måneder med grundige utredninger kan umulig være det som betyr kroken på døra for disse arbeidsplassene, tvert imot. Jeg vil igjen minne om at flertallet slår fast at råstoffleveransene skal sikres, og det er det aller viktigste.


Eg er ekstremt bekymra for korleis det internasjonale biletet ser ut når det gjeld klimaendringar no, fordi vinduet for å nå det såkalla togradersmålet, er veldig trongt. Dei globale utsleppa fortset å gå opp. Vi er ikkje i nærleiken av den avtalen vi treng. Eg har òg vore utolmodig og bekymra for norske utslepp. Det var derfor vi la fram ei klimamelding og fekk til eit klimaforlik. Den klimapolitikken – ja, eg er stolt av han – er òg Kristeleg Folkepartis klimapolitikk. Eg må berre få minne om det. Vi har eit forlik med Kristeleg Folkeparti, ei einigheit om den politikken, i Stortinget. Det er nødvendig fordi vi må gjere meir for å nå eit mål, og vi kjem til å vere nøydd til å gjere endå meir i åra som kjem i klimapolitikken både i Noreg og andre land. Men i tillegg til det er det heilt nødvendig å få med store land som USA, Kina, Brasil og andre i det internasjonale biletet, og det er unødvendig at Noreg bidrar med store summar til klimafinansiering og tiltak internasjonalt, ikkje i staden for å gjere ting heime, men i tillegg til det.


Kaasen-utvalet la nettopp fram si innstilling i Stavanger, og det var overskridingar på ca. 30 milliardar kr. Det svarar til 700 000 kr pr. time i døgnet i fem år. Dette er enorme pengesummar. Min påstand er at noko av grunnen til desse overskridingane er skattesystemet vårt. Det er jo ikkje tvil om at dette er profesjonelle oljeselskap, som dermed bevisst legg fram investeringsprognosar som er altfor låge, for så i neste omgang å trekka det av på skatten. Mitt spørsmål til ministeren er derfor: Har ho tenkt å sjå på denne problemstillinga i det vidare arbeidet? Og: Det er jo Arbeidarpartiet, Høgre og Framstegspartiet som har drive opp tempoet i Nordsjøen. Korleis ser statsråden for seg at ein kan få betre styring med aktiviteten, som nå er låg på grunn av marknadssituasjonen?


Rekken av pakker som Regjeringen har kommet med, er bra. De gir et stort tilskudd til en miljøvennlig utvikling, og de gir mange arbeidsplasser – og det er viktig. De kommer på områder vi ønsker å styrke, og som vi vet vil bringe samfunnet i riktig retning. Det syns jeg debatten her også har vist. Men det er én bit av debatten som jeg syns grenser til det absurde. Det er Fremskrittspartiets angrep på Regjeringen når det gjelder Nav. Og la det være sagt: Det er ikke akseptabelt – som statsråden sa – at folk må vente i ukevis, for ikke å si måneder, på dagpenger eller andre ytelser, eller vente på å få hjelp i en vanskelig situasjon. Det har Regjeringen tatt tak i, og det kommer Regjeringen fortsatt til å ha høyt fokus på. Der er vi nødt til å følge situasjonen jevnlig, og det gjør vi. Og angrepene kommer fra et parti som i 2008-budsjettet kuttet i Navs stillinger med nesten en halv milliard kr, og i årets budsjett har kuttet dette med en kvart milliard kr. Og dette er stillinger! Det er de folkene som skal sitte og svare i telefonen. Det er de folkene som skal sitte og behandle saker om arbeidsledighetstrygd og andre trygder. Det er de folkene som skal hjelpe dem som nå blir arbeidsledige, både til å få ytelser og til å komme over i enten utdanning, tiltak eller arbeid. Jeg syns dette grenser til det absurde, og det er så utrolig frekt at jeg nesten ikke forstår at det går an å framføre slike argumenter fra det partiets side. I tillegg til det – det er jo ikke nok med dette: Fremskrittspartiet fjerner også den supplerende stønaden for eldre som ikke har rett til folketrygd, og de fjerner kvalifiseringsprogrammet. Og hva betyr det? Jo, det betyr at folk som har faste ytelser som de kan leve av året rundt, må gå til Nav og få saken sin behandlet hver eneste måned for å få noe å leve av, og sakene skal bli behandlet av færre ansatte enn det vi har allerede i dag. Og så tillater man seg i den situasjonen å kritisere både Regjeringen og Nav for at det er vanskeligheter på dette området nå. Nei, der mener jeg at det er all grunn til å høre på dem som er i Nav-systemet, som jobber der, og sliter nå, og som ønsker en bedret situasjon. Det er all grunn til å høre på de menneskene som er arbeidsledige, eller som venter på en annen ytelse, eller som trenger hjelp og tiltak, når de sier at dette ikke fungerer godt nok. Men det er ingen grunn til å lytte til dem som mener at i denne situasjonen skulle det altså vært færre folk i Nav til å gjøre den viktige jobben som vi står foran nå, når vi vet at mange flere kommer til å bli arbeidsledige.


