Jeg får først takke for all den sympatien som SVs forslag er overøst med fra alle de foregående talere, og jeg har ingen grunn til å trekke intensjonene ved det i tvil. Jeg forstår ut fra diskusjonen omkring grunnlovsforslaget i forrige sak at dersom dette skulle bli vedtatt, så vil det være et eksempel på det Inge Lønning mente var et eksempel til avskrekking – om det var de ordene som ble brukt. Jeg vil bruke mitt innlegg til å forsøke å begrunne hvorfor dette ikke bare er et eksempel på å legge alle gode formål inn i Grunnloven, slik Kjell Engebretsen uttrykte det, men at det er en grunn til å ta dette inn. Forslaget om å grunnlovfeste retten til bolig har to sider. For det første dreier det seg om statens plikt til å sikre borgerne helt grunnleggende materielle rettigheter, det er da dette alle gode formål-siden ved det. For eksempel ligger det til, som flere har vist til, statens plikter etter Grunnloven å sikre alle et rent miljø. Mest nærliggende i sammenheng med det forslaget som vi nå behandler, er det kanskje å peke på retten til arbeid, som, i likhet med en eventuell grunnlovfestet rett til bolig, dreier seg om statens ansvar for å sikre borgerne et grunnleggende viktig sosialt gode. Det er, som også flere har pekt på, uomtvistelig slik at bolig er et uunnværlig materielt gode i Norge. Den som mangler bolig, vil av åpenbare årsaker mangle forutsetninger for å fungere likeverdig i samfunnet. Uten bolig vil man ikke på lik linje med andre kunne nyte godt av samfunnets innsats på helt sentrale områder som helse, omsorg og skole, og det vil også være svært vanskelig å opprettholde et arbeidsforhold. Dette er så vesentlige forhold at retten til bolig etter SVs syn må inngå på lik linje med de andre materielle rettighetene som Grunnloven verner, rettigheter som skal sikre den enkelte muligheten til å fungere som en likeverdig borger. På samme måte som mangel på bolig vanskeliggjør den enkeltes mulighet for å ha et arbeid og for å nyte godt av samfunnets øvrige velferdsordninger, vil det være til hinder for å kunne ta likeverdig del i de demokratiske prosessene som Grunnloven skal sikre. I tillegg til den materielle siden, og det som altså gjør at dette ikke bare er et forslag i rekken av alle gode formål, har en grunnlovfestet rett til bolig et viktig demokratisk aspekt. Grunnloven skal sikre så vel demokratiske rettigheter som de grunnleggende materielle rettigheter. Når vi tar for oss menneskerettigheter i andre land, har vi en tendens til å legge større vekt på de politiske rettighetene enn de materielle. Mens vi – med rette – reagerer på brudd på de politiske rettighetene, aksepterer vi tilsynelatende langt lettere at de materielle rettighetene krenkes. Det at materielle menneskerettigheter brytes, vet vi gjelder for store grupper i den tredje verden. Det er imidlertid ubestridelig slik at mangel på sosiale rettigheter kan gjøre de demokratiske rettighetene som måtte finnes, verdiløse i praksis. Der større eller mindre grupper mangler grunnleggende sosial trygghet, er de samme gruppene gjerne ute av stand til å nyttiggjøre seg de demokratiske rettighetene de måtte ha. Det finnes en rekke formelle demokratier der store deler av innbyggerne av sosiale årsaker ikke er i stand til å ta del i demokratiet og gi det et reelt innhold. Nå er det selvfølgelig ikke min påstand at Norge kan sammenlignes med slike land, men prinsippene er de samme. Det kreves en grunnleggende sosial basis for at demokratiet skal kunne fungere. Grunnloven skal verne om viktige prinsipper, uavhengig av den aktuelle historiske og sosiale situasjonen vi befinner oss i. Jeg vil ikke unnlate å peke på at dette heller ikke hos oss er ren teori. For tusenvis av bostedsløse er det høyst reelle og smertelige problemstillinger. Og dette er noe staten kan gjøre noe med. For selv om staten, i motsetning til for noen tiår siden, synes å være mindre opptatt av det, er det slik at staten kan legge til rette for å sikre alle retten til bolig. Jeg vil altså påstå at det ikke er slik Inge Lønning gav uttrykk for, at man uthuler rettighetsbegrepet fordi det i praksis er umulig å oppfylle det. Nå blir det av flere påpekt at denne rettigheten er sikret i menneskerettighetene, og at dette forholdet dermed er indirekte ivaretatt i Grunnloven, og det er selvfølgelig riktig. Som man også var inne på i forbindelse med forrige sak, så gjelder jo det også andre rettigheter som er sikret i Grunnloven. Jeg synes i alle fall å registrere at det ikke er noen utpreget konsekvens i hvordan partiene bruker det argumentet – snart brukes det den ene veien, snart brukes det den andre. For SVs del er det ikke det poenget som gjør at vi ikke ønsker å ta bestemmelsen om vern av liv inn i Grunnloven, men andre forhold i selve forslagets karakter. Jeg er selvfølgelig enig i det Inge Lønning sier, at en hel del av Grunnlovens bestemmelser må forstås ut fra Grunnlovens historie og tilblivelse, at det er bestemmelser som – når man må forklare hvorfor de er der og ikke andre steder i vårt system – har med Grunnlovens historie å gjøre. Men jeg vil uansett hevde at uavhengig av det skal Grunnloven romme enkelte av de helt sentrale forholdene som er av avgjørende betydning for å kunne ivareta både samfunnets og enkeltmenneskets interesser. SV mener at retten til bolig hører hjemme blant disse forholdene. Med den begrunnelse vil jeg ta opp SVs forslag om ny§110 d i Grunnloven, alternativ A. Jeg anbefaler at forslaget bifalles.


Det er riktig som representanten sier, at smuglerbildet er blitt annerledes i det siste, med mindre smugling av sprit – det henger nok sammen med dødsfall knyttet til smuglersprit, som man har sett – men med økt smugling av vin og øl. Det er en balansegang man hele tiden må gå når man ønsker å ha en nasjonalt fastsatt alkoholpolitikk, og ikke bare automatisk importerer det som er avgiftsnivået eller prisnivået i andre land. Samtidig må man passe på at man ikke stiller seg slik at det i seg selv gjør at det er ekstrem lønnsomhet i smugling. Det er en balansegang som er en utfordring for enhver regjering. Men jeg tror ikke Fremskrittspartiet har funnet svaret på hvor denne balansegangen bør være. Jeg tror at den dramatiske reduksjonen i avgifter på alkohol som Fremskrittspartiet legger opp til, fører til én ting, og det er større skader på grunn av alkoholbruk – mer misbruk og mer vold. Så har jeg lyst til å si at Tollvesenet konsentrerer seg ikke om småskala smugling. Tollvesenet konsentrerer seg om de store skurkene.


Jeg vil få lov til å stille følgende spørsmål: «Stamveiene i Oppland har i 2007 hatt en dramatisk økning i bilulykker med dødsfall. Dette gjelder både E16, E6 og rv. 4. Oppland ligger nå dessverre på toppen av fylkesoversikten når det gjelder alvorlige ulykker, og de fleste av dødsulykkene er møteulykker. Når vil statsråden sørge for at disse viktige gjennomfartsårene får en bedret vegstandard med midtdelere?»


La meg først få si at jeg finner det nokså merkelig at Norge er nødt til å inngå avtaler for å få sendt tilbake personer som hører hjemme i et annet land. Men det er klart at Fremskrittspartiet støtter kommunalministerens utspill. Jeg registrerte at statsråden på «Tabloid» på TV 2 i går, i en debatt der, la sterk vekt på at det ble stilt store krav til bruken av norske bistandsmidler. Det presiserte hun ganske sterkt i det programmet. Da er mitt spørsmål: Stilles det overhodet ikke noe krav med hensyn til bistandsmidlene når det gjelder å få tilbakeført slike personer, både i forhold til Norges krav til å få utsendt de personene som oppholder seg ulovlig i Norge, og i forhold til de problemene som statsråden pekte på i det programmet i går?


Behovet for en god og fungerende oljeberedskap er svært viktig for et land med stor oljetransport og lang kystlinje. Vår kystlinje med stedvis meget kompliserte navigasjonsforhold sammen med vårt klima og våre værforhold gir en betydelig økning av faren for uhell sammenliknet med andre kystnasjoner. Det er viktig å være seg bevisst at dette er et problem som også omfatter annen skipsfart, ikke minst flytting av russiske rustholker, med eller uten atomreaktorer om bord. Ut fra en samlet vurdering må en spesielt vektlegge en god og effektiv flyovervåking av kysten med tanke på varsling av uhell og forurensning. Det er også bekymringsfullt at oljeverndepotene har utilstrekkelig med lenser og annet materiell for en situasjon der større uhell rammer. Spesielt kan en spørre seg om kapasiteten og sikkerheten ved utlegging av nødvendige lenser er tilstrekkelig. En kan ikke forutsette at alle større ulykker skjer i godt vær. Spesielt er bølger over fem meter problematiske. Det er ikke en uvanlig bølgehøyde i våre farvann. Jeg vil henvise til miljøvernministerens svar til representanten Bastesen i onsdagens spørretime. Når en ser andre lands beredskap og regelverk, vil jeg bl.a. henvise til USA og Oil Pollution Act, som ble utformet etter de store skipshavariene, med store oljeutslipp og forurensning som resultat. Denne tar spesielt opp befrakters og eiers ubegrensede objektive ansvar for trygg befraktning av varer. Her er også ansvaret for langtidsvirkninger uten tidsavgrensninger tatt med. Et slikt regelverk som klart viser til hvem som har ansvaret, og som legger ansvaret på forurenseren, har også preventive effekter. Dette ses spesielt på den økte fokusering befrakterne nå har på det miljøvernmessige aspektet ved frakt der dette regelverket gjelder. En kan derfor konkludere med at en må se regelverk og beredskap i sammenheng. Det er viktig med god beredskap når uhellene er ute, men en må også ha et klart regelverk som kan forebygge uheldige uhell.


Norsk næringsliv, industri og husholdninger har hatt gleden av en effektiv og visjonær energipolitikk fra mange tiår tilbake. Utbyggingen av vannkraft sikrer oss god tilgang til rimelig og ikke minst miljøvennlig energi. For industrien, som i stor grad stod for mange av utbyggingene, gav det en konkurransefordel på det globale markedet. Vi har fått utviklet en stor, verdiskapende og eksportrettet metallproduksjon, som både er energigjerrig og miljøvennlig i globalt perspektiv, men for husholdningene gav det velstand og komfort for en penge som alle kunne ha råd til. I Europa derimot er mye av kraftproduksjonen basert på kull. De får nå en ekstrakostnad, basert på at det er innført et CO2-kvoteregime. Denne ekstrakostnaden løfter kraftprisene i Europa, og vi ser at EU nå er bekymret over hva det betyr for industriens konkurranseevne. På bioenergikonferansen i Skien i forrige uke uttalte energiministeren håp om at CO2-kvoteprisene ville komme opp på 500–600 kr pr. tonn. Det vil gi et utslag i strømprisen på mellom 30 og 50 øre pr. kWh. Økt oppkobling til kraftmarkedet i Europa gjør òg at dette prisnivået slår inn over Norge. Det beriker kraftselskapene i Norge på bekostning av nettopp industrien og husholdningene. Industrien frykter nå veldig for sin framtid ved at dette øker kostnadsnivået deres, og ved at de industri- og metallbedriftene de konkurrerer mot, i stor grad er utenfor Europa, der de ikke får disse kostnadene. Politisk kan en motvirke denne utviklingen ved å redusere elavgiftene, som vil bedre husholdningenes situasjon, og ved å innføre et industrikraftregime for industrien. Vil statsråden jobbe i den retningen, slik at vi kan sikre at ren, norsk vannkraft faktisk gir en fordel til norske kraftkunder?


Jeg tenkte jeg skulle kvittere til statsråden at jeg synes de to siste innleggene hun hadde nå, var svært gode. Det får statsråden ta med seg. Listen over ting som ikke fungerer i Nordisk råd, som hun svarte på til de representanter som spurte, er veldig interessante politiske spørsmål å diskutere for den forsamlingen som nå er samlet her, og også om det er saker som Norge kan bringe videre inn til debatt i Nordisk råd. Derfor vil jeg – man hadde en lang liste her nå, og den er sikkert mye lengre – anbefale statsråden å bringe det til Stortinget, slik at Stortinget kan debattere de spørsmålene, eventuelt at hun setter det på dagsordenen overfor sine kolleger i Nordisk ministerråd. Men dette er åpenbart spørsmål som kan drøftes i meldingen om nordisk samarbeid i 2013. Så er det en sak som vi har diskutert tidligere, og det er dette med at statsråden sier at det er noen grensehindre som må bestå. Ja, det kan godt være, men det mener jeg at det er Stortinget som må ta stilling til, om det er grensehindre vi må luke ut, og si at her er forskjellen mellom land, og sånn skal det være. Det har jeg flere ganger etterlyst en debatt om, slik at Stortinget kan ta stilling til det, og om det er grensehindre som vi skal se bort fra.


De borgerlige partiene har i denne debatten til nå vist hvordan det borgerlige samarbeidet er avhengig av et forbedret samarbeid med Fremskrittspartiet. Det representerer på mange måter en nyttig avklaring. Et borgerlig samarbeid der tyngdepunktet flyttes stadig lenger til høyre, betyr også en mer aggressiv politikk når det gjelder angrep på velferdsstaten og på arbeidstakerne. Det ser vi tydelig i det budsjettet som vi behandler i dag. Den borgerlige politikken har klare vinnere og klare tapere. Siden politikk handler om å velge side, velge mellom ulike samfunnsinteresser, kan vi gjennom budsjettet se tydelig at partiene på høyresiden konsekvent tar stilling til fordel for dem som har mest fra før. De største skattelettene går til dem med høye inntekter og formuer. Regningen blir sendt til folk flest gjennom økt skatt på forbruk. Vanlige folk må delta i spleiselag for å finansiere skatteletter for de rike. Det private forbruket skal fortsatt øke vesentlig mer enn det offentlige, og resultatet vil bli nye kommunale underskudd og kutt i helseforetakene. De som eier bolig, får skattelette. De som står utenfor boligmarkedet, får det enda tøffere med å komme inn. Middelaldrende menn får mesteparten av skattelettene. Kvinner og ungdom, som er mest avhengige av velferdstilbudene, er de som vil bli rammet av sparekniven. Og mens Regjeringen setter rekord når det gjelder pengebruk, må studentene likevel finne seg i å få forverret sin økonomi for tredje år på rad. Og mens høyresidens representanter snakker fint om at de har fått fart på Norge, sitter det titusenvis av arbeidsledige som neppe er enig i det. Høyre har gjort det til sitt prosjekt å bestride at skatteletter har en kostnadsside, at lettelsene Regjeringen vil gi, skaper svarte hull i offentlige finanser, og at regningen må sendes et sted. Det er en udiskutabel sammenheng mellom skatteletter og pengemangel i offentlig sektor, og konsekvensen av det blir tydeligere og tydeligere. Vi opplever nå i mange kommuner at det trues med å si opp kommunalt ansatte. Vi opplever kutt når det gjelder tjenestetilbud, skoler, eldreomsorg, helsetjenester, og vi opplever en situasjon der flere og flere lokale politikere fra ulike partier står opp mot det de opplever er en forverring av vilkårene for lokaldemokratiet – en virkelighet der de som er valgt av folk til å forvalte innbyggernes interesser, opplever at politikk ikke handler om noe annet enn å velge mellom hvor det skal kuttes, hva som kan skjermes mot kutt, hvem som må ta regningen for for lave overføringer fra staten, og at muligheten til å utvikle offensive visjoner for lokalsamfunnene er svært liten fra en kommunestyresal. Vi ser at sykehusene vil få et nytt vanskelig år. Konsekvensen av det opplegget som nå går igjennom – fordi Fremskrittspartiet ikke har prioritert sykehusøkonomien i forliket – er at vi vil få nye angrep på lokalsykehusene, nye debatter om hvor det skal skjæres i de regionale helseforetakene, og mer utrygghet for helsetilbudet for mange mennesker. Og egenandelene vil fortsette å stige, ikke minst i de kommuner der regningen for for lave overføringer blir lagt over på innbyggerne. Vi er på mange måter inne i en skjebnetid for velferdsstaten. Det er spørsmål om hvor mange folk som vil stille opp på dugnad på skolen. Det gjør man kanskje én gang for å pusse opp, men man gjør det ikke to ganger. Da sender man gjerne barna sine på privatskole isteden. Spørsmålet er hvor mange som vil kjøpe privat sykeforsikring, når de opplever at det offentlige tilbudet ikke strekker til. Regjeringen innbyr, gjennom å kutte i det offentlige forbruket i forhold til det private, til å undergrave den solidariteten som har gjort Norge til et bedre land å bo i enn de fleste andre. Den andre siden ved skattelettene er selvsagt at de øker klasseskillene, så lenge de gis til dem som sitter på toppen. Den skatteletteprofilen som Regjeringen har hatt, bidrar ikke til å øke arbeidstilbudet, slik Regjeringen snakker om, fordi skattelettene gis konsekvent til dem som ikke har så mye mer arbeidstilbud å gi, mens de ikke gis til dem som kunne tenke seg å jobbe mer, de som tjener lite, og som vi vet lettelser har mest innvirkning på. Og stikk i strid med en samstemt stand av fagøkonomer går Regjeringen inn for å fjerne boligskatten, selv om det er åpenbart at det ikke vil ha noen samfunnsøkonomisk gunstig effekt. Det ble sagt tidligere i dag at dette budsjettet er «dobbelt» sosialt. I virkeligheten er det dobbelt usosialt, fordi det både tar fra dem som har minst blant oss, og fra offentlig forbruk og rammer dermed folk med lave inntekter og dem som sitter nederst ved bordet, dobbelt hardt. For å unngå at denne åpenbare sammenhengen mellom skattelettepolitikken og dårligere velferdstilbud får folk til å vende høyresiden ryggen, har Høyre gravd fram for lengst forkastet skatteteori. Jeg tror Ronald Reagan ville vært stolt av den annonsekampanjen som Høyre kjørte i bladet KK tidligere i høst, der man altså insisterer på at lavere skatt gir mer å fordele, og at det er en sammenheng mellom skatteletter og mer penger til velferd og helse. Det finnes ingen eksempler på at skattelette gir produktivitetsvekst som gjør det mulig å opprettholde skatteinngangen og styrke offentlig velferd. Det er en idé som tidligere bare Fremskrittspartiet har forfektet i Norge, og som hører til på den politiske skraphaugen. Tvert imot viser mer og mer moderne forskning på skatteteori en klar sammenheng mellom et relativt høyt skattenivå og høy produktivitet. Det er samfunnsmessig svært effektivt å kanalisere midler gjennom demokratiske kanaler for fordeling til samfunnsnødvendige investeringer som isolert sett ikke lønner seg. Den amerikanske professoren Peter Lindert skriver sågar i boken sin som kom tidligere i år, at velferdsstaten på mange måter må sies å være en gratis lunsj. Det er best å være ærlig, og den politiske debatten i Norge hadde tjent på at også høyresiden innrømmet at vi har et valg mellom å satse på offentlig velferd og på skatteletter som vil føre til at flere tjenester må finansieres privat. Det er en ærlig debatt og en kamp vi kan utkjempe med blanke sverd, istedenfor at Regjeringen skal prøve å overbevise folk om at de har nok penger til alt og alle. Skattelettepolitikken har også to andre alvorlige konsekvenser. Den ene er at den setter likestillingen i revers. Vi vet at de skattelettene som Regjeringen har gitt, i all hovedsak går til menn. Over 80 pst. av skattelettene som er gitt i forhold til toppskatt og utbytteskatt, går til menn, og over 60 pst. av lettelsene er i boligskatten. Dette er å være blind for de effektene skattelettepolitikken har for fordelingen av makt og ressurser mellom kjønnene. Det samme gjelder generasjonsperspektivet. Skatteletter må nødvendigvis gå til dem som har mest fra før, og de er som regel middelaldrende og ikke unge mennesker. Når vi kombinerer dette med en boligpolitikk som har spilt fallitt, og en skandaløs høy ungdomsledighet, er Regjeringens ungdomsregnskap svært dårlig. Studentene er også blant de store taperne i dette budsjettet, noe som ytterligere svekker ungdomsprofilen. For tredje år på rad svekkes studentenes inntekter gjennom at kostnadsnormen ikke prisjusteres. Dette skjer altså samtidig som vi pålegger studentene å være ved universiteter og høgskoler i lengre semester og vi har hatt en reform der man har sagt at det er et mål at studentene skal være heltidsstudenter for å komme fortere gjennom utdanningen. Regjeringen kombinerer dette med et kutt på 150 mill. kr i studentboligbygging og med å fjerne reisestipendet. Dette regnskapet ser veldig dårlig ut for den ungdommelige gruppen som Høyre profilerte så stort i 2001, og som har fått en svakere og svakere ungdomsprofil etter hvert som årene har gått. Til slutt tror jeg vi kan slå fast at vi står overfor noen veldig klare valg, en polarisering mellom det som vi legger fram i kveld, som er en sosialistisk politikk – for arbeid og velferd, for å bruke statens muskler til å bekjempe ledigheten, for å utvikle verdiskaping gjennom styring av ressursene, og skattelette for dem som har minst, ikke dem som har mest – og den borgelige politikken for større klasseskiller, fortsatt stor ledighet og Carl I. Hagen med på lasset. Vi behandler et budsjett som har en tydelig profil, en profil som middelaldrende menn tjener på, med et tydelig klassestempel og et tydelig Høyre-stempel.


La meg først kommentere den avgiften som komiteens leder, hr. Nordtun, startet med innledningsvis. Vi skal nok sørge for at vi skal stemme for alle de forslag om å fjerne avgifter som departementet eventuelt kommer med – og det håper vi blir mange. Men det er mulig man må ha et regjeringsskifte for å få det til. Men så over til klimaendringer, ikke i regjeringskvartalet, men mer globalt. Det er helt riktig at vi i innstillingen viser til at Norge etter Kyotoprotokollen kun skal ha 1 pst. høyere utslipp av klimagasser i 2012 sammenlignet med 1990. Vi viser til det som er et stortingsflertall, det er ikke et flertall vi har vært med i. Vår politikk når det gjelder klimaspørsmålet, ligger fast. Vi registrerer at det FNs klimapanel kommer med, er spådommer, og at det er andre forskere som har helt andre synspunkter når det gjelder det som påvirker klimaet, bl.a. solaktivitet, skyer, havstrømmer og slike ting. Vi ønsker ikke å gå inn på en klimaavtale som vil medføre konkurransevridning for norsk industri, tap av norske arbeidsplasser og slike ting. Skal man ha et klimaregime, bør jo det inkludere så å si de fleste industrilandene på kloden. Det er for å unngå konkurransevridning. Og det er ikke uten grunn at USA har satt foten ned for en så konkurransevridende avtale.


Jeg er veldig enig i mye av det representanten Elvestuen sa, men jeg tror også representanten Elvestuen vet utmerket godt at SV har vært en pådriver for dette hele tida, akkurat som Venstre har vært i Oslo. Det er helt riktig at det er byer og områder som går foran. Jeg reagerte også da statsråden sa at det ikke er viktig for Norge å ta en lederrolle i dette. Selvfølgelig er det viktig for Norge å ta en lederrolle i dette. Norge har en sterk kjøpekraft, det kan vi se bare på den elbilpolitikken vi har ført her i Norge. Den har vært med på å drive fram en elbilutvikling som veldig mange ikke trodde skulle skje, og det skjer jo fordi man bruker virkemidler for å oppnå en ønsket virkning. Derfor bekymrer det meg litt at statsråden virker såpass tilbakeholden som det han gjør, men jeg håper at han ikke bare ser alle motforestillingene her, men også ser hvordan Norge kan påvirke dette framover, for han må også på sine områder oppfylle klimaforlikets målsettinger. Da trenger man å ha denne type virkemidler i verktøykassa si, slik at man kan få ned utslippene på alle områder. Da må det også legges penger på bordet i framtidige budsjett, slik at det blir ladestasjoner og infrastruktur for denne bilparken også, så det blir enkelt og lettvint for dem som bruker denne type biler framover. Vi er nødt til å ha slike krav framover for både privatbiler og bilparken generelt. Da er tidsfrister helt nødvendig, for det har vist seg at hvis man ikke setter tidsfrister, får man ikke gjennomført denne type teknologiskift, men med tidsfrister har bl.a. norsk industri vist at de har fått fram klima- og miljøvennlige løsninger på områder der andre har spådd at det ikke var mulig. Men det var mulig fordi man visste at rammebetingelsene var på denne måten, og da hadde man lyst til å være med i business og ikke være «out of business». Så dette funker.


Eg står her med ei oversikt, ei liste, som viser at det er ein netto kontantstraum ut av landsdelen, og det er berre å setje seg ned med kalkulatoren for å sjå det. Arbeidsgjevaravgifta er nemnd, men det har kome ein serie kutt i Nord-Noreg, og til saman summerer dette seg til over 2 mrd. kr. Hadde det same skjedd med Oslo, at ein hadde kutta 2 mrd. kr i forskjellig velferds- og næringsutvikling i Oslo, så hadde statsministeren blitt kjeppjaga rundt omkring på Frogner. I salen her sit det i dag ei klasse frå Lofoten. Dette er døtrer og søner av Nord-Noreg. Dei har sett ein landsdel som har hatt stor vekst, men som regjeringa no gjer alt ho kan for å sabotere utviklinga til. Spørsmåla mine er: Kva er statsministerens beskjed til ungdommane i nord? Kva er statsministerens visjon for Nord-Noreg – bortsett ifrå reine uttak av mineralar og olje?


La meg først få si at Fremskrittspartiet ikke er voldsomt opptatt av privatisering. Vi er opptatt av at det blir konkurranse. Hvem det er konkurranse mellom – om det er mellom to kommuner, om det er mellom en kommune og en privat aktør eller om det er mellom en kommune og en organisasjon – er for oss likegyldig. Poenget for oss er at vi ønsker konkurranse, og at vi skaffer et bredere tilbud til brukerne som så kan kvalitetssikres. Vi mener at når vi får konkurranse, vil også brukerne være de som kvalitetssikrer tilbudet, dette i motsetning til representanten Sandal, som viste til det forferdelige ved en privatisering av omsorgen. Vi kan også vise til et par eksempler. Man har f.eks. i Nord-Trøndelag hatt en undersøkelse som viste at 40 pst. har manglet i offentlig tjenesteproduksjon, i omsorgstjenestene, og det er offentlige tjenester, og det kan vi ikke kvalitetssikre. I forhold til den undersøkelsen som representanten viste til, var faktisk resultatet tredelt. En tredjedel var fornøyd, en tredjedel mente det var nok, og en tredjedel mente det var for lite. I dag ser jeg forresten i Nettavisen en undersøkelse som viser at 48 pst. mener at kvaliteten på konkurranseutsatte tjenester blir som før. De frykter det ikke, men vil ikke ha det – men de tror ikke det blir noe dårligere om vi konkurranseutsetter dem.


Jeg vil fortsette på det spørsmålet som første replikant hadde til Høyre. Høyre har her i sitt innlegg og stadige debatter rundt omkring påpekt at de vil ha et sterkt, trygt og operativt politi. Så har de her i budsjettet lagt på små midler på en hel del områder, og alle disse påplussingene i budsjettet har de tatt fra politiet. Hvilke konkrete oppgaver vil Høyre fjerne fra politiet? Det var det første replikant spurte om. Han fikk ikke noe svar, og jeg ønsker igjen å spørre: Hvilke konkrete oppgaver vil Høyre fjerne fra politiet?


Når en usannhet blir gjentatt mange nok ganger, blir den en etablert sannhet. Det har vi hørt eksempler på i denne salen i dag. Det gjentas gang på gang at poenget med boksing er å slå ut, slå i svime og slå så motstanderen ikke kan stå på bena. Det er ikke det som er poenget med boksing. Det vil jeg gjenta nok en gang. Poenget med boksing er å treffe motstanderen på sånne steder som gir poeng, for deretter å vinne på poeng. Det er ikke lov å slå i ryggen, det er ikke lov å slå i bakhodet, det er ikke lov å slå i tinningen, og det er ikke lov å slå i siden på kroppen, altså treffe nyrer – det er kun lov å treffe frontalt på en motstander. Det er heller ikke lov å slå under beltestedet. Hvis man klarer å få nok poeng, vinner man kampen. I 1903 ble det født en mann som het Otto Wessel von Porat. Han var Norges største bokser, og han er fortsatt Norges største bokser. Han tok en OL-medalje i 1924, og i 1926 startet han proffkarrieren sin. Han flyttet da til USA. Han gikk 53 profesjonelle kamper. I en av de store kampene møtte han en som ble kalt «den argentinske tyr». Han het Porzio og veide over 30 kg mer enn von Porat og var en slagmaskin av dimensjoner. Otto von Porat slo denne bokseren glatt og vant på poeng, fordi han var en teknisk god bokser, og det er det som er poenget med boksing, nemlig å være teknisk god, for da unngår man slag, man klarer å treffe motstanderen, og man vinner da på poeng. Da von Porat døde, var han 79 år, og han hadde ingen hjerneskade.


Det er en enstemmig komite som i dag legger fram innstilling i denne saken. Jeg slutter meg i stor grad til det saksordføreren sa. Jeg ønsker likevel å si noen få ting om hva Fremskrittspartiet vektlegger i forhold til Riksrevisjonens rapport om forvaltningen av Svalbard. Svalbard har jo vært en del av kongeriket i 82 år nå. Norsk overhøyhet over øygruppen har stor tilslutning i de fleste deler av verden, og blant signaturstatene i Svalbardtraktaten er det bare sporadisk motstand mot norsk styre og norsk forvaltning av øygruppen. Allikevel er det viktig at Stortinget og statsforvaltningen ikke glemmer den særstilling Svalbard har i internasjonal rett. Det må være et mål å ha en stor norsk bosetting på øygruppen også i framtiden. Jeg vil i denne sammenheng vise til at både forskning og turisme ifølge rapporten fra Riksrevisjonen er voksende næringer på øygruppen, og disse næringene må bli gitt de vekstvilkår som skal til for at de på sikt kan gi et betydelig bidrag til å opprettholde norsk bosetting, norskeid næringsliv og norskdrevet offentlig virksomhet på øygruppen. Riksrevisjonens rapport viser for øvrig til at «det ikke foreligger en samlet oversikt over all forskningsaktivitet på Svalbard». Jeg imøteser at Kunnskapsdepartementet framlegger en slik oversikt, slik det står i innstillingen. Riksrevisjonen peker også på at veksten både i cruiseturisme og fastlandsturisme skaper en del utfordringer. Sysselmannen legger imidlertid vekt på at dialogen med turistoperatørene er god, og at turismen i all hovedsak foregår innenfor forsvarlige rammer. Denne uttalelsen fra Sysselmannen synes jeg man skal legge vekt på når man legger til rette for videre vekst i turismen i området. Som representanten Skulstad var inne på, er det et forhold som øker miljørisikoen ved cruiseturismen rundt Svalbard, og det er den dårlige sjøkartleggingen av området. Denne dårlige kartleggingen gjør sannsynligheten for grunnstøtinger større, og den vil også vanskeliggjøre en eventuell bergings- og oljevernaksjon i de dårligst kartlagte områdene. I den anledning vil jeg understreke viktigheten av at Regjeringen legger opp til å fortsette sjøkartleggingen rundt Svalbard også i 2008, slik Miljøverndepartementet har gitt uttrykk for i sitt budsjettframlegg for neste år. Det er imidlertid grunn til å peke på at Riksrevisjonens rapport viser at det er kulldriften som er viktigst for å opprettholde en robust bosetting og et stabilt familiesamfunn på Svalbard. Samtidig viser rapporten at det bare er kull igjen i eksisterende gruver til ca. ti års drift. Nye gruver er således eneste muligheten for videre kulldrift utover ti år, og man bør således relativt raskt etablere nye gruver på Svalbard, slik at kulldriften også i framtiden kan være et grunnlag for norsk bosetting og suverenitet over øygruppen. Jeg håper at det er en av de tingene Regjeringen bruker tid på i en ny svalbardpolitikk. Jeg vil også understreke at det gode og rene kullet fra Svalbard brukt til energiproduksjon i kullkraftverk gir langt lavere utslipp enn kraft produsert i kraftverk basert på brunkull fra Øst-Europa. Høye energipriser vil også i framtiden gjøre det mer lønnsomt å utvinne kull fra eventuelle nye gruver på Svalbard. Riksrevisjonen peker også på at det ikke finnes noen samlet oversikt over hvilke lover, forskrifter og regler som gjelder på øygruppen. Dette er helt åpenbart et problem, og det er derfor bra at Justisdepartementet gir uttrykk for at dette er en oppgave man har tatt fatt på. En slik gjennomgang imøteser Fremskrittspartiet. Vi imøteser også en helhetlig gjennomgang av norsk svalbardpolitikk. Støtten til disse prosessene må imidlertid ikke ses på som en støtte til at flere lover og forskrifter skal gis gyldighet på øygruppen, heller ikke i Longyearbyen. Noen ganger kan det være nødvendig, men ikke som hovedregel. Fremskrittspartiet legger til grunn at Svalbard har en særstilling i norsk forvaltning, og at regelen bør være at færrest mulig statlige lover og forskrifter bør gis gyldighet på øygruppen. Dette vil også ha implikasjoner i forhold til størrelsen på administrasjonen hos Sysselmannen. Riksrevisjonens rapport peker også på at «målet om et ikke-livsløpssamfunn» er under press, bl.a. på grunn av befolkningsvekst og endret demografisk sammensetning. En vurdering av dette spørsmålet må selvsagt tas med under en helhetlig gjennomgang av norsk svalbardpolitikk. Jeg mener imidlertid i utgangspunktet at det er grunn til å legge vekt på Svalbards særegenhet, og at dagens forvaltningsmodell på Svalbard ikke legger til rette for etableringen av et livsløpssamfunn. En ytterligere integrering av Svalbard i norsk lovgivning vil også kunne medføre økt motstand mot norsk overhøyhet og forvaltning av fiskeressursene i Svalbard-sonen.


Ideelle aktører er en viktig samarbeidspartner i tilbudet av barnevernstjenester. Ideelle aktører har høy kompetanse og et stort engasjement, og de bidrar sammen med private kommersielle og offentlige aktører til at barnevernet i dag kan tilby institusjonsplasser som er tilpasset de behovene barn har. Bufdir er nå i starten av nye anskaffelser av institusjonsplasser i barnevernet, med kontrakter fra 1. april 2016. Anskaffelsen vil bli gjennomført i to konkurranser, hvor den ene er forbeholdt ideelle aktører og den andre er åpen for både kommersielle og ideelle aktører. Dette er i tråd med Stortingets anmodningsvedtak nr. 15 av 13. november 2014. Kontrakter i den skjermede konkurransen tildeles før forhandlinger starter i den åpne konkurransen. De ideelle kan delta i begge utlysningene. Avtalene som inngås i konkurransen forbeholdt ideelle, vil inneholde kjøps- og leveransegarantier, som er garanti for faste plasser. I konkurransen som er rettet mot både kommersielle og ideelle aktører, vil det kunngjøres rammeavtaler uten kjøpsgaranti. Med dette vil de ideelle ha en betydelig fordel framfor de kommersielle. Min vurdering er at dette gir en god og tilstrekkelig skjerming av konkurransen forbeholdt ideelle aktører. I inneværende kontraktsperiode, som ble inngått i to omganger denne vinteren, har det blitt inngått avtaler om 202 plasser. Dette er en økning fra 182 plasser. Totalt har nå 12 organisasjoner fordelt på 17 ulike institusjoner fått avtale. Det er imidlertid ingen garanti for at antall plasser hos ideelle aktører i barnevernet blir på tilsvarende nivå som i dag. Det har sammenheng med at det har vært endringer i flere vesentlige forhold de senere år som vil påvirke behovet for institusjonsplasser i neste kontraktsperiode. Som også representanten Aasrud er kjent med, har det vært en dreining fra bruken av institusjon til fosterhjem, noe som også har medført en nedgang i behovet for institusjonsplasser. Dette er også ventet å fortsette, som følge av at det nå settes i gang forsøk i utvalgte kommuner, som får større finansieringsansvar og større ansvar for å velge tiltak for det enkelte barn. Erfaringene fra inneværende periode med de rammeavtalene vi har hatt, viser også at avtalene har hatt et vesentlig større omfang enn hva behovet tilsier. Alle disse forholdene vil kunne påvirke rammebetingelsene for sektoren i kommende periode. Som grunnlag for neste kontraktsperiode vil direktoratet nå gjennomgå en mer systematisk og nøyaktig vurdering av behovet enn det som ligger til grunn for inneværende periode. Jeg er svært opptatt av at barn og unge skal få den hjelpen de trenger, og kvalitet skal være et avgjørende krav i de anskaffelsene vi skal gjøre de neste årene.


Etter denne dagens debatt vil jeg faktisk rose statsministeren, som endelig i sitt innlegg snakket om regjeringens budsjett i stedet for å gå til angrep på Fremskrittspartiets budsjett. For maken til svartmaling som vi har hørt i dag fra de rød-grønne, skal man lete lenge etter. Man skulle tro at Norge kom til å gå til grunne i 2013 hvis det ble borgerlig flertall og Høyre og Fremskrittspartiet kom i regjering. Heldigvis er ikke landets befolkning så dumme at de tror på dette. Nå har vi de siste fire årene på inn- og utpust ikke hørt noe annet enn rop på regjeringsalternativ fra regjeringen. Hver gang de rød-grønne har hatt anledning, har de stilt spørsmålet: Har dere et alternativ? Nå ser det faktisk ut som det kan bli virkelig, at vi i 2013 kan få en borgerlig regjering. Og hva skjer da? Jo, panikken tar regjeringen. Og når en får panikk, er det ofte angrep som er det beste forsvar – og da angrep på de borgerlige partienes alternativer i stedet for å snakke og konsentrere seg om sine egne prioriteringer. Ja, Fremskrittspartiet gir skattelette. Vi gir avgiftslette, og vi lar folk få lov til å beholde mer av sine egne penger. Og dette er faktisk noe som igjen bidrar til verdiskaping. Fremskrittspartiet har tro på enkeltmennesket og på at familien kan ha et eget ansvar og ta styring over sine egne liv. Vi ønsker ikke statens klamme hånd, men friheten tilbake til familiene til å ta egne valg om fordeling av foreldrepermisjon og barnepass. Vi ønsker at småbarnsfamiliene får en enklere hverdag, noe som igjen gir trygge rammer og gode oppvekstvilkår. Statsministeren skrøt av at vi nå har full barnehagedekning. Men det er faktisk en sannhet med modifikasjoner. Barnehageplass er helt avhengig av hvilken tid på året man er født. Derfor ønsker Fremskrittspartiet løpende opptak i barnehager. Først da kan vi begynne å snakke om at vi har full barnehagedekning. Og så skal vi ikke glemme at uten de private barnehagene hadde det aldri vært full barnehagedekning, som regjeringen sier i dag. Foreldrene er faktisk mer fornøyd med de private barnehagene, og de drives også mer effektivt. Straffen fra regjeringen er at de strammer inn på det private engasjementet, og at likebehandlingen av offentlige og private barnehager drar ut i tid. Så det er ingen som vet når det kommer på plass. For to dager siden hadde vi i denne sal en viktig og lang debatt om situasjonen i barnevernet – en situasjon som faktisk er veldig alvorlig, og som tre Arbeiderparti-statsråder ikke har klart å gjøre noe med. Men nå har vi altså fått en statsråd fra SV, som ærlig sier at han i alle fall skal prøve. Ja, det er vel og bra med utvalg som skal se på organisering og evaluering av reformen, men vi trenger også strakstiltak. Så er det vel og bra med øremerkede midler. Det etterlyste opposisjonen i fjor. Men det er ikke nok. Etter å ha hørt på representanten Gunn Karin Gjul, som sto her og beskyldte Fremskrittspartiet for å kutte i barnevernet, skal jeg jammen egenhendig gi henne et eksemplar av Fremskrittspartiets budsjett. For det er faktisk stor forskjell på å flytte penger og å kutte penger. Fremskrittspartiet flytter penger fra det statlige barnevernet og over til kommunene og også til kjøp av private tjenester. Komiteen hadde i dag møte med KS angående barnevernet, og jeg har aldri vært mer sikker på at den rette måten å drive dette på er ved å flytte penger fra et statlig byråkratisk barnevern og over til kommunene, som er førstelinje, og som vet hva som trengs. KS kunne ikke få understreket nok hvor viktig det var med forebygging og tidlig hjelp i familiene, hvor viktig det er å få tatt beslutningene på et kommunalt nivå. I stedet ser vi at det statlige byråkratiet i barnevernet ofte overkjører kommunene og bygger opp et byråkrati. Dette er noe som regjeringen kan gjøre noe med nå i stedet for å vente på utredninger. Mens vi venter, er det mange unger der ute som lider. Jeg er stolt av Fremskrittspartiets budsjett. Jeg er stolt av at vi gjør de prioriteringer og valg som faktisk kommer innbyggerne til gode, og som ville ha ryddet opp i masse av det rotet som denne regjeringen har skapt. Jeg har ikke det siste året hørt noen rope opp om at de vil ha mer rød-grønn politikk, snarere tvert imot. Derfor kan jeg si at jeg faktisk gleder meg til valget i 2013, og jeg håper inderlig at Fremskrittspartiet får gjennomslag for noe av sin politikk. Og ja, befolkningen kommer til å merke forandringer, men det er til det bedre.


Det er ingen tvil om at vi har mange lover og reglar i Noreg – dei fleste siviliserte samfunn har det. Eg er heilt sikker på at vi, akkurat som vi har gjort dei siste sju åra, vil fortsetje å forbetre dei. Men dei fleste av dei, kanskje til og med alle, har òg ei grunngjeving. Det finst grunnar til at det er helsereglar, til at det er ei plan- og bygningslov, til at det er arbeidsmiljølover, til at diskriminering har eit lovverk – og slik kunne vi ha halde fram. Målet må likevel vere at lovverket må vere enkelt og forståeleg, og at når det vert teke i bruk f.eks. i ein motsegnsprosess, er det nødvendig og godt grunngjeve – altså når det faktisk er brot på nasjonale retningslinjer – og ikkje minst at ein frå kommunalt hald kan møte ein føreseieleg og samordna stat i større grad enn det ein gjer i dag. Det er nettopp det å forbetre dette som er målsetjinga med den prosessen vi har starta med å betre praksisen innanfor motsegnsinstituttet.


Mykje av det som er lagt fram i Stortinget gjennom årene, har vore med og bidrege til at vi får ei oppleving av at kvar og ein av oss har eit ansvar i samfunnet for å fremja god likestilling. Og det er klart at mange ting, både når det gjeld svangerskap, foreldrepengar og foreldrepermisjon som er viktige moment, har vore med og bidrege til at kvinner har kunna vera meir i arbeidslivet, noko som er kjempeviktig, og som vil vera viktig framover.


Først vil jeg takke saksordføreren, som på en god måte redegjorde for regjeringspartienes syn. Jeg ønsker også å knytte noen kommentarer til saken. Likestilling er en grunnleggende verdi og skal gjelde alle, uavhengig av kjønn, seksuell legning, etnisitet, funksjonsnivå, osv. Vi har et godt diskrimineringsvern i Norge. Lov om likestilling mellom kjønnene – eller likestillingsloven – ble vedtatt for 35 år siden, og siden er diskrimineringslovverket blitt utvidet og forbedret. Rettsvernet mot diskriminering omfatter i dag ikke bare kjønn, men også etnisitet og nedsatt funksjonsevne. Det gleder meg og SV stort at vi nå behandler lovforslaget som gir homofile, lesbiske, bifile og transpersoner – LHBT-personer – vern mot diskriminering på alle samfunnsområder, og ikke som i dag at det kun gjelder arbeidsliv og bolig. I tillegg til å forby diskriminering inneholder lovforslaget også at offentlige myndigheter, arbeidslivets organisasjoner, utdanningsinstitusjoner og arbeidsgivere får en plikt til å arbeide aktivt for å fremme likestilling og hindre at trakassering og diskriminering skjer – noe som er svært viktig. Dersom man skal få gjort noe med den diskrimineringen og trakasseringen LHBT-personer utsettes for, holder det ikke å slå fast at diskriminering er forbudt. Da må skoler, idrettslag og arbeidsgivere ta ansvar for å bekjempe stereotypier og fordommer og hindre at trakassering skjer. Formålet med lovverket er å fremme likestilling. Norsk lov sikrer formell likestilling på mange områder, men det trengs effektiv håndheving og etterlevelse. Derfor er det viktig å styrke juridiske rettigheter, også holdningsarbeidet, for å sikre et samfunn uten diskriminering. Det har vært en klar forventning om å få et mer helhetlig og styrket diskrimineringsvern i norsk lovgivning. Mange har ment at vi bør ha en felles lov som omfatter alle diskrimineringsgrunnlag og alle samfunnsområder. Når det nå ikke fremmes forslag om det, er det fordi det fryktes at diskrimineringsvernet for kvinner vil kunne svekkes ved at likestillingsloven oppheves. SV mener formålet om et mer helhetlig og styrket diskrimineringsvern er oppnådd gjennom forslaget i og med at lovene er blitt harmonisert og mer enhetlige. Det er viktig at diskrimineringsvernet for kvinner fortsatt står sterkt. De aller fleste er enig i det faktum at kvinner på mange områder utsettes for diskriminering i større grad enn menn. Et godt lovverk er på ingen måte nok i seg selv, holdningsarbeid og tilrettelegging er også nødvendig. Kvotering har vært, og er, ett kjent tiltak i så måte – noe Fremskrittspartiet er prinsipielt motstander av. Den vanligste formen for kvotering finner sted ved at den underrepresenterte blir foretrukket når kandidatene er likt kvalifisert – og dette har definitivt bidratt til å rette opp i noen skjevheter i samfunnet. Det å være prinsipielt motstander av enhver form for kvotering, bygger opp under det faktum at kjønn, etnisitet osv. i seg selv hos mange regnes som en kvalifikasjon. Jeg kan her nevne tiltak som har blitt brukt for å øke rekrutteringen av personer med innvandrerbakgrunn til arbeidsplasser. Det er oppnådd dokumentert positive resultater ved å innkalle minst én person med innvandrerbakgrunn til intervju forutsatt at søkeren er kvalifisert til stillingen. Det største problemet er som regel at de ikke blir innkalt til intervju. Når de får muligheten til å vise sine kvalifikasjoner gjennom intervju, får mange av dem jobb. Det er en positiv form for kvotering. Det er urovekkende mange som opplever seksuell trakassering – noe vi har et lovforbud mot i likestillingsloven. Arbeidsgivere og ledelsen i utdanningsinstitusjoner og organisasjoner er pålagt å forebygge seksuell trakassering. Selv om jeg primært hadde sett at Likestillings- og diskrimineringsombudet skulle håndheve forbudet mot seksuell trakassering på lik linje med de andre forbudene i likestillingsloven, er jeg fornøyd med at regjeringa nå bes om å utrede etablering av en veiledningstjeneste for personer som utsettes for seksuell trakassering. Det viktige er at de blir møtt av et hjelpeapparat med informasjon om rettigheter og muligheter. Lovverket for å sikre likestilling og ikke-diskriminering er som sagt godt, og blir nå enda bedre med diskrimineringsvern for LHBT-personer. Men det er et problem at det i de fleste tilfeller er helt kostnadsfritt å diskriminere. Diskrimineringsvernet håndheves av Likestillings- og diskrimineringsombudet og Likestillings- og diskrimineringsnemnda, men verken ombudet eller nemnda har mulighet til å gi oppreisning selv om det slås fast at diskriminering har skjedd. Dersom man skal få oppreisning, må man ta saken til domstolen. I praksis er det forbeholdt dem som har mulighet og råd til å ta dette på egen regning. Et skritt på veien er å be regjeringa om å utrede hvordan nemnda fungerer som håndhevingsorgan og lavterskeltilbud, samt alternative muligheter for å etablere et lavterskeltilbud for oppreisning i diskrimineringssaker. Det at vi nå vedtar en egen lov som forbyr diskriminering av homofile og transpersoner, er en milepæl i arbeidet for å sikre menneskerettigheter for alle – og det har vi i alle fall grunn til å være fornøyd med.


Eg er eigentleg grunnleggjande einig i den retninga kulturministeren tar for å beskrive det som skjer, nemleg at nettet inneber ei kjempemoglegheit for journalistikk i framtida. Det vert lettare å nå mange til ein lågare kostnad, og det vert mange fleire moglegheiter til sjølv å vere bidragsytar, vere debattant. Men omstillinga er tøff å ta for mange. Oppgåva til politikarane er å sørgje for å vere leiande i å ta dei nye moglegheitene i bruk – utan at kompetansen og alt anna som ligg i dei etablerte husa, forsvinn – når forretningsmodellane endrar seg, og salet av papiraviser og annonseinntekter går ned. Det eg kunne tenkje meg å spørje kulturministeren om, er: Bortsett frå momsspørsmålet – som har vore nemnt her – og produksjonsstøtta, vurderer kulturministeren andre moglege politiske grep, anten det som kostar pengar, eller det som ikkje kostar pengar, for å støtte omstillinga, støtte mediebransjen i den vanskelege situasjonen han er i no?


Det var i sannhet en merkelig replikk. Hvis representanten Hagesæter hadde tatt seg bryderiet med det, kunne han gått inn i vårt alternative budsjett som vi gir ut hvert eneste år. Det ligger på SVs hjemmeside, for alle dem som har lyst til å se det. Der er alle våre skatte- og avgiftsforslag angitt. Det står også hvert eneste år i den finansinnstillingen som Gjermund Hagesæter selv i finanskomiteen har vært med og avgitt, så det er ikke noe hemmelig i dette. Men jeg er glad for at dette gir meg en mulighet til å si følgende: Fremskrittspartiet fremstiller skatt som en byrde. Skatt er ingen byrde. Skatt er en forsikringspremie for å kunne bo i et godt land. Skatt er de pengene vi drar inn for å skape dette gode samfunnet for oss alle sammen. Det betyr at alle sammen betaler litt inn, og så får vi litt tilbake. Samfunnets fellestjenester skal være slik at de fleste av oss betaler skatten, ikke nødvendigvis med glede, men med forståelse. Fremskrittspartiet har jo en politikk som er helt på jordet. Det er klart at hvis man ønsker et samfunn med store sosiale forskjeller, hvis man ønsker et samfunn der rettferdig fordeling på en måte ikke er noe poeng, der man ønsker et samfunn der dette limet som skal holde et godt samfunn sammen, ikke finnes, er man på en annen planet enn SV. Jeg skammer meg overhodet ikke over å si at for min del skal selvfølgelig norsk næringsliv som norske skattytere få et bedre samfunn med SV, men forsikringspremien for dette kan bli noe forskjellig. Sett i internasjonal målestokk har Norge overhodet ikke høy skatt. Vi ligger under de fleste sammenlignbare land, og det synes jeg er helt fint. Det er ikke noe mål for meg at skattene skal være høye. Men det er et mål for SV at vi har et samfunn som ivaretar fellesskapets totale behov, at vi har inntekter som gjør at vi kan lage gode skoler, billigere barnehager, at vi kan lage en verdig og god eldreomsorg, at vi kan lage helsestell for alle som trenger det, uten store egenbetalinger, som f.eks. denne regjeringen vi nå har, ønsker å påføre folk. Det er en kostnad som SV ikke vil være med på å påføre folk. Derfor er vårt syn helt forskjellig fra Fremskrittspartiets, men Hagesæter er hjertelig velkommen til å lese vårt alternative budsjett. Der står alle våre forslag nøye oppstilt.


Komiteen har felles merknader i store deler av innstillingen til denne saken, men Fremskrittspartiet har ingen tro på at uforpliktende avtaler mellom Regjeringen og KS vil sørge for at kommunene følger opp sin del av avtalene. I Kommunal Rapport kunne vi lese at KS nylig har foretatt en undersøkelse blant ordførerne. Undersøkelsen viser at over 50 pst. av ordførerne overhodet ikke føler seg forpliktet til å følge opp slike avtaler. Slik jeg ser det, er det lite som tyder på at de øvrige kommunestyrerepresentantene vil føle seg noe mer forpliktet – hvis de i det hele tatt kjenner til avtalene. I denne meldingen gis en beskrivelse av dagens situasjon. Det antydes mange områder som bør styrkes, men de utfordringene vi står overfor, sikres ikke på noen måte. Det er vage, runde og uforpliktende målsettinger, som sannsynligvis i varierende grad vil bli fulgt opp. Forskjellen mellom kommunene vil fortsatt øke, og det er lite som tyder på at tiltakene i meldingen vil føre til bedre pasientflyt mellom kommunehelsetjenesten og spesialisthelsetjenesten. Det handler ikke bare om å snakke sammen på tvers av nivåene. Det handler i aller høyeste grad også om finansiering av tjenestene. Dagens finansiering er til stort hinder for bedre samhandling, spesielt når det gjelder eldre og dem som har behov for palliative tjenester. Med hensyn til finansiering har vi fra Fremskrittspartiet fremmet et godt representantforslag, som Harald Tom Nesvik vil ta for seg senere. Regjeringen innser at det er behov for å øke antall sykehjemsplasser, men vil ikke sette opp for kommunene noen målsettinger om behovsdekning. Fremskrittspartiet forholder seg til det som antas å være behovet, og opprettholder målsettingen om en dekningsgrad på 25 pst. i forhold til antall eldre over 80 år. Stat og kommune kunne samlet sett ha spart mye på å bygge flere og bedre sykehjem og på å styrke kompetansen. I meldingen vi nå behandler, berøres problemene, men den store underdekningen i sykehjemsplasser, som må rettes opp før vi får økningen i antall eldre, vektlegges ikke. Komiteens medlemmer fra Fremskrittspartiet, fra Høyre og fra Kristelig Folkeparti ber om at de «vanlige refusjonsordningene fra staten må vurderes å gjøres gjeldende for pasienter på sykehjem». Dette er for å unngå det vi nå ser, at omsorgsboliger brukes fordi det er lønnsomt. Hele 80 pst. av dem som er på sykehjem, er demente. SINTEF har i en undersøkelse konkludert med at gamle i sykehjem i gjennomsnitt har 6,7 behandlingstrengende diagnoser. I sykehjem er det én lege pr. 180 pasienter. Dette viser at mange ikke er sikret en fullverdig medisinsk, pleiemessig og tverrfaglig kompetanse i sin siste levetid. De andre partienes målsetting om 50 pst. økning i legedekningen ved sykehjemmene imøtekommer ikke anbefalingen om en faglig norm, som ble utredet av en faggruppe ledet av Stein Husebø. En lokal norm vil gi dårligere resultat og vil videreføre lokale forskjeller, og den er heller ikke forpliktende for kommunene. Alle partier, unntatt Fremskrittspartiet, vil la kommunene selv vurdere behovet, og man bør vel ha en viss grunn til å frykte at andre hensyn enn de rent faglige vil spille en vesentlig rolle. Fremskrittspartiet vil følge faggruppens og Legeforeningens anbefaling. Vi foreslår en dobling av legeårsverkene ved sykehjemmene. Vi vil også ha en sentralt lovfestet minimumsnorm basert på ulike typer sykehjemsplasser og på ulike pasientkategorier. Turnusleger skal ikke erstatte den faste sykehjemslegen, som kjenner pasientens behov og helsetilstand. