Den inntektsskatten som forskningsinstituttene er pålagt, er knyttet til kommersiell virksomhet, en faktisk inntekt og et faktisk overskudd. Det er også mulig for disse instituttene å framføre overskudd og underskudd over år, slik at den beskatningen som skjer på inntekt, er ikke noen stor belastning for de fleste forskningsinstitutter. Det som var et betydelig problem, var spørsmålene knyttet til formuesbeskatningen. Jeg er glad for at vi har ryddet den saken av veien, fordi mange institutter oppfattet at betydelige deler av de verdiene de forvaltet på vegne av hele kunnskapssamfunnet, ble skattelagt på en urimelig måte. Jeg mener at de nå har fått gode rammebetingelser. Regjeringen skal fortsette å prioritere forskningsspørsmål i budsjettene som kommer, men det må vi komme tilbake til når vi presenterer budsjettet for 2009.


Jeg vil få lov til å stille et spørsmål til sosialministeren. Stortinget har vedtatt en utbygging når det gjelder eldreomsorgen i Norge, og vi har brukt milliarder av kroner ute i kommunene på å få en bedre eldreomsorg. Fremskrittspartiet har over lang tid advart mot denne formen for utbygging som man ser for seg, fordi det mer minner om en boligreform, og vi ser nå konsekvensene av den. Det er fortsatt lange køer når det gjelder sykehjemsplasser, antallet sykehjemsplasser sett i forhold til tidligere år har ikke økt noe vesentlig, og vi ser dårlig bemanning og høyt sykefravær blant de ansatte, som gjør at tilbudet blir dårlig for dem som skal inn på sykehjem. I tillegg ser vi nå faktisk at en del kommuner gir et dårligere tilbud. Vi er til og med oppe i en situasjon der en kommune nå har foreslått å tvangsflytte en del eldre ut av et botilbud og inn i et annet. Spørsmålet mitt til sosialministeren er: Hvilke tiltak vil sosialministeren sette i verk overfor kommuner som ikke har fulgt opp eldreplanen på en skikkelig måte?


Ser statsråden da muligheten for at nettopp dette, skal man si, svarte fisket vil kunne skje - og det skjer allerede i dag - på sørlandskysten? Det er jo ikke så veldig store kontrolltiltak som er igangsatt om sommeren når vi har mange turister både i båter og på hytter som faktisk tar en del av dette, og som ødelegger fritidsfisket og kystkulturen for dem som er bosatt der nede. Ser ikke statsråden at en også kunne vært mer aktiv i forkant i stedet for å gå så drastisk til verks som det nå er foreslått?


Hæren har vi jo styrkt med 1 000 stillingar - 40 pst. Når det gjeld veteranane, er eg heilt einig i at der har vi gjort mykje i denne regjeringa. Det er vi som har starta det gode arbeidet, og vi kjem til å halde fram med det gode arbeidet for veteranane. Så er representanten sjølvsagt inne på noko viktig som gjeld familiesituasjonen for folk som er inne ikkje minst i operativ teneste, som må vere både her og der, som er ute på internasjonale oppdrag. Det er ingen tvil om at der må vi gjere endå meir for at dei, som representanten seier, skal sleppe å jobbe halvanna årsverk. No opplever jo eg at folk som er i Forsvaret, er villige til i alle fall over nokre få år, i ei tid då dei er veldig aktive i operativ teneste, å ta på seg ekstra byrder - som også vi andre har gjort då vi var yngre. Men det er ingen tvil om at dette må leggjast opp slik at vi ikkje er med på fleire oppdrag enn vi har folk til. I tillegg veit vi at vi har oppdrag i FN som gjenstår, så vi må ikkje ta på oss meir enn vi har folk nok til å kunne gjere.


Jeg vil få lov å stille følgende spørsmål til helseministeren: «Helse Midt-Norge har fattet vedtak om at det må bygges et nytt sykehus i Molde, på grunn av at tilstanden for dagens sykehus er så dårlig at det ikke vil være fornuftig å legge for mye penger i en rehabilitering. Behovet for et nytt sykehus er så prekært at det burde igangsettes bygging så raskt som mulig. Vil statsråden se positivt på en søknad dersom det viser seg at private kan stå for selve investeringen i bygget, mens helseforetaket kan stå som leietaker, for å få en rask realisering av prosjektet?»


Jeg takker statsråden for svaret. De fleste av de importerte utenlandske spesialistene går til norske sykehus, som synes å ha et umettelig behov for spesialister, noe som vel skyldes den økende grenspesialiseringen. Vil helseministeren i forbindelse med godkjenning av de regionale helseplanene vurdere om det kanskje er en overdekning av spesialister i norske sykehus, særlig i Sør-Norge, som igjen går på bekostning av spesialisttilgangen i Nord-Norge?


Saken om Evjemoen har prinsipielle sider ved seg ved at et flertall på Stortinget, utenom SV, har godkjent at det skal selges forsvarsarealer for 2,5 milliarder kr. Det betyr at for hver eiendom som gis bort vederlagsfritt, må dette tas inn igjen ved høyere priser på andre eiendommer. SV er av den oppfatning at mange av de eiendommene Forsvaret skal selge, har stor verdi som friareal for befolkningen i ulike landsdeler, og at disse eiendommene bør avhendes til en lav pris til stat eller kommune. Videre mener SV at en del av de eiendommene som kan egne seg til lokale kulturformål, boligformål osv., bør avhendes til kommuner eller organisasjoner til en lav pris. Jeg vil også gjenta det forslaget som har vært framme i media de siste dagene, om å bruke eiendommer til sosial boligbygging. Alt dette tilsier at det kan være vanskelig å oppnå så store inntekter fra eiendomssalg som Stortinget har lagt til grunn, og det kan være grunn til å ta saken opp på prinsipielt grunnlag senere. SV går inn for innstillingen slik den foreligger.


Aller først tror jeg man må ha forståelse for viktigheten av å betale skatt. Det er en ting som jeg tror både representanten Hagesæter og jeg må kunne diskutere i ulike fora. Jeg vet at han vil si at man skal betale minst mulig skatt, og så skal man ha lite til fellesskapet. SV er opptatt av at vi skal betale skatt etter evne. En inntekt på 400 000 kr, som representanten spør om, er en akseptabel inntekt, og man skal betale skatt i forhold til den inntekten. Betaler man for mye eller for lite skatt i dag når man tjener 400 000 kr? Jeg syns man betaler ca. riktig i skatt i dag når man har 400 000 kr i inntekt. Vi mener at skatten på de laveste inntektene med fordel kunne vært noe redusert. Det er noe som vi i SV jobber videre med, altså at det skal bli redusert skatt på de aller laveste inntektene i åra framover.


Jeg vil på vegne av meg sjøl fremme forslag om å få utredet mulighetene for å gi nærbutikker i utkantene kompensasjon fordi de utfører offentlige tjenester.


Jeg syns det er litt trist at når man sitter i regjering og får lov til å føre sin egen politikk, er man så lite romslig som det representanten fra Venstre nå viser. I gamle dager, da jeg jobbet i miljøbevegelsen, brukte vi å si at når Venstre hadde en dårlig sak, måtte de angripe andre, og hvis de hadde en skikkelig dårlig sak, måtte de angripe Arbeiderpartiet. Og hvis man, for å få fram at Venstre har en god kollektivpolitikk, må understreke at man er to hakk bedre enn Arbeiderpartiet, så er det andre ambisjonsnivå enn det Venstre tidligere har hatt. Men for å være helt ærlig: Det er ikke store forskjellen på den primære kollektivpolitikken til Venstre og SV. Vi har stått sammen om mange av disse tingene. Jeg ser heller ingen grunn til å angripe mye av det primære. Og vi skjønner at Venstre sitter i regjering og ikke får det helt som de vil når de har med seg både Kristelig Folkeparti og Høyre på lasset. Men når det gjelder barnehager, har jeg kjempegod samvittighet i forhold til kollektivtransport og luftforurensning. For når man står på stand i Oslo og skal overbevise folk om å kjøre kollektivt, når i livet er det folk slutter å kjøre kollektivt? Jo, det er når de har fått to barn og om morgenen skal kjøre den ene ungen i den ene barnehagen og den andre ungen i en annen. Et løft for barnehagene kan faktisk ikke være et så veldig dårlig tiltak for å få bedret luftsituasjonen og få flere til å kjøre kollektivt. Så akkurat det at vi også er med på et løft for å få til bedre barnehager, tror jeg er bra både for miljøet og for kollektivtrafikken. Ellers tenker jeg nok at vi skal klare å samarbeide med Venstre videre framover, uten at det skal være så vanskelig, selv om man blir angrepet av og til.


Mennesket er heilt avhengig av naturens mangfald: til mat, medisinar og klede – og til ei rekkje tenester som pollinering og klimasystemet. Vi kan rett og slett ikkje leve utan eit rikt naturmangfald. Verdas leiarar har derfor sett eit globalt mål om å stanse tapet av naturmangfald – som no er historisk høgt – og sikre at vi har robuste økosystem på plass innan 2020. Dei måla skal vi følgje opp her i Noreg. Eit av dei viktigaste tiltaka innanfor dette er frivillig skogvern, som var høgt prioritert og vart kraftig styrka dei siste åra med raud-grøn regjering. Alt dette veit statsministeren, for i eit intervju kort tid før valet, sa ho: «I skogen lever 60 prosent av artene i Norge og omtrent halvparten av de truede artene. Vi må derfor trappe opp skogvernet gjennom flere avtaler med skogeierne om frivillig vern.» Og vidare: «Det trengs en ny giv i miljøpolitikken. Under dagens regjering har klassisk naturvern blitt nedprioritert. Det går sakte med vern av skog, selv om skogeierne har tilbudt store arealer.» Etter desse utsegnene frå opposisjonsleiar Solberg er det ikkje rart at dei som jobbar med desse spørsmåla, hadde forventningar. Det var eit felles krav frå skogeigarar, industrien og miljøorganisasjonane – i ein allianse – om at det skulle styrkast. For eksempel seier fagsjef i Norsk Industri, Marit Holtermann Foss: «Økt skogvern er en forutsetning for at industrien skal kunne levere bærekraftige produkter fra skogen.» No veit vi resultatet. I forslaget til statsbudsjettet for 2015 er støtta til skog kutta med to tredjedelar, frå 336 mill. kr i år ned til 121 mill. kr neste år. Mitt spørsmål til statsministeren, som brukte ordet «nedprioritere» om den raud-grøne naturvernsatsinga, er: Korleis vil ho beskrive regjeringas skogvernbudsjett, og kva vil ho gjere med det?


Jeg takker igjen for svaret. Like fullt går jeg ut fra at statsråden tar Riksrevisjonens rapport på høyeste alvor og tar de grep som er nødvendig. Det er ikke første gangen Statens vegvesen kommer i søkelyset for kostnadsstyring. Det er heller ikke første gang det rettes søkelys mot Vegdirektoratet. Vi behandlet i går St.prp. nr. 70 for 2007–2008, om T‑forbindelsen, som koster nesten 1,5 milliarder kr. I Kvalitetssikringsrapporten som vi etter hvert har fått for de ulike prosjektene, og som vi også fikk for det prosjektet jeg refererer til, står det: «Kvalitetssikringsgruppen vurderer usikkerheten i kostnadsoverslaget til å være større enn det prosjektet selv har konkludert med.» Dette ser ut til å fortsette. Det fortsetter i helt nye prosjekter – prosjekter i størrelsesorden 1,5 milliarder kr – hvor kostnadsanslagene synes å være vel optimistiske. Det tyder det på at det fortsatt er manglende forståelse for.


Jeg takker statsråden for svaret. Jeg håper at den praksisen vi har i dag, kan fortsette til glede for dem som bruker campingvogn og transporterer den på den måten som praktiseres i dag, ved at en kan frakte den fra A til B med prøveskilt.


Først vil jeg si at det er bra at representanten Sundsbø tar opp dette temaet, om frivillighet, selv om vi nå har et representantforslag som ligger til behandling i komiteen – vi skal ha et stort frivillighetsseminar på torsdag, og vi får en frivillighetsmelding om ikke så lenge. En god sak kan vel ikke diskuteres ofte nok. Det er vel heller ingen tvil om at frivillig sektor fremmer folkehelsen, for det første den delen av sektoren som driver direkte med helsefremmende aktiviteter, som idrettslag, friluftsliv og dans. Men også den andre delen av sektoren fremmer folkehelse, den inkluderer, gir sine medlemmer følelsen av å bli sett, og man bygger sosiale relasjoner, som er svært viktig i dagens samfunn, hvor mange er preget av både tidsklemme og isolasjon. De frivillige lag og organisasjoner gir barn og unge følelsen av mestring og selvhevdelse. Jeg er så heldig å sitte i kulturkomiteen, og jeg blir like fascinert hver gang vi er på komitereise landet rundt og ser hva barn og unge faktisk presterer, og den gleden de presterer med. Enda flottere er det å se den stoltheten de viser når de lykkes. At frivillig sektor bidrar til å styrke psyken hos barn, unge og voksne, er det liten tvil om, og at psykisk helse er en viktig helsefaktor, er det vel heller ingen diskusjon om. Derfor er det viktig at de økonomiske rammebetingelsene er på plass. Jeg tror at hvis den frivillige sektor skal kunne overleve i et svært hektisk samfunn, må den ha forutsigbare rammebetingelser. Det bekymrer meg. Vi vet at svært mange frivillige lag og organisasjoner får bortfall i inntekten sin fra 1. juli i år, uten at det blir kompensert på noen som helst slags måte. Og når man da mener, slik Fremskrittspartiet gjør, at frivillige lag og organisasjoner utfører et helt unikt arbeid i dagens Norge, bør man sikre en forutsigbarhet for det arbeidet de gjør. Jeg blir utrolig provosert av statsråden når han snakker om hva forrige regjering – sammen med Fremskrittspartiet – gjorde, og forteller oss fra denne talerstol om hvordan køene vokser ved kulturskolene. Regjeringen burde vel heller gjøre noe for å få ned køene enn å peke på hvordan køene vokser. Regjeringen har nå sittet i 1 1/2 år og hatt full mulighet til å gjøre noe. Isteden sitter den passiv og ser på at køene vokser. Det er jo ikke noe veldig imponerende arbeid. Svært mange av de frivillige lag og organisasjoner er drevet fram av ildsjeler, som har gjort alt fra å aktivisere og å søke om midler til å drive med loppemarkeder og lotterier for å få hjulene til å gå rundt. Ildsjelene blir i altfor stor grad tatt som en selvfølge og ikke satt pris på, men når man nå mister inntekten fra 1. juli og må gå nye runder for å sikre barn og unge et tilbud, er jeg ikke sikker på at ildsjelene heller orker mer. Kanskje er ikke ildsjeler annet enn noe man snakker om om 20–30 år? Som sagt, vi lever i et hektisk samfunn, hvor tid dessverre er blitt en knapphetsfaktor for mange. Da er det viktig å ta vare på ildsjelene og sørge for at det blir enklest mulig å drive lag og organisasjoner. Det hjelper ikke om de driver helsefremmende arbeid hvis de selv sliter seg helseløse på grunn av arbeidet. Jeg håper at frivillighetsminister Giske vil legge fram en økonomisk ramme for de frivillige lag og organisasjoner som ikke bare gjelder en rekke søknader og skjemaer, når han legger fram den bebudede frivillighetsmeldingen, slik at vi kan sikre et blomstrende Frivillighets-Norge også etter 1. juli 2007, som kan bidra til at svært mange mennesker i Norge kan drive med helsefremmende aktiviteter også i framtiden.


Eg trur eg må seia til representanten Andersen Eide at eg må koma tilbake med eit konkret svar på det spørsmålet, for akkurat no kan eg ikkje svara på det spørsmålet så godt som eg gjerne vil.


Jeg takker statsråden for svaret, som nettopp var det svaret jeg ønsket meg. Som statsråden sikkert skjønner, var spørsmålet ikke så mye av økonomisk karakter, men mer prinsipielt, selvfølgelig. Og når statsråden sier at Posten umiddelbart vil gjennomgå og revidere sine rutiner og avtalevilkår, er jeg svært tilfreds med svaret.


Redd Barna har kåret Norge til verdens beste land for mor og barn. Det kan vi glede oss over. Men det er klart at de som gjentatte ganger kaller norsk familiepolitikk for sosialistisk tvang, bør kanskje også tenke gjennom om det er en passende beskrivelse av en politikk som har gjort dette landet til verdens beste for mor og barn. Jeg reagerer på at Høyre igjen og igjen snakker som om vår permisjonsordning bare er tilpasset noen deler av befolkningen. Det vi ser, er at uttaket av permisjon blant fedre øker i alle deler av befolkningen. Nå har jo aldri arbeiderklassens kår vært spisskompetansen til partiet Høyre, men det er grunn til å minne om at det er ikke bare menn som har yrker som ikke alltid passer med å være lenge borte. Det er også kvinner som er bønder og snekkere, det er også kvinner som har arbeidssituasjoner som kan være dårlig tilpasset. Derfor skal Høyre passe seg litt for å gjøre dette bare til et spørsmål om menn når vi trenger fleksibilitet begge veier.


Sosialistisk Venstreparti var partnar i ei regjering som påpeikte klimautfordringane gjennom alle dei åtte åra dei sat i posisjon. Men så ser vi i dag at det måtte eit val til, og SV måtte faktisk ut av regjeringskontora før ein klarte å leggje fram eit klimabudsjett som blir karakterisert som eit taktskifte og tidenes klimabudsjett. Korleis føler SV det når ein opplever at ein har større betydning i opposisjon enn då ein sat i posisjon, i eit tema som SV er svært opptatt av, og som var tema i meir eller mindre heile tala til representanten Gjerstad?


Jeg skal ikke gjenta hele innlegget fra representanten Engebretsen, men det er en grunnleggende forskjell mellom å ha et demokratisk system der en lovgiver vedtar lover og tillegger andre mulighet til å utøve et skjønn, og å ha et demokratisk system der lovgiver først tillegger andre mulighet til å utøve skjønn fordi man ønsker det skal tas visse hensyn, og så trekker dette skjønnet tilbake igjen hvis man mener at skjønnet utøves feil. Det vil bli helt meningsløst hvis hva slags saker som slås opp i media, hva slags saker som støttes av sterke pressgrupper, skal avgjøre når Stortinget skal gå inn og overprøve. Vi i SV antar at det flertallet som stod bak gjeldende privatskolelov, hadde en mening med å si at departementet skulle utøve et skjønn. Da mener vi også at det blir riktig at Stortinget faktisk lar departementet utøve dette skjønnet. Jeg skal være enig med representanten Dahl i en ting når det gjelder merknaden fra flertallet, og det er at det å snakke om Stortingets rett til å overprøve Regjeringens skjønn kanskje kunne vært formulert på en mer heldig måte. Men det grunnleggende står fast, at hvis vi skal ha en rettsstat, hvis vi skal ha noe igjen av en maktfordeling, må det være sånn at når lovgiver bestemmer at noen skal utøve et skjønn, må de også få lov til å utøve dette skjønnet. Jeg mener at det ville vært en mye bedre framgangsmåte for de partiene som nå ønsker å kritisere statsrådens utøvelse av skjønn, faktisk å gå inn for en endring av loven hvis man mener at loven åpner for en handlingsmåte man ikke liker, enn å prøve å begrense det skjønnet man faktisk har sagt til departementet at departementet skal utøve.


Eg var ein av dei heldige, saman med Vallersnes og andre, som fekk vere med til Rwanda, og det er jo gledeleg å sjå at Høgre no, i regjering, rett og slett er meir bistandsvenleg. Det er absolutt gledeleg å sjå. Bistanden skal no meir eller mindre gjerast ubunden. Samtidig er det særleg viktig å utvikle gode kontrollmekanismar for anbodsrundane for norskfinansierte prosjekt, ikkje berre for at desse skal gå til norske aktørar, men òg for at dei skal gjennomførast på ein korrekt og lovleg måte. Dette er jo særleg viktig for næringslivsprosjekt, fordi desse medfører sterke økonomiske interesser. Vi ser, som òg Jagland var inne på, at i forhandlingar om handel kjem mange land til kort. Når det gjeld SADCC-landa, er det ingen tvil om at Sør-Afrika i mange tilfelle er mykje sterkare enn f.eks. Mosambik, som ikkje klarer å ha ein oppegåande administrasjon på desse områda. Så det eg vil spørje om, er: Vil Høgre vere med på å gje meir av styringa av handelen til FN? FN har jo eit oppegåande apparat i UNCTAD, men er Høgre villig til å vere med og styrkje FNs posisjon når det gjeld handel?


Budsjettavtalen har eit punkt om industrisamfunna Årdal og Høyanger. SV er einig med Senterpartiet i at dette er defensivt i utforming. SV spesielt hadde vel ynskt at det her i Stortinget hadde vore fleirtal for at næringsministeren skulle gå ein runde til med styret og leiinga i Hydro og jobbe for å få til ei modernisering i regi av Hydro – ei modernisering som er umåteleg lønnsam, med ei avkastning på langt over 20 pst. Det Senterpartiet gjer, er at dei i Budsjett-innst. S. I skriv ein merknad om at Regjeringa må forhandle fram ein avtale om myndigheitsdeltaking i moderniseringa av smelteverka, og viser til forslag under kapittel 9. Eg og SV får ikkje heilt tak på kva Senterpartiet meiner med det forslaget. Eg får heller ikkje tak på om Senterpartiet faktisk har fått tilbakemelding på at det er dette desse to industrisamfunna faktisk ynskjer skal vere løysinga på denne runden her.


Jeg skal ta replikk. Jeg vil bare først understreke at SV fremmer det forslag som fremgår av innstillingen. Vi har hørt fra Arbeiderpartiet og Høyre om den store bekymring man fra de to partienes side har når det gjelder den underreguleringen som finner sted. De kommer også med forslag til nye retningslinjer, som det riktignok er vanskelig å lese ut av hva endringene skal bestå i. Jeg vil spørre statsråden når det gjelder det forslag som foreligger i innstillingen fra flertallet av Arbeiderpartiet og Høyre: Hvordan oppfatter statsråden forslaget knyttet opp mot dagens retningslinjer? Hva kan man forvente at forslaget vil munne ut i – rimelig konkret ut fra forslaget slik det er formulert – når det gjelder endringer av retningslinjer? Kan statsråden gi en presis beskrivelse av hva statsråden i det hele tatt oppfatter som en forskjell i forslaget i forhold til dagens retningslinjer?


Dette er vel dagens siste gladsak, i hvert fall når det gjelder veibygging. På E6 i Helgeland i Nordland er det meget dårlig standard. Det skaper problemer for trafikanter, og det påfører næringslivet store kostnader. I tillegg fører den dårlige standarden til redusert trafikksikkerhet. Det er lange avstander i nord, så totalt sett er hele prosjektet i Helgeland på omtrent 260 km, mens Helgeland sør er ca. 140 km og det vi skal bygge ut nå, er omtrent 80 km. Målet med utbyggingen er selvfølgelig bedre framkommelighet og bedre trafikksikkerhet. De fleste samferdselsprosjektene får dessverre økte kostnader. Kostnadene for Helgeland sør har dessverre også økt med ca. 370 mill. kr. Høyre–Fremskrittsparti-regjeringen legger opp til at staten tar nesten hele den økningen og dekker 340 mill. kr av de 370 millionene, slik at kun 30 mill. kr, eller omtrent 8 pst., dekkes av bompenger. Høyre–Fremskrittsparti-regjeringen ønsker uansett lavest mulig bompengebelastning for bilistene, og følgelig er vi opptatt av å få vedtatt regjeringens bompengereform, som vil gi lavere bomsatser også for E6 gjennom Helgeland. Jeg registrerer at Senterpartiet framhever et ønske om å gi 50 pst. rabatt til tungtransporten. Det er gledelig at Senterpartiet nå vil legge opp til reduserte bomsatser, men for Høyre og Fremskrittspartiet er det viktig at lavere bomsatser skal komme alle bilister til gode og ikke bare noen utvalgte. Følgelig oppfordrer jeg Senterpartiet til å støtte Høyre–Fremskrittsparti-regjeringens bompengereform. Ifølge VG kan nemlig bompengereformen gi hele 30 pst. lavere takst for alle og ikke bare for noen. Det er for øvrig interessant å merke seg at komiteens flertall, bestående av Arbeiderpartiet, Kristelig Folkeparti, Senterpartiet og Venstre, påpeker at bompengebelastningen har økt, og at de tydeligvis ønsker lavere bomsatser for dette prosjektet i Nordland. Det er helt nye signaler fra disse partiene, som vanligvis ønsker bomstasjoner med høy brukerbetaling velkommen. Komiteens medlemmer fra Arbeiderpartiet og Senterpartiet påstår til og med at det er en klar forskjellsbehandling mellom E6 Helgeland sør og Helgeland nord. Jeg har lyst til å minne Stortinget om at staten dekker nesten hele kostnadsøkningen på Helgeland sør, og at bompengeandelen er på omtrent 13 pst., noe som er vesentlig lavere enn det som var vanlig da Arbeiderpartiet og Senterpartiet satt i regjering og hadde ansvaret for veiutbyggingen. I utgangspunktet skulle bompengene være et såkalt spleiselag mellom staten og bilistene, der kostnadene skulle fordeles omtrent 50–50. Men under de rød-grønne ble denne fordelingen vesentlig endret i bilistenes disfavør, og vi har sett flere eksempler på at bilistene har måttet betale opp mot 100 pst. Jeg har også lyst til å minne om at bompengeandelen for Helgeland sør faktisk er lavere enn for Helgeland nord. Av en eller annen merkelig grunn ønsker nå plutselig stortingsflertallet med Arbeiderpartiet og Senterpartiet i spissen å sette ned bomsatsen på dette prosjektet. Det er gledelig at disse partiene, som vanligvis er opptatt av mest mulig bom, nå plutselig ønsker minst mulig bom og å begrense belastningen for bilistene. Jeg håper dette er en ny trend fra Arbeiderpartiet og Senterpartiet, og at det ikke bare er et enkeltstående tilfelle som tilfeldigvis er basert på bostedsadressen til noen representanter i komiteen. Jeg setter stor pris på signalene vi får fra Stortinget i denne saken. Det gleder meg like mye som signalene vi fikk i forrige sak når det gjelder bom på sideveier. Basert på et tydelig ønske om lavere bomsatser ser jeg fram til vi skal behandle regjeringens bompengereform i Stortinget, og jeg forventer full oppslutning om den.


Da vil også jeg som saksordfører for denne saken slutte meg til den takken. Arne Fliflet har vært en veldig markant sivilombudsmann og har utviklet embetet veldig positivt. Jeg vil også fra vår stortingsgruppe si tusen takk for den jobben han har gjort. Det var noen punkter jeg bare ville kommentere av det som er kommet opp. Det første var dette med kommunikasjonsstrategi. Jeg tror det er uhyre viktig. Det kan være et problem at det kommer mange saker inn som ikke skulle vært der, men det er jo verre hvis det ikke kommer saker som skulle vært der. Derfor må man på en måte tåle at det kommer en del saker, og da må man ha en kommunikasjonsstrategi. Jeg tror at veldig mange som kunne hatt bruk for den ordningen og trengt den, ikke kjenner til den. Det andre punktet er dette med eventuelt ombud i Nav. Det vises til denne ordningen med serviceklage. Ja, den er nok der, men jeg er helt overbevist om at her trenger man et slags hjelpeorgan. Man har jo dette på helse; man har pasientombudene. Det er akkurat det samme. Her er det også folk som er i krise, og som møter et veldig komplisert apparat. Forsøk med dette har vist at det fungerer utmerket. Så jeg er litt forundret, og har vært det lenge, over Arbeiderpartiets motstand mot dette. Men jeg vet jo at det er folk i Arbeiderpartiet som er helt enige med oss i dette. Så vil jeg bare si litt – sånn at jeg ikke sier noe feil – om det som presidentskapet har behandlet når det gjelder ny nasjonal institusjon for å overvåke Norges oppfølging av menneskerettighetene. Det er utrolig viktig at det blir gjort. Norge er ikke bestandig så god på menneskerettigheter som vi liker å tro at vi er, så dette trenger vi. Der foreslår man altså en nasjonal institusjon som skal være en selvstendig enhet uten formell tilknytning til Sivilombudsmannen, men at den skal være på samme sted – at det blir riktig, sånn som jeg har forstått det – og at man legger til grunn at lederen for denne nasjonale institusjonen skal velges av Stortinget, altså som et eget valg. Så da håper jeg dette er referert korrekt, slik at det ikke er noen misforståelser om det. Dette er jo en sak som kommer til Stortinget, og som vi skal behandle. Som saksordfører for Sivilombudsmannen vil jeg si at vi fra vår side kommer til å slutte oss til dette, og mener at dette er viktig. Det er også viktig at Stortinget følger med, slik at ressursene til denne nye mekanismen blir tilstrekkelige, og – ikke minst – at både storting, regjering og forvaltning også følger opp de påleggene vi får fra denne nye institusjonen. Det er uhyre viktig at vi gjør det, og at vi faktisk går foran og følger opp våre menneskerettighetsforpliktelser på en korrekt og riktig måte.


Jeg takker statsråden for svaret, som kanskje var litt mindre positivt nå. Jeg skjønner nå at dette ikke vil bli prioritert noe særlig, og at man heller ikke har noen plan. Det synes jeg er veldig synd. Som sagt er det mye gammel bebyggelse langs mange veier, bl.a. langs denne veien. Mange av takene er slik at når det blir store snømengder og snøen faller, så faller den ned på veien. Det skaper selvfølgelig farlige situasjoner. Så jeg håper at statsråden vil se enda mer på dette, og at det vil bli avsatt penger til dette. Dette er viktig, og samtidig er det en billig investering for å øke trafikksikkerheten.


Ja, jeg er helt sikker på at vi kunne vært med på de merknadene, men det er altså forslag og vedtak som gjelder. Problemet nå er at Kristelig Folkeparti og Venstre støtter en regjering som går veldig sterkt og hardt i feil retning, og Kristelig Folkeparti og Venstre har valgt en strategi der de demper de verste virkningene av dette, men fremdeles støtter regjeringen og retningen. Det er det SV har kritisert og sagt at vi er uenig i. For det er et annet flertall i Stortinget som hadde stått for en bedre politikk, som hadde ligget mye nærmere det Kristelig Folkeparti også egentlig mener, og som det hadde vært mulig å bruke i denne saken hvis Kristelig Folkeparti og Venstre hadde valgt det. Det registrerer jeg at de ikke velger. Det er derfor jeg er opptatt av hvordan Kristelig Folkepartis innflytelse nå skal være i forkant av de forhandlingene som kommer, antakeligvis før Stortinget har behandlet en stortingsmelding som kunne ha sagt noe bindende om retningen for de forhandlingene som regjeringen skal føre, og som den ved dette oppgjøret har vist at den vil føre i feil retning.


I og med at representanten Fossum brukte ni og et halvt minutt av sitt ti minutters innlegg på Fremskrittspartiet, skal jeg prøve å være grei og bruke fire og et halvt minutt av mine fem tildelte på Arbeiderpartiet. Det har vært sagt mye i denne debatten, og det meste er kanskje sagt, så jeg skal bare komme med noen eksempler på hva statsministeren sa tidligere i dag, og som på en måte også ble sagt av statsministeren i fjor. Jeg vil gjerne sitere fra forhandlingene i finansdebatten i fjor, hvor Jens Stoltenberg sier: «Det har vi gjort fordi vi har fått gjennomslag for viktige endringer i budsjettet, endringer som vil bidra til mer rettferdig fordeling og mer fellesskap. Dermed er vi med på å snu retningen i norsk politikk.» Så åpner Jens Stoltenberg sitt innlegg i Stortinget i dag med å si at i år har vi inngått et budsjettforlik med sentrumspartiene som inneholder rettferdig fordeling, tidenes satsing på kommunene, flere og billigere barnehager, og at Arbeiderpartiet har gjort jobben sin i forhold til renteutviklingen. Det er her jeg får store kvaler i forhold til det som blir sagt. Hvis det var sånn at Arbeiderpartiet i fjor hadde funnet en ny retning i forhold til utviklingen for folk flest i dette landet, og at de nå igjen har funnet det, så blir jeg meget skeptisk. For alle vet hvordan utviklingen har vært i 2000. Hele lønnsoppgjøret til arbeidstakerne er blitt oppspist av renteutviklingen. Gjennomsnittlig alle kommuner sliter med å få budsjettene sine på plass osv. Barnehagene bl.a. er blitt dyrere. Så alt det som Stoltenberg sa i finansdebatten i fjor om at alt skulle bli så mye bedre i år, har slått feil. Nå sier han det samme, og jeg tror ikke jeg trenger å være noen stor gambler for å si at den samme utviklingen vil vi se i 2001. Kommunene vil få like store vanskeligheter med å få budsjettene sine i havn, barnehagene vil bli dyrere, renten vil stige, og man vil ikke få en rettferdig fordeling, for barnefamilier og pensjonister vil komme ut med et meget stort minus også i 2001. For det er ikke sånn at Arbeiderpartiet og sentrumspartiene nå prøver å ta fra de rike og gi til de fattige. Jeg kunne ha gitt en hel masse eksempler på det, men jeg skal ta bare ett. Det gjelder Arbeiderpartiets fanesak når det gjelder fødselspenger. Jeg har på vegne av komiteen stilt spørsmål til departementet om hvem det er som mottar fødselspenger. Tallene fra departementet er helt klare: Det er de som tjener mest, det er de som tjener over 6 G, som henter ut mest fødselspenger. De som henter ut minst, er selvsagt de som har de laveste inntektene. Og så sier de i dette forliket at kommunene har fått økte rammer. Jeg vil gi et eksempel der også. På familiebudsjettet er midlene til familievernkontorene i fylkene, som tidligere var øremerket, nå flyttet over til rammeoverføringene til kommunene. Dermed sier de at det er økte rammeoverføringer. De sier ingenting om at øremerkede midler er forsvunnet. Så kommer dette med konjunkturavgift på næringsbygg. Her sitter altså Senterpartiet og forhandler fram et forlik med Arbeiderpartiet som er direkte distriktsfiendtlig. 10 pst. konjunkturavgift på næringsbygg er det ene og alene distriktene som vil tape på. Og så står de og klør seg i hodet fordi folk flytter fra distriktene! Jeg skal ta et eksempel til. Arbeiderpartiet sitter i regjering. De øker skatter og avgifter generelt for alle i dette landet for 2001. I dag fikk jeg min regionavis, der det var vist til tre eksempler. Tre kommuner i Nord-Trøndelag skal neste år øke kommunale avgifter fra 10 til 14 pst. Alle sammen innfører eiendomsskatt i tillegg til det Regjeringen har vedtatt for neste år. Og hvem er det som styrer i disse kommunene? Det er Arbeiderpartiet. I alle ledd Arbeiderpartiet er representert, er det å innføre skatter og avgifter den eneste tanken de har. Og jeg har skjønt tegningen: Den enkleste måten å styre og herse med folk på, er å gjøre dem fattige. Det er vanskelig å styre et folk som er oppegående og har nok av egne ressurser.


Eg har ei viss forståing for Venstres behov for å forsvara den tidlegare forsvarsministeren og for å forsvara arbeidsplassar i heimfylket, men eg har likevel nokre spørsmål knytte til denne investeringa som Venstre nå vil vera med på. Om me tar utgangspunkt i at ein får ein kostnad på 18 milliardar kr på dette til slutt – eg trur det er lite, men lat oss ta utgangspunkt i det – kan ein f.eks., for å setta dette opp i ei slags prioritering, som ein jo må gjera i politikken, kjøpa tre PC-ar til alle dei 600 000 elevane i dette landet for dei pengane. Ein får ei driftsutgift på dette på 1,2 milliardar kr årleg når ein reknar inn lånepengane. Venstre vel altså nå å prioritera Forsvaret så sterkt. Det må ein berre merka seg. Men det som er urovekkande, er at ein vel å gjera dette før ein veit kor ein vil med Forsvaret, ein vel altså å gjera dette før ein har konkludert med kva slags forsvar ein vil ha. Og det er forunderleg. Men her er altså det viktigaste av alt å følgja opp tidlegare statsrådar og følgja opp Forsvarets behov i denne saka, sjølv om eg ikkje trur at dette eigentleg er det behovet Forsvaret har. Eg trur at det me treng, er ei omstrukturering av Forsvaret. Nå vel Venstre gjennom si stemmegjeving å gå for ei omstrukturering der fregattane skal vera med og styra kor ein vil hen.


Innstillingene vi behandler, berører en rekke skatte- og avgiftssaker. Jeg rekker ikke å drøfte alle, men vil gå i detalj på enkelte av dem. Fremskrittspartiet er enig med regjeringen i at fellesskapet eier ressursene på norsk sokkel, og at inntektene er viktige for den langsiktige finansieringen av velferdssamfunnet. At velferden på sikt til tross for disse inntektene allikevel ikke er bærekraftig, er en diskusjon vi vil komme tilbake til mange ganger i årene som kommer. Men selv om ressursene på norsk sokkel er viktige for fellesskapet, er det ingen direkte korrelasjon mellom skjerpede skattebetingelser og økte skatteinntekter. Fremskrittspartiet registrerer at regjeringen mener at skatteskjerpelsen som innføres for friinntekten i petroleumsskatten, vil øke skatteinntektene fra petroleumsnæringen med 70 mrd. kr i årene 2013–2050. Inntektsberegninger 37 år frem i tid bør man være varsom med. Det oser av planøkonomi. Regjeringen beskriver skatteskjerpelsen nærmest som en gavepakke uten negative ringvirkninger: 70 mrd. kr inn uten konsekvenser for næringen? Neppe. Moderat innstramming, som komitélederen hentydet til? Neppe. Hensikten med friinntekten er å skjerme investeringer med normal lønnsomhet fra særskatt. Skatteendringen vil redusere lønnsomheten i fremtidige prosjekter og vil ramme marginale felt. Dette vil påvirke aktivitetsnivået mange år frem i tid både med hensyn til haleproduksjon og økt utvinning. 2 mrd. kr i året i økt skatt vil merkes. Hva med stabiliteten i skattesystemet? Jeg registrerer at komitélederen fremhevet at det var stabilitet, men man kan vel ikke endre regimet og hele tiden påstå at det er stabilitet. Det er endring, og det er altså noe som næringen vil merke. Kanskje man burde foreta en faglig utredning før man gjør den type endringer. I en flertallsmerknad kommenterer regjeringspartiene at skatten vil bidra til en mer balansert utvikling i norsk økonomi. Men er det en selvstendig målsetting? Hva er da poenget med næringsministerens satsingsområder – som innebærer akkurat det motsatte av en balansert utvikling i norsk økonomi? Eller har regjeringen en annen definisjon av hva balansert utvikling i norsk økonomi er? Norge er et lite land, og vi har ikke forutsetninger for å bli verdensmester i alt. Våre unge kunnskapstalenter må inn i næringer som utvikler avanserte løsninger og ny teknologi – og inntekter. Petroleumsnæringen gjør nettopp det. Regjeringen foreslår å endre loven slik at advokater kan gi skattemyndighetene opplysninger om sine klienters pengeoverføringer, innskudd og gjeld og hvem som er part i overføringer. Fremskrittspartiet er enig i at skattemyndighetene skal ha innsyn, men vi stiller oss skeptiske til at advokater pålegges å bryte sin taushetsplikt – en skepsis vi deler med mange instanser. Advokaters taushetsplikt bør ikke svekkes «for the greater good». I januar ble det nedsatt et utvalg som har mandat til å gjøre en bred vurdering av advokaters taushetsplikt. Fremskrittspartiet mener vi bør la utvalget arbeide seg ferdig før man konkluderer. Fremskrittspartiet går imot regjeringen forslag og fremmer sammen med Høyre, Kristelig Folkeparti og Venstre et alternativ hvor vi ber regjeringen komme med «forslag der advokaters klientkontoer håndteres i tråd med Advokatforeningens forslag og slik at unntak fra taushetsplikten ikke er nødvendig». Fremskrittspartiet fremmer en rekke skatteletteforslag i vårt alternative statsbudsjett. Vi tar ikke omkamp om disse i revideringen av budsjettet, men regner med å få lagt disse inn i statsbudsjettet for 2014 og 2015. Folk flest vil merke at det istedenfor en rød-grønn regjering med forbud, restriksjoner, påbud, reguleringer, gebyrer og straff, vil bli innledet en ny tidsepoke med bruk av positive virkemidler og skatteincentiver som vil oppmuntre til ønsket atferd på en rekke områder. Skattefritak for kollektivkort og treningskort, fjerning av arveavgiften, individuell pensjonssparing og årlig sparebeløp på 40 000 kr, bedret BSU-ordning, bedret vrakpantordning, bedre betingelser for SkatteFUNN, fjerning av arbeidsgiveravgift for lærlinger, for å nevne noen. På denne måten vil folk bli oppmuntret til å ta ansvar for sin egen livssituasjon istedenfor å få passive ytelser fra det offentlige. Når det gjelder SkatteFUNN helt konkret, foreslår vi å øke grensen for egenutført FoU til 8 mill. kr og ekstern FoU til 12 mill. kr. Vi vil fjerne regelen om maks timesats på 530 kr og fjerne reglene om at kostnader ved personale og indirekte kostnader for antall timer for egne ansatte er begrenset til maksimalt 1 850 timer per år. Videre ønsker vi å etablere en ordning som indeksregulerer beløpene for henholdsvis egenutført og innkjøpt FoU i SkatteFUNN-ordningen hvert år. Vi vil bygge opp under frivilligheten ved å innføre skatteincentiver som gjør frivilligheten mindre avhengig av offentlige overføringer. Vi foreslår derfor sammen med de øvrige opposisjonspartiene å øke skattefradrag for gaver til frivillige organisasjoner til 25 000 kr for privatpersoner og 100 000 kr for bedrifter. Videre foreslår vi at såkalt herreløs arv tilfaller frivillige organisasjoner. Jeg ser at tiden løper fra meg. Da avslutter jeg her og tar opp alle forslagene som Fremskrittspartiet fremmer alene eller sammen med andre.


Jeg skal prøve å ikke være uparlamentarisk, men jeg må bare si at det sies usannsynlig mye rart fra denne talerstolen i denne debatten. Jeg skulle gjerne ha brukt et sterkere uttrykk. Det skrives litt også. Jeg ser i innstillinga at Høyre og Fremskrittspartiet understreker de store avstandsulempene Nord-Norge sliter med. Det er en viktig sak, og man må få en politikk som satser på infrastruktur og reduserte transportavgifter. Høyre har litt belegg for det de sier når det gjelder transportplanen. Det skal jeg berømme dem for. Men man skulle jo tro at Fremskrittspartiet, som har så usannsynlig mye penger, puttet disse pengene i Nord-Norge når de skriver dette, men nei. Se på de såkalte øvrige riksveger, hvor de har 8,8 milliarder kr på ti år, og 6,5 pst. av dette til Nord-Norge. De kjører inn pengene sentralt! Hvis de noen gang skulle få disse pengene – men det gjør de vel ikke – kommer de til å kjøre inn investeringene sentralt. Det ligger i hele deres tankegang i transportplanen. Så når de skriver slike ting her, og sier det fra talerstolen, så har det ingen sammenheng med den politikken de fører. Representanten Torbjørn Andersen sier også en del andre ting fra denne talerstolen: Tur-retur Tromsø – og da er det til Oslo, antar jeg – koster flybilletten over 6 000 kr. Og så hadde han en avgiftsprosent og regnet det ut. Det blir jo også helt feil! For det er nemlig slik at når man har en gjennomsnittsavgift, så er ikke den det samme på alle reiser. Avgiftene er høge på korte reiser, f.eks. Oslo–Kristiansand, og lågere på Oslo–Tromsø. Så man betaler bare én passasjeravgift – eller en landingsavgift – uansett hvor man flyr. Så er det slik at den eneste avgiften Høyre og Fremskrittspartiet vil fjerne, er passasjeravgiften. De øvrige avgiftene går jo inn under Luftfartsverket – for å drive det systemet. Og hvis man da fjerner passasjeravgiften mellom Oslo og Tromsø, koster flybilletten 5 750 kr i stedet for 6 000 kr. Er det det som er den store transportrevolusjonen når de skal fjerne avgifter? Det gjør mye større utslag hvis man flyr Oslo–Kristiansand og Oslo–Bergen. Der kommer det til å bety en vesentlig reduksjon i prisen. Det er faktisk ingen sammenheng i det de sier og det de gjør i praktisk politikk. Og det er det heller ikke hos andre. Når representanten Meltveit Kleppa snakker om avstandsulemper og flytakster, hvorfor stemmer ikke Senterpartiet for å redusere takstene på kortbanenettet med 30 pst. på neste anbud? Det kommer til å koste staten 260 mill. kr ifølge departementet, mens det å f.eks. fjerne passasjeravgiften vil koste 1,5 milliarder kr. Og det å redusere flytakstene på det regionale nettet ville virkelig betydd noe for Distrikts-Norge. Da hadde det blitt billigere både på Vestlandet og i Nord-Norge. I tillegg snakker representantene Sæle og Østberg mye om de store investeringene på samferdsel i sentrale strøk. Da vil jeg bare si at den perioden hvor Nord-Norge kom dårligst ut når det gjaldt veginvesteringer – jeg har gått tilbake til 1986 – var den perioden vi hadde sentrumsregjering, og ved samarbeidet mellom sentrum og Arbeiderpartiet i siste runde. Da var Nord-Norge på bånn.


Jeg leser ikke merknaden fra komitéflertallet på samme måte som Tord Lien gjør, for jeg opplever ikke at flertallet ber om at det skal innføres forbud mot hijab lokalt. Det som er klart etter norsk lov, er at niqab eller burka – altså tildekking av ansiktet som vanskeliggjør en undervisningssituasjon, og som kan vanskeliggjøre en eksamenssituasjon f.eks. – kan forbys i de lokale regelverk av den enkelte skoleeier. Men hijab er det ikke noen hjemmel i loven for å forby. Jeg leser komitéflertallet dit at de er helt enige med meg, nemlig at dette er spørsmål som man i tilfelle må ta opp til diskusjon med foreldregrupper, med lærere og med barn. Men det avgjørende viktige er at ikke andre barn også føler at de er under press, eller at andre foreldre føler at de er under press. Jeg har opplevd å få henvendelser fra andre foreldre som sier de synes det er et press for at deres barn skal gå med hijab. Da er det selvsagt en sak for skolen.


Stortinget har i dag til behandling lovforslag om tredeling av foreldrepengeperioden. Forslaget, som er en oppfølging av likelønnsmeldinga, innebærer at det innføres en mødrekvote med samme varighet som fedrekvoten. Foreldrene likestilles ved at de får øremerket rett til like lang periode etter fødselen. Forslaget ivaretar samtidig valgfriheten, eller fleksibiliteten, ved at det er mange uker i fellesdelen som foreldrene fritt kan velge seg imellom. Jeg vil skynde meg å legge til – så fritt som det er mulig ut fra den enkelte familie. Jeg kommer tilbake til dette med frihetsbegrepet etterpå. Jeg har merket meg at komiteens medlemmer fra Høyre og Fremskrittspartiet fullt ut vil overlate fordelingen av permisjonsukene til foreldrene. Til det vil jeg si at fedrekvoten har vært avgjørende for at det store flertallet fedre nå kan velge å ta ut foreldrepenger, og at mange tar mer enn kvoten. I Danmark, som avviklet fedrekvoten i 2002, er det langt lavere foreldrepengeuttak blant fedre enn det er i Norge og Sverige. Som noen har vært inne på her tidligere, er det slik at over 90 pst. av fedrene i Norge tar ut fødselspermisjon, mot ca. en fjerdedel av danske fedre. Det jeg har fått informasjon om, er at danskene nå vurderer å gjeninnføre fedrekvoten, nettopp fordi de ser at det er så mange barrierer som danske fedre møter, at de er nødt til å ta det på alvor hvis de ønsker at også fedre skal få muligheten til å bli kjent med barna sine, og at barna skal få tilstedeværende fedre, som igjen gjør at mødrene får større valgfrihet. Norske fedre har stadig økt sitt uttak av foreldrepermisjonen, men mødrene tar fortsatt ut det aller meste. I fjor ble bare 18 pst. av alle foreldrepengedager tatt ut av norske fedre. Det kan være en barriere for fedreuttak at det er en fedrekvote uten en tilsvarende mødrekvote. Det kan skape en forestilling, både hos foreldrene og hos arbeidsgiverne, om at far bare har rett til fedrekvoten – resten tilhører mor. Tredeling av perioden understreker at fellesdelen tilhører begge foreldrene. De må sette seg ned sammen og bli enige om hvordan ukene skal fordeles. Det kan føre til mer bevisste valg. Jevnere fordeling av permisjonen mellom mødre og fedre er positivt for barnet og for begge foreldrene. Barnet får god kontakt med og god omsorg fra begge foreldrene og kan tidlig bygge nære relasjoner til både mor og far. Foreldrene får et sterkere fellesskap om barnet og foreldrerollen. Jeg kan bare ikke forstå at det kan være i strid med barnets beste. Begge foreldre har glede av jevnere fordeling av yrkesaktivitet og oppgaver hjemme. Mor får mulighet til å returnere tidligere til arbeidslivet og unngår lange avbrekk med tap av lønns- og karriereutvikling. Far får styrket sin omsorgsrolle og får mulighet til å være hjemme på heltid med barnet over en lengre periode. Så viser forskning at likestilling på hjemmebane bidrar til mer robuste samliv. Menn og kvinner som lever i likestilte parforhold, opplever å ha høyere livskvalitet enn andre grupper. De har et bedre forhold, lavere konfliktnivå og mer stabilitet. Dette er jo ikke minst til fordel for barna. Lovforslaget som er til behandling i dag, legger til rette for større likestilling mellom mødre og fedre og mer likestilte foreldreskap. Endringene vil være positive for både mor, far og barn, og de vil bidra til nedbygging av tradisjonelle kjønnsstereotypier i samfunnet, altså forventninger til oss som kjønn. Jeg er glad for at lovforslaget har støtte fra flertallet i komiteen. Men jeg syns det er synd at Høyre og Fremskrittspartiet heiser fanen så til de grader som det de gjør mot denne kvoteringsordninga som vi har valgt i Norge. Jeg syns det har vært mange gode argumenter i salen her fra representanter fra både Arbeiderpartiet, SV og Senterpartiet. Jeg vil si til representanten Horne fra Fremskrittspartiet at det jeg mener med at dette er en frihetsrevolusjon, er at menn nå får muligheten til å velge å være omsorgspersoner. De slipper stengsler og barrierer. Kvinner får være mer likeverdige arbeidstakere, og de får menn som tar sin del av ansvaret, som igjen gir større frihet til kvinner. Barna får en frihet ved at de blir kjent med begge sine foreldre, de får tilstedeværende foreldre, de får foreldre som også følger dem opp dersom det blir skilsmisse. Dette gjør vi for at foreldre av begge kjønn skal kunne følge sine drømmer, at de ikke først og fremst skal være et kjønn og bli møtt med forventninger som knytter seg til dem som kjønn, men at rollene skal bli mer fri og utvidet, og at de skal kunne velge mye mer fritt hva slags liv de ønsker å leve.


Mitt spørsmål går til den ærede helseminister: «En alvorlig sykehustabbe ved Bodø sykehus førte til at en kvinne kom flere år for sent til kreftbehandling. Norsk Pasientskadeerstatning tilbyr nå terminvis erstatning begrunnet i usikker prognose og levetid for pasienten. Finner statsråden denne avgjørelse moralsk akseptabel?»


La meg først takke Nikolai Astrup for en veldig viktig interpellasjon. La meg si at det noe slappe oppmøtet fra Stortingets side avspeiler vel heller det grunnleggende problemet at våre barn og barnebarn ikke har stemmerett. Det er iallfall ikke viktigheten av temaet som man kan måle på antall ansikter som følger debatten. Det er tre viktige og veldig avgjørende grunner til at vi er nødt til å ta vare på naturmangfoldet. La meg kalle den første den filosofiske/religiøse grunnen: Hvem er vi? Er vi den generasjonen som har rett til å ødelegge store deler av kloden og dermed livsgrunnlaget for kommende generasjoner? Det andre er sammenhengen i naturen: Ved å ødelegge, drepe, utrydde en art har det ofte veldig store konsekvenser for andre arter som er avhengig av den ene arten. Det tredje forholdet er: Det er også en økonomisk dimensjon i dette. Mange arter kan vise seg å ha økonomisk betydning, som mat, medisiner eller hva det måtte være, for menneskene, som man ikke kjenner i dag. Og det som er utryddet, vil det være mye vanskeligere å kunne bruke i framtiden. Naturmangfold går tapt i høyt tempo. Hver tiende dyre- og planteart på jorden kan være historie om 25 år ifølge noen forskere. Andre snakker sågar om faren for en masseutryddelse av arter, en parallell til den som skjedde da dinosaurene døde ut for 65 millioner år siden, eller enda større masseutryddelser, som har vært tidligere. Den største enkelttrusselen mot artene er at artenes leveområder forsvinner. I Indonesia ser vi hvordan orangutangens leveområder forsvinner som følge av skogshogst, og til slutt er det ikke områder igjen hvor den kan leve med mindre noe gjøres. Andre trusler er klimaendringer, overhøsting, forurensing og spredning av fremmede organismer. De aller fleste av disse handlingene er jo ikke gjort av ondskap av noen, men det er summen av mange enkelthandlinger – ofte enkelthandlinger gjort med gode, hederlige og skikkelige motiver – som truer naturen. I 60 pst. av økosystemene er verdiene av tjenestene vi får, nå svekket ifølge FN-rapporten Global Biodiversity Outlook. Naturindeksen for Norge fra 2010 viser at tilstanden i norsk natur grunnleggende sett er god, at den i hovedsak blir bedre, men med en del vesentlige unntak. En hovedgrunn til at den blir bedre, er at industriforurensningen er et dramatisk redusert problem. Det gledelige som skjedde i Nagoya under toppmøtet, var at FN og verden ble enige om et nytt globalt mål, nemlig å stanse tapet av naturmangfold innen 2020. Dette ble kalt Aichi-målene, etter provinsen der den store byen Nagoya ligger. Det er mål i 20 punkter. Interpellanten spør om hva regjeringen vil gjøre for å sette disse ut i livet. La meg da gå gjennom en del av de viktigste målene, men det viktigste er selvfølgelig at vi vil lage en nasjonal handlingsplan i tråd med Nagoya-protokollen for å utvikle en ny politikk på dette området i tett dialog med de viktigste berørte sektorer, som landbruk, industri, fiskeri, olje, samferdsel, osv. Norsk miljøpolitikk ble i 2010 evaluert av Organisasjonen for økonomisk samarbeid og utvikling i Europa, og vi fikk jevnt over god omtale. Vi må vel kunne sies å være blant de aller beste. Rapporten sier også at skogvern, som interpellanten var inne på, og vern av prioriterte arter og leveområder bør styrkes ytterligere, og at naturmangfoldloven, som fikk veldig god omtale, bør integreres bedre i de ulike sektorene. Naturmangfoldloven er det viktigste redskapet for å ta vare på natur i tråd med Nagoya-målene. Jeg er enig med interpellanten her også i at vi må ha områdevern, hvor vesentlige områder vernes i sin totalitet. Den største trusselen mot natur ligger i ikke-bærekraftig bruk av natur i områder som er utenfor verneområdene. Så det å få til en bærekraftig bruk av naturen i de tettest befolkede områdene i Norge er kjerneoppgaven hvis vi skal nå Nagoya-målene. Et av Nagoya-målene – Aichi-målene – er at innen 2020 skal utrydding av kjente, truede arter være forhindret. Naturmangfoldloven legger til rette for å ta vare på dem. De fem naturtypene slåttemark, slåttemyr, kalklindeskog, hule eiker og kalksjøer har allerede fått status som utvalgte naturtyper. Flere vil komme. Åtte arter er utpekt som prioriterte arter: dverggås, svarthalespove, elvesandjeger, eremitt, klippeblåvinge, honningblom, rød skogfrue og dragehode. Dragehodet er et veldig morsomt eksempel. Det er en art som finnes ved Oslofjorden, hvor det er et innsekt som lever på denne blomsten. Den finnes bare i Norge – ingen andre steder i verden – og det er samspillet mellom insektet og blomsten som gjør dette helt unikt. Dragehodeglansbillen kan bare leve på dragehodet i det kompliserte, fantastiske underverket som naturen er. Det finnes naturligvis mange sånne eksempler globalt sett, men vi må ta vare på dragehodet og dragehodeglansbillen. Et annet av Aichi-målene er at innen 2020 skal man ha et bedre kunnskapsgrunnlag om naturmangfold, og kunnskapen skal deles og anvendes. Dette har det vært tatt tak i på mange ulike vis de siste årene. Naturindeksen som ble lansert i 2010 som en oppfølging av Soria Moria-erklæringen, gir et overordnet bilde av hvordan det står til med norsk natur og de store økosystemene. Norge er det første landet i verden som innfører en offisiell naturindeks. Neste naturindeks vil komme i 2015, og vi vil da kunne måle om tilstanden blir bedre, eller om tilstanden blir forringet. Norge har vært en sterk pådriver for å få på plass FNs naturpanel som en parallell til FNs klimapanel. Vi har tilbudt å opprette et delsekretariat for dette i Trondheim, og hensikten er å sikre den beste internasjonale kunnskapsoppbygging og kompetanse på naturområdet som parallell til klimaområdet, for å vite hva det er riktig å gjøre. Den norske rødlisten for arter og rødlisten for naturtyper, som er utarbeidet av Artsdatabanken, viser de ulike artenes og naturtypenes risiko for utdøing og dermed hvor det er viktigst å sette inn tiltak. Et noe mer omstridt tiltak er norsk svarteliste for fremmede organismer. Man kan også gå inn og se på organismer som ikke har en historie i Norge, og som ikke naturlig har kommet til Norge, men som ofte er brakt hit av mennesker – ikke nødvendigvis av onde hensikter – på ulike vis, og hvilken trussel disse artene kan utgjøre for det tradisjonelle naturgrunnlaget i Norge. Arbeidet med denne svartelisten fikk nylig rosende omtale i Science Daily, som skriver: «First Norway, then the world?» Det er selvsagt ikke noen absolutt fasit på hva som er en fremmed organisme, i og med at organismer beveger seg over tid og rom, men det er likevel verdt å se på når innførsel av en ny organisme, enten det skjer naturlig eller ved menneskelig hjelp, får drastiske konsekvenser for norsk natur. Den debatten vil pågå, dette er et viktig arbeid. Skog er viktig, som interpellanten sier. Stoltenberg II-regjeringen har vernet mye skog, inkludert viktige områder som Trillemarka og Holmvassdalen, men jeg er glad for å se at Astrup ønsker å være en pådriver for mer skogvern. Vi har en større artsrikdom i Norge i skogen enn f.eks. på fjellet, og frivillig skogvern er den viktigste veien framover på det området, som også interpellanten sier. Jeg er også ytterligere enig i at det her er viktig med en tett dialog med skognæringen. Ingen i Miljøverndepartementet mener at skognæringen er en håpløs næring som må bekjempes, eller noe lignende. Den er en viktig medspiller som har gjort mye bra, men som, akkurat som oppdrettsnæringen som vi diskuterte tidligere i dag, må ha et konstant press og en tilskyndelse til å gjøre tingene på en bedre måte. Så sier Nagoya-vedtaket at minst 17 pst. av land og ferskvann skal være vernet eller beskyttet gjennom effektive arealbaserte bevaringstiltak innen 2020. I hav- og kystområder er målet 10 pst. Norge har vernet 16 pst. av sitt landareal som nasjonalparker eller andre typer verneområder. Så langt har det meste som er vernet, vært fjell, mens det er i den mest produktive naturen i og rundt de store byene – folk har bosatt seg der nettopp fordi naturen var mest produktiv der – vi har den største trusselen om artsutryddelse, og det er der det nå er viktigst å få til en bærekraftig bruk av naturen. Jeg deler også interpellantens syn, at det er viktig å se på verneområder til havs. Norge er en stor kystnasjon. Det som vakte mest strid i Nagoya, var spørsmålet om genressurser og utbytte fra genressurser. Der var jeg også en av tilretteleggerne for avtalen som vi heldigvis fikk på plass, og som nå gjør at opphavsland får en mulighet til å ha inntekter fra bruk av egne genressurser. Det vil gjelde Norge, men i og med at vi ikke har på langt nær så mange genressurser som land som Brasil eller Indonesia, er det selvsagt en rett som er langt, langt viktigere for de landene med størst tilgang til genressurser, kanskje aller mest for de aller fattigste utviklingsland i Afrika, som har små muligheter til å beskytte seg etter tradisjonelle metoder. Jeg må også nevne at regjeringen har satt ned et offentlig ekspertutvalg om verdiene av økosystemet, under ledelse av Stein Lier-Hansen. Det er for å sikre at man tar hensyn til økosystemene i den daglige planlegging i stat og i næringsliv. La meg avslutte der interpellanten startet. Det vi trenger mer av, er det vi kan kalle den tradisjonelle bondemoralen, at vi ser på oss som samfunn på samme måte som man tidligere gjorde på en gård: Jeg overleverer denne gården til min sønn – nå er det også min datter, men sånn var det ikke i gamle dager – jeg overleverer samfunnet til neste generasjon i samme eller i bedre stand enn da min generasjon mottok det.


Dette er en viktig debatt. Jeg vil berømme interpellanten, på samme måte som mange andre har gjort i dag. Mange lever i sterk frykt for de gjengene det her er snakk om. Mange trues, og også mange familier utsettes for grov vold fra gjengmedlemmer, f.eks. fra en ektemann, kjæreste, far. Dette er det flere av oss som har vært borti. I tillegg er det ille at de også ses på som forbilder, ofte i mangel av gode rollemodeller og valgmuligheter for barn som vokser opp. Jeg syns filmen «Izzat», som har gått tidligere, på en god måte viste noe av problematikken når det gjelder både oppvekstvilkår for barn og vanskeligheten med å bryte ut hvis en først er blitt en del av disse gjengene. Jeg vil trekke fram tre forhold som jeg mener er viktige for å forhindre at gjengmedlemmer får lov til å fortsette å være idealer. For det første er det viktig at barn og unge får trygge oppvekstvilkår, enten de er etnisk norske eller har minoritetsbakgrunn. Når det gjelder minoritetsbarn, er det selvfølgelig noen spesielle problemstillinger. Det handler særlig om norskkunnskaper – også norskkunnskaper for deres foreldre – og om det å styrke foreldrerollen slik at de kan ha autoritet i forhold til sine barn og forstå det samfunnet barna deres lever i, og de utfordringene barna har. Det gjelder kontakten mellom foreldre og skole, som er kjempeviktig. Det gjelder fritidstilbud, noe ikke minst det borgerlig styrte Oslo har store problemer med for tida. Det gjelder også dette med at barn blir tatt ut av skolen og sendt til hjemlandet sitt, som også berører norskkunnskaper. Det gjelder samarbeid lokalt, f.eks. via SLT, Samordning av Lokale kriminalitetsforebyggende Tiltak, som flere har vært inne på, noe de har klart mange steder. Jeg har sjøl vært på Stovner politistasjon og sett hvordan man kan jobbe langsiktig også, hvis man slipper et stadig krav om konkurranseutsetting, som hindrer langsiktighet i de tiltakene man bygger opp. Barnehagetilbud er selvfølgelig også viktig. Jeg har også lyst til å trekke fram en samtalegruppe på Stovner, hvor man nettopp jobbet med innvandrerungdom for å styrke deres tro på seg sjøl. Der kom det fram at felles for alle gruppedeltakerne var at de måtte lete i hukommelsen for å komme på positive opplevelser med voksne. Noen av deltakerne hadde overhodet ikke en eneste positiv opplevelse med voksne som de kunne trekke fram. For det andre må innvandrerbefolkningen og ungdom med minoritetsbakgrunn oppleve seg inkludert i Norge. Det må nytte å ta en utdanning. Skolen må følge opp foreldrene i større grad – man må ta innover seg at det kan være helt nødvendig – og det må tilrettelegges mer for dem som ikke er så teoristerke som andre. Jeg syns at filmen «Ungdommens råskap» illustrerer ganske godt noen av de problemstillingene som ungdom kan stå overfor, spesielt hvis de ikke er så skoleflinke som vi som sitter på Stortinget, er. Diskriminering og en debatt som stort sett handler om det negative med minoriteter i Norge, støter folk vekk og fører til manglende lojalitet. I tillegg opplever mange at det ikke nytter å utdanne seg eller søke jobber, fordi de har sett hvordan innvandrere diskrimineres i Norge. Det tredje poenget er at politiet må få backing slik at de kan konsentrere seg om gjengkriminaliteten, og vi må også sørge for en aggressiv inndragningspolitikk. Jeg er veldig glad for at statsråden var inne på dette, at han vil gå igjennom det, og at han også vil gå igjennom forhold knyttet til det å bære våpen på åpen gate og slå hardt ned på det. Jeg mener at det må utmåles strenge straffer i disse tilfellene. Men man må også ha en differensiert politikk, avhengig av om det er unge lovbrytere, eller om det er folk som har lang fartstid. Da er det en annen sak. Men det å bare satse på fengsel, uten å sørge for skikkelig rehabilitering, er bare å utsette problemet, for de kommer tilbake og fortsetter i samme leia. Noen blir også verre. Mange kommer ut og fortsetter sin såkalte «AS kriminalitet». De driver litt her og litt der. De har løse sammenslutninger, som ikke er faste gjenger, men hvor man driver med ulike typer kriminalitet. Jeg vil trekke fram tre ting i forhold til rehabilitering. Det ene er tiltak overfor gjengangere, som har fungert rimelig bra, men hvor man har noen utfordringer. Det er Stifinner’n i Oslo fengsel, hvor jeg sjøl har møtt folk som faktisk har vært med både i A-gjengen og i B-gjengen, men som gjennom systematisk jobbing med volds- og aggresjonsproblematikk, med nettverk, med rusproblemer og med deres kriminalitet faktisk har klart å snu folk. Det siste er Brobyggerprosjektet i Oslo, som også er kjempebra, og som faktisk er initiert av minoritetsbefolkningen sjøl, bl.a. av kvinner som opplevde det som veldig problematisk at man ikke tok tak i kriminaliteten som særlig mange fra deres egne samfunn stod bak. Dette er evaluert i år av KRUS. Jeg håper statsråden tar tak i den evalueringsrapporten og ser på hvordan vi kan videreutvikle Brobyggerprosjektet.


Fremskrittspartiet fremmer i Innstilling S. nr. 10, som vi i dag behandler i Stortinget, forslag om at Regjeringen skal påse at fylkesmannens kontroll med kommuneregnskapene er reell. Med dette forslaget ønsker Fremskrittspartiet å oppnå at ingen kommuner skal kunne skrive ut høyere avgifter enn det lov- og regelverket tillater. Det gjeldende lov- og regelverk for beregning av nivået på kommunale avgifter er for så vidt omfattende og detaljert nok. Men det går i korthet ut på at kommunene skal drive etter selvkostprinsippet, dvs. at ingen kommuner har lov til verken å beregne seg fortjeneste på sin tjenesteproduksjon eller innkalkulere andre kostnader i sine avgiftsregnskaper enn de som reelt sett hører hjemme der. På grunn av de til dels meget store forskjeller vi i dag er vitne til mellom kommunene på avgiftsnivået for samme type tjenester, synes det å være grunn til å foreta en bedre kontroll med hvorledes den enkelte kommune beregner prisene på sine tjenester. Det er ting som taler for at det er behov for en bedre kontroll med hvilke kostnadsfaktorer kommunene tar med i sitt underlagsmateriale når de skal beregne de totale kostnader som er forbundet med å utføre de ulike typer kommunale tjenester. Det ligger slett ikke inne noen garanti for at det utøves en god nok legalitetskontroll vedrørende prisfastsettelse på de kommunale avgiftene ved at kommunestyret, kommunerevisjonen og kontrollutvalget er tillagt å kontrollere årsregnskapene. For det første er det ikke så ofte det gjennomføres spesielle forvaltningsrevisjonsprosjekter der kommunerevisoren går inn på etatsnivå i kommunen og foretar en detaljert kontroll av underlagsmaterialet for f.eks. avgiftsberegningen for vann eller avløp. Tallene fra økonomisjefen blir ofte godtatt uten noen dypere kontroll av hva som ligger bak disse tallene. Det kan således forekomme både bevisste og ubevisste feil i regnskapene som en ordinær revisjon ikke klarer å avdekke. Dessuten kan det i det hele tatt være vanskelig å finne tilstrekkelig underlagsmateriale for en fullstendig lovlighetskontroll av regnskapene. Flertallet blander i denne innstillingen på en litt forvirrende og uheldig måte sammen budsjettkontroll og regnskapskontroll. Et budsjett er et forhåndsregnskap som ikke nødvendigvis vil stemme med det endelige årsregnskapet. Fylkesmannens lovlighetskontroll med budsjettvedtakene er derfor slett ingen garanti for at innbyggerne ikke betaler for høye avgifter. Det er først og fremst en bedre regnskapskontroll som forslaget fra Fremskrittspartiet etterlyser, og ikke en bedre budsjettkontroll. Feil som eventuelt oppdages i en regnskapskontroll, vil ifølge forslaget vårt medføre at eventuelle for mye innbetalte avgifter skal tilbakebetales abonnentene, gjerne i form av lavere avgifter neste år. Når flertallet så velger å avvise forslaget ved å henvise til at kommunene må ha tilstrekkelig frihet, og at kommunene ikke må detaljstyres av sentrale myndigheter, kan dette lett tolkes som et signal om at hensynet til kommunepolitikernes makt er viktigere enn hensynet til innbyggernes rettssikkerhet vedrørende avgiftsnivået de blir pålagt. Det er forstemmende når flertallet synes å mene at hensynet til det kommunale selvstyret er viktigere enn enkeltmenneskets rettssikkerhet mot å bli avkrevd ulovlig høye avgifter og gebyrer av kommunen. Det er nettopp for å sikre et bedre rettsvern mot at innbyggerne blir avkrevd slike ulovlig høye avgifter at Fremskrittspartiet her fremmer forslaget om at fylkesmannens kontroll med avgiftsregnskapene bør bli reell. For det er i dag ingen 100 pst. fullgod kontroll med at fastsettelsen av de kommunale avgifter og gebyrer nødvendigvis alltid er i tråd med lovverket til punkt og prikke. Det er derfor behov for å rette på dette, og forslaget fra Fremskrittspartiet innebærer egentlig bare at fylkesmannen skal pålegges å gjøre noe han egentlig burde gjøre, men altså ikke gjør i dag. Denne svikten i fylkesmannens arbeid er beklagelig og bør derfor rettes opp for å øke lovlighetskontrollen i årsregnskapene når det gjelder avgiftsdelen. Fremskrittspartiet ser det som en av sine aller fremste oppgaver å arbeide for et redusert skatte- og avgiftsnivå i Norge, og i den anledning er det viktig å avdekke om det er slik enkelte hevder, at noen kommuner bryter loven ved å skru opp avgiftene over selvkostnivå. I denne sammenheng er det altså mindre garanti ved å vise til at kommunerevisjonen kontrollerer riktigheten av avgiftsnivået i sin årlige ordinære revisjonsgjennomgang av kommuneregnskapene, for den årlige kontrollen går etter mitt syn ikke tilstrekkelig i dybden når det gjelder lovlighetskontroll med avgiftsdelen. Så en bedre garanti for at kommunene ikke beregner seg for høye avgifter, får vi først dersom det foretas en mer detaljert kontroll av at alt underlagsmateriale som brukes, er korrekt. En slik kontroll bør altså være underlagt fylkesmannens kontrollområde, og det synes i så måte underlig at dette forslaget ikke kan bifalles av flertallet, bestående av Arbeiderpartiet, SV, Kristelig Folkeparti og Senterpartiet, så lenge dette er ment å være til innbyggernes beste. Vi bør ikke akseptere at kommunene kan begå eventuelle lovbrudd mot sine egne innbyggere ved å kreve høyere avgifter enn det lov og forskrifter tillater. I Fremskrittspartiet ser vi det som viktig at forvaltningen til enhver tid arbeider for å trygge rettssikkerheten til den enkelte innbygger. Rettssikkerheten til enkeltmennesket må også sikres på det området som gjelder vern mot å bli avkrevd ulovlig høye kommunale avgifter. Og dersom det er slik at noen kommuner, som sagt, beregner seg for høye avgifter, burde alle partier, ikke bare Fremskrittspartiet og Høyre, være opptatt av å pålegge forvaltningen en fullgod legalitetskontroll for å sikre den enkelte innbygger mot å bli avkrevd høyere avgift enn det lov og regelverk gir rom for. Det er et tankekors at vi ikke synes å ha full sikkerhet for at de lover Stortinget vedtar, etterleves av kommunene, på grunn av manglende kontroll fra f.eks. fylkesmannen. Det må derfor kontrolleres at også kommunene følger de lovene Stortinget vedtar, og spesielt når dette får direkte betydning for den enkelte innbyggers økonomi. Det er alt i alt beklagelig at flertallet ikke er villig til å støtte dette forslaget fra Fremskrittspartiet, som altså er ment å skulle sikre den enkelte innbyggers rettssikkerhet mot å bli avkrevd ulovlig høye gebyrer og avgifter av kommunene samt påse at Stortingets vedtak blir etterlevd rundt i landets 435 kommuner.


Vel ett år etter at finanskrisen slo til for fullt, greier Norge seg godt. Vi har lav ledighet, og det er et av de største godene et land kan ha, og som et folk kan ha. Jeg har vært på gjestebud med Rådet for psykisk helse i dag, og de melder at Nav fungerer bedre. Mange brukere der melder at Nav fungerer bedre, og det er bra. Men situasjonen i Nav må følges nøye, for det er det viktigste redskapet vi har for å bistå folk som både skal ha inntekt, hjelp til å komme i arbeid og trenger sosial oppfølging. Så der må Regjeringen følge nøye med. Spesielt vil jeg peke på følgende: Når vi ser at det er flere med behov for oppfølging som venter på tiltak, er det ikke fordi det har manglet penger, men fordi Nav har hatt problemer med å bruke dem opp. Stortinget har flere ganger tatt opp at den situasjonen må bedres, og at vi må få tiltakene fram til dem som trenger dem. Kvalifiseringsprogrammet er godt i gang. Det er et av de viktigste virkemidlene mot fattigdom, men jeg vil understreke også der viktigheten av kvalitet i oppleggene. Dette er folk som har møtt veldig mange nederlag, og de trenger opplegg som gjør at de kan gjenvinne sjølfølelse og mestring og komme videre. Derfor er det uhyre viktig at man ikke bruker opp, for å si det sånn, kvalifiseringsprogrammet til folk med tiltak som ikke har god kvalitet. Jeg vil også peke på de viktige løftene vi har gjort for fattigdom. Når det gjelder bostøtte, er det der gjort et stort løft – i sum 1 milliard kr – og svært mange flere husstander vil få rett til bostøtte og løftet i folketrygdens minsteytelser opp til 2 G. Det var et løft som faktisk ikke engang sto i Soria Moria I, men som ble gjennomført, og som var ytelsesløft rett til de mest vanskeligstilte. Det har i dag vært snakket mye om de unge som faller ut av arbeidslivet. Det jeg tror vi må huske på, er at mange av dem har mange flere og ofte tunge diagnoser, og det er barn og ungdom som vi egentlig har visst om lenge. Så her er det snakk om å få tatt tak i barn med problemer, tidligere. Jeg har sagt det flere ganger, og jeg tror jeg skal tørre å si det igjen; jeg tror at også Nav må bruke mer tid og ressurser på disse unge og følge dem opp tettere og tidligere, og ikke, for å si det sånn, bruke muligheten til å gi folk, som kvalifiserer for det, uføretrygd så kjapt. Så er det kanskje grunn til å si stopp for en del eldre damer, 60 pluss, med sju-åtte diagnoser, før de skal på det sjuende kurset. Vi vet at det er vanskelig å formidle dem til arbeidslivet, og da er det kanskje ikke så ille at den gruppen får uføretrygd. Jeg er veldig glad for at vi nå skal få på plass nye retningslinjer for tiltaket med servicehunder som Stortinget vedtok i fjor. For at man skal få brukerne inn i det prosjektet, er det uhyre viktig at det nå kommer i gang ordentlig, slik at det kan gi trygghet også for noen av dem som har hatt et slikt tilbud før, og at vi kan utvikle det, for det gjør det også mulig for flere å komme i arbeid. Til slutt vil jeg si litt om sosial dumping. God lønn og trygge arbeidsvilkår er bærebjelken for et godt liv. Å trygge dette både for norske arbeidstakere og for dem som kommer hit og skal jobbe en stund, er uhyre viktig for at bunnivået i hele arbeidsmarkedet skal gi folk mulighet til å leve et skikkelig liv, at man ikke skal bli «working poor», som det heter i Amerika. Det er veldig viktig for oss, og derfor er det bekymringsfullt når opposisjonen skriver at de er imot tiltakene mot sosial dumping, fordi det hindrer konkurranse på lønn. Det står det i merknadene. Det sto det i fjor i merknadene, og det sto det året før der i merknadene. Det å konkurrere på lønn når man er stuepike, snekker eller renholder, er å gå ned i lønn. Det er å gå ned i lønn fordi det kommer noen fra utlandet som er villig til å by under i lønn, og da må man være med på den nedtrappingen i lønn for i det hele tatt å få beholde jobben. Det er det det betyr, og den nedtrappingen i lønn for vanlige arbeidsfolk som tjener dårligst, som har de mest utrygge jobbene og som blir mest syke og uføretrygdet, vil ikke Regjeringen og SV være med på. Vi vil ha sterkere tiltak for å sikre dette, for vi skal ikke ha «working poor» i Norge. Vi vil ha flere i jobb, og de skal ha en lønn de kan leve av og et arbeid de kan leve med.


Bare en liten kommentar til utenriksministerens innlegg: Jeg vil si at det høres relativt naivt ut å si at vi vil ha påvirkningsmulighet på evalueringen, når evalueringen nå finner sted og blir framlagt i midten av april. Jeg tror vel ikke at vi har spesielt mye innflytelse i så henseende. Men det var ikke dette jeg skulle spørre om. Jeg skulle derimot spørre: Hvis det mot formodning skulle bli et flertall for utsettelse av samtykke i Stortinget i dag, hvilke konsekvenser tror utenriksministeren dette kan få for Norge? Tror utenriksministeren at bruk av reservasjonsretten vil få konsekvenser for Norge?


Eg synest det er ganske morosamt å høyra på Høgre, eg, når dei held innlegg og fortel om SV. Det må jo vera ein lette for Høgre å vera ute av regjering, for no kan dei endeleg seia – og gjera noko – som har med politikk å gjera. Så eg synest Halleraker fortener å bli halden utanfor regjering så lenge han sit på Stortinget. Då kan me jo få det litt morosamt av og til og gjerne få nokre politiske forslag som har noko ved seg, som me òg har begynt å få frå Høgre. Så vil eg seia at eg er veldig glad for at mange er opptekne av SVs posisjon i dag, for det som er realiteten, er jo at det er gammal, god SV-politikk me no vedtek når det gjeld elektrifisering av sokkelen. SV har hatt det i sitt partiprogram i evigheiter og blitt latterleggjort fleire gonger her i denne salen. Me hadde til og med eit forlik med Halleraker og Bondevik II i 2002 om klimaplanen, der me bad den regjeringa om å komma med forslag om elektrifisering, noko dei aldri gjorde noko særleg ut av. Men no skjer det altså i dag. Det er bra at Statoil og Regjeringa og partia er einige om dette, og at Framstegspartiet og Høgre og dei som har motarbeidd alle moglege gode miljøforslag, faktisk er med på laget til SV i dag. Det set eg pris på. Så vil eg òg få be energi- og miljøkomiteen og ikkje minst dei som er opptekne av elektrifisering, om å gå inn i nye prosjekt. BP har jo svære elektrifiseringsprosjekt på søndre sektor. Dei ønskjer å få hjelp av olje- og energiministeren og Regjeringa til å få elektrifisering i gang der. Så her er det berre å fortsetja den gode politikken som ein no har begynt på, og som er historisk i dag. Eg håper at ikkje minst dei gamle opposisjonspartia vil vera med vidare på dei miljøpolitiske framstega som denne regjeringa står for i mange saker. Så vil eg til slutt berre seia to ting. Dette er ein stor dag for oss i Regjeringa, fordi me no får til elektrifisering. Det er òg sånn at me frå SV si side har andre prosjekt me gjerne skulle hatt fram, f.eks. det som Halleraker nemnde om Kristin og Grane, som me skulle ha gått imot. Men det me gjorde, var at me ønskte å ha CO2-deponering og gasskraftverk med CO2-fanging offshore for å produsera straumen der ute på dei prosjekta. Så hugsar sikkert Halleraker og andre at SV stemde for Ormen Lange, men me åtvara sterkt alle parti mot å byggja ut der utan å tenkja på kraftbalansen, som no alle inklusiv Høgre, og ikkje minst Børge Brende, snakkar om når dei er komne ut av regjeringskontora. Så dette er ein stor dag for SV og ein stor dag for oss i regjering, fordi me kan leggja fram ei slik sak. Eg sluttar meg heilt til dei merknadene som Kristoffersen og saksordførar Borten Moe hadde, og som sagt – eg gjentek meg sjølv – viss det skal skje positive ting knytte opp mot miljøet i Noreg, er det viktig at ein beheld den raud-grøne regjeringa og held Framstegspartiet og Høgre og andre ute av regjering, for elles skjer det ingenting som er av positiv karakter knytt opp mot miljø- og klimaspørsmål – sjølv om alle utanom Framstegspartiet no er med på at 2/3 skal kuttast i Noreg.


Her kommer den røde fare, som gjerne vil kommentere noen av de forslagene som er fremmet i debatten. Først til de forslagene som Senterpartiet har lagt inn. Vi vil gjerne anmode Senterpartiet om å gjøre forslagene nr. 17–19 om til oversendelsesforslag eller rett og slett trekke dem. Det er forslag som ikke har fått den nødvendige oppmerksomhet i denne debatten, og der SV føler store forpliktelser til å gjøre en skikkelig jobb. Det tror vi må gjøres både når det gjelder arbeidsgiveravgiften, Høyanger og Årdal, og når det gjelder lønnsplikt ved permittering. Når det gjelder forslag nr. 20, ønsker SV seg en endring som dreier seg om at Stortinget ber Regjeringen om å «foreslå for Stortinget» en handlingsplan i stedet for å «iverksette» handlingsplan. Vi kunne godt tenke oss å se hva denne regjeringen har tenkt å iverksette før vi gir vår godkjenning. Forslag nr. 21 er et forslag som SV kan støtte. Når det så gjelder Hagens og Fremskrittspartiets 16 forslag, må vi kanskje starte med å si: Himmel og hav, han klarte det igjen. Hvordan er det mulig for denne regjeringen å la seg vaske i krokene i forhold til å skulle tvinge gjennom litt surpompoppførsel og så endre seks forslag og stemme for et sjuende? Det er jo ingen verdighet over disse greiene her. I tillegg må jeg si at jeg undrer meg veldig over hva som egentlig er innholdet i forslag nr. 9, som dreier seg om miljøpolitikken og Kyoto-målene. Dette kan jo løses på flere måter. Det kan jo faktisk være slik at Regjeringen legger fram en oversikt som viser at hvis man plukker det beste fra disse landenes miljøpolitikk, får man det beste. Da blir Norge virkelig et foregangsland. Plukker man det verste, er det fullstendig katastrofe. Men uansett er det av interesse for SV hva Regjeringen har tenkt å gjøre i forhold til Kyoto-målene, for der har Regjeringen faktisk en avtale med SV om hvordan klimamålsettingene skal gjennomføres. Så jeg vil gjerne ha Regjeringens forsikring om at de står fast ved de avtalene de har gjort med SV når det gjelder klimapolitikken, og at dette kan være et lite byråkratisk arbeid for å hjelpe Fremskrittspartiet til å få oversikt over miljøpolitikken. Det ville jo i opplysningsøyemed være nyttig som sådan, men intet signal om at man skal devaluere den miljøpolitikken man er blitt enig om med SV.


Jeg takker statsråden for svaret. Det var et bredt sett av virkemidler han nevnte, og det er selvfølgelig positivt isolert sett og i sum. Allikevel er det bekymringsfullt når vi ser på statistikk for Norden, at man aldri har gjort så mange og så store heroinbeslag. Ja, men da tar man mer, vil man kanskje si. Men det faktiske forhold er nok at tilstrømmingen er enorm fordi narkotikasyndikatene ser at bunnen har gått ut av markedet i Europa, og i Norden får man ennå relativt høye priser. Som østfolding vil jeg påpeke at vi har mange grenseoverganger landeveien til Norge via Østfold. Vi vet også at utenlandstoget benyttes og at kurerer går av i Halden, Sarpsborg, Fredrikstad og Moss for å unngå tollkontrollen på Oslo S. Det er en massiv tilstrømming av narkotiske stoffer som bidrar til å skade norsk ungdom. Så jeg vil spørre statsråden om nødvendige kontrollaksjoner på utenlandstogene og ved Svinesund for å forsøke å oppnå større avskrekkingseffekt også tas med i disse vurderingene som foretas.


Jeg vil gjerne stille følgende spørsmål til kirke-, utdannings- og forskningsministeren på vegne av representanten Rolf Reikvam: «3. mai 2000 er det Verdens astmadag. Ifølge en undersøkelse av Asplan Viak har bare 5 pst. av landets skoler tilfredsstillende innemiljø. Dette går ut over elevenes helse, gir konsentrasjonsproblemer og nedsatt læringsevne, og påfører elever med astma- og allergiproblemer ekstra plager og belastninger. Vil Regjeringen foreslå egne arbeidsmiljøbestemmelser for elevene for å få fortgang i arbeidet med inneklima, og hvilke andre tiltak vil Regjeringen sette i verk for å sikre et godt inneklima for elevene?»


Ja, i hvilken grad vi ivrer, kan sikkert diskuteres. Jeg føler det ikke slik. Men jeg tror det er viktig at vi også ser mot Europa. Selv om vi ikke er med i EU, kan vi ikke bare glemme at det er et Europa lenger syd for oss. Og i den grad EU er interessert i og er enig om at en skal bygge opp en styrke, ja, så bør vi også bidra her, selv om vi ikke er medlem. Det er av sikkerhetsmessige årsaker. Det tror jeg også tjener Norges sak, selv om Fremskrittspartiet mener at NATO er grunnpilaren og vårt hovedholdepunkt når det gjelder forsvar. Det er ingen hemmelighet at den såkalte EU-hæren, i hvert fall i første rekke, vil bli bygd opp av NATOs egne styrker og av NATOs eget materiell og midler.


Vi har jo noen klare formål i den forskningsmeldingen vi nå forholder oss til, som forteller oss hvilke behov som er viktige som grunnlag for forskning. I tillegg har området klimaforskning og miljøforskning blitt forsterket gjennom de siste år som en type forskning som er meget sterkt ønsket i forhold til kartlegging og analyser. Vi legger også stor vekt på å ha med næringslivet i forskningen, og i grenselandet mellom forskning og innovasjon har vi en rekke ordninger som kan stimulere til et enda bedre samspill mellom næringsliv og staten når det gjelder forskningsinnsats. Det er et område som jeg hele tiden arbeider med, sammen med kolleger i Regjeringen, og jeg håper at vi kan få fram god, behovsdrevet innovasjon og gode forskningsresultater på bakgrunn av enda mer forskning, også fra næringslivets side.


Jeg deler ikke betraktningen at det er en uholdbar situasjon som alle landets uføretrygdede har kommet i. Når åtte av ti uføretrygdede kommer bedre ut, synes jeg ikke at det er en uholdbar situasjon. Jeg synes det er en god situasjon. Det viser at det er en reform som slår bra, og som gjør det enklere å kombinere arbeid og pensjon. Dette går på skattebegrensningsregelen som er opphevet. Jeg har et spørsmål tilbake. Det er et samlet storting som har sagt at man ønsker å ha likt skattesystem. Er det sånn å forstå nå at SV og andre partier ikke ønsker at dette skal skattlegges som lønn, men beholde skattebegrensingsregelen? Det er greit å få et signal på dette fra Stortinget. Er det sånn å forstå at skattebegrensningsregelen skal gjelde for noen, men ikke for alle? Det er greit å få et signal på det også, for da snakker vi om to ulike skattesystemer i uføretrygdordningen. Det har aldri vært Stortingets intensjon eller forutsetninger at man skulle ha det.


Personvernet er under sterkt angrep. Mens Personvernkommisjonen muligens arbeider, svekkes faktisk personvernet hver eneste dag. Mitt spørsmål til statsministeren er: Hvor mye av personvernet for norske borgere vil statsministeren la EU fjerne, gjennom en reservasjonsløs EØS-tilpasning? For fra den kanten står angrepene i kø: overvåking av flypassasjerer, opplysninger om kredittkort, reisefølge, telefonnumre og e-postadresser ved innreise til EU. Sikkerhetssjekk med skannere har vært nevnt. Det er en del av et felleseuropeisk opplegg, en grov invadering av den private sfære. Satellittsporing av biler, såkalt eCall, har Norge allerede skrevet intensjonsavtale om å innføre fra 2010, uten å spørre Stortinget. Det siste vi har sett – det var vel i går – er at alle borgere over seks år må avgi fingeravtrykk i pass. Hvor mye personvern skal EU få fjerne i Norge?


Det har vært flere debatter tidligere om forsvarssaker, så jeg vil bare nøye meg med å si noen få ord om ansvarsforholdene, som jeg også har påpekt tidligere. Det har hele tiden, etter vår oppfatning, vært departementet og forsvarssjefen som har hatt det reelle, øverste ansvaret for å følge og utøve økonomistyringen i Forsvaret. Riksrevisjonen har gjentatte ganger, også når det gjelder denne saken, påpekt mangelfull styring og kontroll. Og utviklingen i den senere tid har heller ikke, etter vår oppfatning, vist at vi skal være optimister med hensyn til om det nå er full styring og kontroll. Jeg forstår at statsråden ikke kan love at 2005-regnskapet vil være i samsvar med det som er budsjettet for 2005. Det er jo hele hensikten med den måten som et statsbudsjett er bygd opp på, at det skal være løpende kontroll. Dersom det viser seg at regnskapet ikke er i samsvar med budsjettet, skal det ved uforutsette omstendigheter foretas endringer, eventuelt i budsjettet om høsten. Derfor synes jeg det er illevarslende at man i en annen sak har nevnt at fordi inntektene eventuelt kan svikte som følge av endrede fullmakter, skulle det ha noe med virksomheten i Forsvaret å gjøre. Det er ikke slik at inntektskapitlene er styrende for utgiftskapitlene – det er ofte slik i en bedrift og i en personlig økonomi – men det er selvstendige bevilgninger på hver side, som, etter vår oppfatning, ikke må blandes sammen. Ansvaret for hovedstyringen ligger på departement, statsråd og forsvarssjef. Vi fastholder det i en særmerknad i den foreliggende sak. Vi beklager sterkt at man har forsøkt å velte ansvaret over på underordnede, som var like sjokkerte og forbauset over merforbruket i 2004 som de som satt på toppen. Vi mener fortsatt at den beskrivelsen vi har gitt i tidligere saker, er korrekt. La meg også for ordens skyld – det har vært diskutert i en del medier hvorledes Stortingets opposisjon har kommet med sterk kritikk, og man har hevdet at den ikke er fulgt opp på en logisk måte med konkrete forslag – slå fast vårt syn, det gjorde vi for noen måneder siden: Vi har ikke tillit til den sittende statsråds evne til å få god nok styring med økonomien og andre ting i Forsvaret. Men vi kan ikke fremme det forslaget vi tidligere har fremmet, hver eneste gang det er en forsvarssak til behandling i denne sal. Det har ikke skjedd noe siden vi sist fremmet et slikt forslag, som skulle gjenreise den manglende tillit fra Fremskrittspartiets side. Vi ser selvsagt ingen grunn til å fremme det samme forslag i hver eneste sak. Det ville være et utidig mas, og det er årsaken til at vi ikke gjør det.


Vi har kommet et langt skritt nærmere det målet vi har, i dette statsbudsjettet. Jeg ser representantens utfordring, og jeg ser hvordan vi på ulik måte kan vurdere de mål vi setter oss innenfor de forskjellige sektorene. Derfor har jeg bebudet i den meldingen om forskning som kommer som en oppfølging av forskningssatsingen i dette statsbudsjettet, bl.a. en vurdering av hvordan vi måler forskningsinnsats. Det betyr ikke at vi forlater målet, men det betyr at vi vil synliggjøre forskningsinnsatsen vår på flere måter, for jeg er helt overbevist om at det er mange måter å se dette på, og at vi på et enda tydeligere vis kan få fram den innsatsen som faktisk gjøres. Den diskusjonen trenger vi nettopp for å kunne belyse og ha en noe mer bred og helhetlig tilnærming til den forskningsinnsatsen vi faktisk gjør. Men målet beholdes.


Debatten her er i skjæringspunktet mellom landbruk og energi, det er det ingen tvil om. Når statsråden velger å stille, antar jeg at han også er forberedt på at det blir mye snakk om småkraft. Dette dreier seg om, slik jeg tolker interpellantens utgangspunkt, småkraftens rolle som en styrking av landbrukets inntektsmuligheter. Det å gjøre dette til en debatt om Høyres nettpolitikk blir en billig unnskyldning for de rød-grønne partiene for å forsvare den politikken de selv har ført i fem og et halvt år. Høyre skal få lov til å svare på sin egen nettpraksis, men jeg må spørre hva regjeringen har gjort på de fem og et halvt årene for å kunne realisere disse nettprosjektene. Det har vært en veldig dårlig prosess på det ene vi nå har i Hardanger. Ørskog–Fardal har heller ikke akkurat vært speedet igjennom på en god måte, selv om man allerede på Odd Roger Enoksens tid sa at det var en hastesak – det gjaldt å få løst Midt-Norge-situasjonen. Så regjeringen har mer å svare for her, den kan ikke bare skylde på Høyres valgkamp. Vi skal huske at lederen i Småkraftforeninga, Trond Ryslett, sa – i sitt eget magasin, så han er ikke blitt feilsitert på det – at satsingen på småkraft i Norge skjer på tross av, og ikke på grunn av, regjeringens politikk. De bøndene rundt i landet som har våget å satse på småkraft, har altså gjort det fordi de selv trodde på det, ikke fordi de har følt at politikken har lagt til rette for det. Problemet i denne saken – og det er en del av essensen når det gjelder om bøndene og folk i distriktene skal våge å investere i alternative inntektskilder – er at tilliten til systemet er forsvunnet under den rød-grønne regjeringen. Ikke bare daværende energiminister Einar Steensnæs, men et samlet storting sa at alle teknologier som endte opp i den endelige sertifikatordningen, skulle få være med i en overgangsordning. De rød-grønne partiene fremmet i opposisjon til og med forslag om det. Mange trodde på det og investerte i småkraftverk, men da ordningen kom på plass – godt forsinket på grunn av rød-grønt rot – fikk de likevel ikke være med i ordningen. Det er et varsko til dem som har tilgang på kapital i distriktene, om at man ikke kan stole på regjeringen selv om regjeringen sier de rette ordene, for når den praktiske politikken settes ut i livet, blir det noe helt annet. Dette er en utfordring, ikke fordi mange har gått konkurs, for det har de ikke, men mange aktører har begynt å selge sine kraftverk – de vil gjøre det før de går konkurs. Hvem er det som kjøper dem? Jo, det er offentlig eide kraftselskap, og det er kapitalsterke investorer. Er det slik vi tror på utviklingen i distriktene – at det er statlige, offentlige selskap som skal komme med kapital og kjøpe opp inntektspotensialet til de lokale grunneierne? Hvis det er regjeringens politikk, så er det et fair standpunkt, men det var ikke slik jeg trodde det skulle bli når vi skulle få lokalt selvstyre, når vi skulle få lokale gründere og entreprenører rundt i landet til å ta hele landet i bruk. Det er regjeringen som er årsaken til at grønne sertifikat ikke er kommet i gang, i dag. Når Geir Pollestad, som er tidligere statssekretær i Olje- og energidepartementet, snakker om hvor fint det blir når grønne sertifikater kommer på plass, er det verdt å minne om at denne regjeringens Soria Moria I-erklæring ikke inkluderte småkraftverk i sertifikatordningen. Spesifikt i Soria Moria I var det kun mikro- og minikraftverk, ikke småkraftverk, som skulle få være med i sertifikatordningen. Regjeringen har ikke løftet en finger for å få småkraftverkinvesteringene opp i distriktene, snarere tvert imot. Enova har ingen virkemidler for å stimulere til småkraftverk. Saksbehandlingstiden for småkraftverk er på fem til seks år. Regjeringen har stemt imot alle forslag fra Høyre og Fremskrittspartiet om å delegere saksbehandlingen ned til kommunenivå for å få fortgang i det. Det eneste regjeringen har klart å definere tydelig når det gjelder småkraftordningen som skal gjelde for 2012, er skattesystemet, der staten skal ta mer av inntektene fra småkraftverkene, ikke hvordan reglene skal være for å få tildelt de grønne sertifikatene, og sånne ting. Vi ser at det første de bydde, var at man også skulle skatte av de grønne sertifikatinntektene. Da er det altså ikke snakk om å stimulere, men å ta fra dem som investerer i småkraftverk. Det jeg hadde håpet statsråden skulle komme med i dag, var nettopp en avklaring av hvilke tiltak som skal til for å gjøre det enklere å få bygge disse småkraftverkene, få vekk saksbehandlingstiden, få mer lokalt selvstyre, slik at vi ikke ender opp med det som jeg ser på framsiden av Adresseavisen i dag, at miljøvernere fra Naturvernforbundet prøver å sabotere dette. Vi vet at Naturvernforbundet gjennom medlemskap der har sterke kontakter i Olje- og energidepartementet, og også i Miljøverndepartementet, med tidligere leder av Naturvernforbundet som statssekretær. Det gir grunn til bekymring, og det burde statsråden grepet fatt i.


Jeg har et tilleggsspørsmål. Jeg fikk anledning til å besøke Nord-India, og jeg hadde samtaler med det eksiltibetanske parlamentet, den eksiltibetanske regjeringen og Dalai Lama i oktober som del av en delegasjon fra Tibetkomiteen i Norge og Tibetkomiteen på Stortinget. Jeg registrerte at Kina protesterte både overfor Utenriksdepartementet og overfor Stortingets internasjonale sekretariat da vi skulle dra på besøket. Besøket gjorde et sterkt inntrykk. Man får en beskrivelse av 3 000 flyktninger årlig nå fra Tibet. Vi så tegninger av barn der man framstiller tortur av tibetanske munker, og der en del åpenbart også viser tortur som har dødelig utgang. Dette er jo svært alvorlig. Vi vet at Kina skal arrangere OL i 2008. Mitt spørsmål vil være: Vil Regjeringen på en synlig måte øve påtrykk overfor myndighetene i Kina for å synliggjøre protesten mot brudd på menneskerettigheter?


Man vil faktisk få et mye bedre tilbud enn det som er tilfellet pr. i dag. I dag er det nettopp lommeboken som er avgjørende for hvorvidt en får hjelp eller ikke i en rekke kommuner. Vi er i en situasjon der politikerne en del plasser velger å satse på andre ting: rådhus, kulturhus og annet, og nedprioriterer bl.a. eldreomsorgen. Vi ønsker at det skal være statlig finansiering, der den enkeltes pleiebehov skal være det som utløser den summen som skal til for at den enkelte skal få det tilbudet han har krav på. Derfor vil en faktisk kunne få mange flere tilbydere. En vil få en situasjon der en som forbruker kan velge og dermed få et bedre tilbud.


For det første vil jeg avvise at jeg er upåvirket av Stortingets vedtak. Jeg har jo nettopp gjort rede for at vi selvfølgelig vil følge opp Stortingets vedtak. Så er det nok sånn at jeg ikke kjenner meg igjen i at vi har bygd ned dyrehelsearbeidet. Tvert imot har bl.a. denne regjeringen sørget for virkelig å ta tak i utfordringene med MRSA i svineholdet og ESBL i kyllingproduksjon gjennom å satse både på forskning og på omfattende overvåkingsprogram, der vi bl.a. i fjor tok prøver av 1 000 svinebesetninger. Det er gjort et stort arbeid på dette området, og det kommer vi selvfølgelig til å videreføre. Der er også, som jeg var inne på tidligere, Veterinærinstituttet en viktig part for Mattilsynet for å bekjempe antibiotikaresistente bakterier. Det er én del av dette arbeidet. Det er, som jeg var inne på, også viktig at vi jobber utenfor de områdene der disse obduksjonsstasjonene ligger, for å få et best mulig arbeid ute i distriktene.


Med de begrunnelser som ligger i våre merknader, kommer vi til å stemme imot den foreslåtte økningen i godtgjørelsene.


Jeg har ikke tenkt å presentere en NOU i løpet av en 1 minutts replikk til representanten Kristiansen, men han må også være enig i at det finnes mange tenkelige måter å organisere vårt samkvem med Europa på. Det flertallet i den norske befolkningen som ser problemer med at Norge vedtar mye politikk som den norske befolkningen ikke ønsker, fordi mange partier, i motsetning til de rød-grønne, ikke tør å bruke reservasjonsretten selv når det er veldig viktig, er problemstillinger som Høyre bør tenke over. Høyre er interessante fordi de sier – slik som Eriksen Søreide sa i sitt innlegg – at de ønsker mer europadebatt, de ønsker en mer åpen, aktiv og ærlig diskusjon om vårt forhold til Europa. Men den debatten vi har, ville de ikke ha, for den sier de sprer usikkerhet. Det er en argumentasjon som blir ganske grunn all den tid Høyre selv har stortingsrepresentanter til stede i denne sal som har stemt imot EU-direktiver, f.eks. imot datalagringsdirektivet. Denne monolittiske oppfatningen av at det er EØS-avtalen eller ingenting, er et spill for galleriet som Høyre driver med, og det reduserer den norske befolkningen til å være dumme. Jeg tror den norske befolkningen vet langt bedre enn som så.


Jeg er også glad for å få det spørsmålet. Fremskrittspartiet har foreløpig ikke fremmet noe forslag, men det er stor sannsynlighet for at vi gjør det. Det vil vi gjøre med bakgrunn i at vi innhenter informasjon og kompetanse. Utgangspunktet vårt er at vi mener at overgrep mot barn er den verste kriminaliteten som eksisterer, og derfor er vi også villig til å ta i bruk de verste, forebyggende tiltak for å stoppe den typen utvikling. Da er kastrering en mulighet. Det er enkelte land som har gjort det. Vi har også prøveprosjekt som viser at dette kanskje slår positivt ut, og da er Fremskrittspartiet villig til å bruke disse midlene for å bekjempe den typen kriminalitet. Hvorvidt vi skal utvide det til å gjelde voldtekt generelt, har ikke Fremskrittspartiet debattert ennå, men jeg synes det er en interessant diskusjon også å ta opp det. Voldtekt overfor kvinner er like ille i denne sammenhengen, og vi vil ta i bruk de verste metodene for å få stoppet denne utviklingen.


Jeg er helt enig med Terje Breivik i behovet for å avbyråkratisere og effektivisere offentlig sektor. Det er derfor regjeringen har satt i gang en lang rekke reformer hvor effektiv ressursbruk og frigjøring av ressurser til bedre tjenesteproduksjon er målet. Så jeg er glad for at Venstre er ivrig etter å komme videre med mye av det reformarbeidet, og jeg er helt sikker på at vi gjennom samarbeid skal få til det, med sikte på å frigjøre ressurser til bedre tjenester og alternativ bruk fremover. Men vi skal ikke være lei oss for at statsbudsjettet vokser. Det er jo først og fremst et tegn på at også økonomien vokser. Utfordringen for Norge nå er jo at økonomien vokser noe svakere enn vi har vært vant til de siste årene. Målet må være at veksten kommer opp igjen på et høyere nivå, og derfor iverksetter vi tiltak på både kort sikt og lang sikt for å bidra til økt økonomisk vekst i Norge. Det vil være bra for at vi skal kunne videreføre og forsterke viktige velferdsordninger som vi er opptatt av å sikre i det norske samfunnet, sørge for at vi får et sterkt og godt sosialt sikkerhetsnett og samtidig sørge for at bedriftene våre er konkurransedyktige også i et internasjonalt perspektiv. Jeg mener at vi legger til rette for alt det gjennom budsjettfremlegget for 2016.