Eg er svært oppteken av at vi må sikre forsvarleg handtering av avfall. Farleg avfall kan føre til alvorleg forureining eller fare for skade på menneske eller dyr om det ikkje vert teke forsvarleg hand om. Ein del farleg avfall inneheld miljøgifter, dvs. stoff som hopar seg opp i naturen, og som kan gi alvorlege langtidseffektar for helse og miljø. Vi har eit nasjonalt mål om at farleg avfall skal takast forsvarleg hand om og anten gå til gjenvinning eller vere sikra god nok nasjonal behandlingskapasitet. Miljøvernmyndigheitene har gjennom fleire år styrkt arbeidet med farleg avfall. Det har vore retta spesiell innsats mot typar avfall der faren for spreiing av miljøgifter er stor, eller det er store mengder som vi ikkje veit kvar endar opp. Det er likevel framleis ein del som går til ukjent handtering, og det må vi følgje opp. Noreg er blant dei landa med høgast innsamla mengd elektrisk og elektronisk avfall per innbyggjar. Riksrevisjonen peikar likevel på at det framleis er slikt avfall som ikkje vert samla inn. Eg er samd i at høgare innsamling av elektrisk og elektronisk avfall er blant dei viktigaste områda framover. Det er allereie sett i gang arbeid med endringar i regelverket for å betre innsamlinga. Riksrevisjonen tek opp at oljeavfall utgjer den største mengda farleg avfall til ukjent handtering. Det er framleis ei utfordring trass i at auka mengder vert samla inn. Auka innsamling av oljeavfall er derfor eit prioritert innsatsområde, og informasjonen til bransjen og tilsynet er styrkt. Riksrevisjonen peikar på behov for å utvikle vidare tilsynssamarbeidet mellom etatar og fortsetje rettleiinga av Fylkesmannen. I farleg avfall-bransjen har det dessverre vore fleire eksempel på alvorlege tilfelle av uforsvarleg og ulovleg handtering av farleg avfall. Tilsynet med farleg avfall og samarbeidet mellom involverte etatar er derfor vesentleg styrkt dei siste åra. Eg vil sørgje for at dette viktige arbeidet fortset. Riksrevisjonen peikar òg på svakheiter i kontrollen med innlevering av farleg avfall frå skipsfart i norske hamner. Departementet, i samråd med Sjøfartsdirektoratet, sørgjer no for å sikre betre kontroll med det framover. Riksrevisjonen meiner òg at kontrollen med eksport av farleg avfall ikkje er god nok. Eksport av farleg avfall til land utanfor EU/EØS og OECD er forbode. Her har vi felles regelverk med EU. Vi eksporterer farleg avfall, men det går i all hovudsak til gjenvinning. Land vi eksporterer farleg avfall til, har det same strenge regelverket og må kontrollere at ulovleg eksport vidare ikkje skjer. Vi har styrkt arbeidet med å avdekkje og følgje opp ulovleg eksport og import av farleg avfall vesentleg dei siste åra. Klima- og forureiningsdirektoratet har bl.a. gjennomført ei rekkje kontrollar ved dei viktigaste grensestasjonane og hamnene i samarbeid med tollvesenet. Klima- og forureiningsdirektoratet har i samarbeid med Sjøfartsdirektoratet, Toll- og avgiftsdirektoratet, Direktoratet for samfunnssikkerheit og beredskap og Kystverket utvikla eit opplegg for å betre kontrollen med ulovleg eksport og import av avfall med tank- og bulkskip. Dette kontrollopplegget vert testa ut og utvikla vidare. Miljøverndepartementet ønskjer òg å styrkje regelverket når det gjeld miljøkriminalitet. Etter dagens reglar er forsøk på ulovleg avfallstransport ikkje straffbart. I eit forslag som no skal ut på høyring, vert det foreslege å auke straffenivået på ulovleg avfallstransport frå bøter til to års fengsel. Heving av strafferamma vil innebere at forsøk på ulovleg avfallstransport vert straffbart, at fristen for forelding i slike saker vert forlengd frå to til fem år, og at politiet vert gjeve anledning til å ransake mistenkte. Vi meiner at ei heving av strafferamma vil bringe straffenivået i samsvar med annan miljøkriminalitet, og at dette vil verke allmennpreventivt. Vi arbeider med ei ny melding til Stortinget om avfall. I arbeidet med denne vil vi vurdere korleis vi skal følgje opp Riksrevisjonens kommentarar vidare.


Jeg vet ikke om representanten Rudihagen er klar over det, men han er altså enig med Fremskrittspartiet og ikke med SV. Det var i hvert fall det han sa. Jeg satt og hørte på debatten, og jeg skulle egentlig ikke ta ordet. Men jeg har sjelden blitt så provosert som da jeg hørte statsråden. Han fremstiller her Fremskrittspartiets representanter fra distriktene og velgerne ute i distriktene som om de ikke forstår sitt eget beste, for de stemmer på et parti som skal legge ned distriktene! Nå er det slik at ute i distriktene ligger Fremskrittspartiet ca. 15 pst. høyere enn SV ved alle valg. Det er kanskje fordi velgerne ute i distriktene har forstått at det er SV som er i ferd med å legge ned distriktene, og ikke Fremskrittspartiet. Så hørte jeg at statsråden var så opptatt av meningsmåling og hva folket synes. Ja, det var en kjempestor meningsmåling i Nordland for et par år siden. Den kalles for valg. Der gikk SV og Venstre, de to som var mot oljeboring, kraftig tilbake i Lofoten og Vesterålen, og i Nordland. Tok statsråden hensyn til det? Nei, han tvang gjennom at man skulle stoppe utviklingen der også. Og så er det interessant å høre at han legger vekt på den tause majoritet. Ja, når det gjelder den tause majoriteten: Hvor er det flertallet i dette landet bor? Det er i Oslo og Akershus, på det sentrale Østlandet. Jeg aksepterer ikke at det er de som skal lage reglene for hvordan jeg skal bo ute i distriktet. Det er grunner til at jeg bor i distriktet. Jeg er glad i å kjøre båt, jeg har aldri hatt snøscooter og kommer ikke til å kjøpe det heller, og jeg går på ski. Statsråden burde ta seg en tur opp i fjellheimen i nord. Der er det slik at man kan gå en skitur opp på en topp og sette seg. Sitter man og holder seg bak ørene for å høre, hører man ikke en snøscooter om den kjører forbi. Det er jo det som er poenget. Det er plass til begge deler, det er god plass til begge deler. Jeg, som liker meg på havet og bor ute ved kysten, kan bruke båten til rekreasjon, mens de som bor i innlandet, der det ikke er havområder, kjører de samme turene som jeg gjør, bare at de kjører på snøscooter. De kjører der de har lov til å kjøre, men vanligvis drar de til Sverige og kjører der. Så griller de pølser og koser seg med familien – akkurat det samme som jeg gjør med båten. Jeg kjører bortover med båten, ankrer opp, ror i land, griller pølser – men det skal man ikke gjøre hvis man kjører snøscooter. Jeg har to motorer i båten min, som brumler godt, mye mer enn en snøscooter, med det er ingen restriksjoner på det. Men det kommer vel hvis vi får ha SV ved makten lenge nok. Poenget er at her er det muligheter for begge deler. Men SV har funnet et miljøalibi, og det er snøscooteren. Det er det store hatobjektet, som de utnytter til fulle. Det er tragisk å høre på. Så prates det om at man kan dra på scootertur med pensjonister, osv. Nei, det har også SV stoppet, for det er bare de ideelle organisasjonene som kan gjøre det. Snøscooterklubben i Beiarn, som har gjort det fra 1997 til i dag, har fått forbud mot det. Man mener at en ideell organisasjon skal gjøre det, og det har de ikke.


Nå hørte vi både komiteens leder, representanten Molvær Grimstad, og statsråden skryte veldig av at det har blitt en voldsom økning i bevilgningene til Den kulturelle skolesekken. Nå får jeg være med i dette skrytekoret og skryte av oss, siden det var vi som fremmet forslaget. - Nok om det. Statsråden har flere ganger påpekt at disse pengene ikke skal gå til administrasjon, verken i fylkeskommunen eller i kommunen. Nå er vi kjent med at det i noen fylker faktisk er ansatt opp til seks personer for å administrere Den kulturelle skolesekken, og tilsvarende i enkelte store kommuner. Jeg vil derfor spørre: Hva har statsråden tenkt å gjøre for å få bukt med dette?


I min verden er ikke 1,5 mill. kr en helt vanlig inntekt. Det er mulig det er det i Høyres velgergrupper i Oslo, det er det ikke i SVs. Jeg tror ikke gründere som tjener over millionen, drives av årslønna si – jeg tror de drives av viljen til å skape noe, være med og utvikle noe og spre det til flere mennesker. Det gjelder i hvert fall de gründerne jeg kjenner. Der vi vet – og der er forskerne ganske enige – at skatt på arbeid har en effekt, er på de aller laveste inntektene. I Norge har vi et skattesystem som er for flatt – skatten øker veldig raskt når du har lav inntekt, men er rimelig flat uansett hvor mye mer enn 800 000 kr du tjener. Det synes vi er usosialt og urettferdig. Derfor mener jeg at folk som tjener like mye som meg, og som representanten Nordby Lunde, godt kan bidra mer for å sikre den velferden som har gjort Norge til et så godt land å leve i, og så kan godt de som tjener halvparten av det vi tjener, sitte igjen med mer av kaka.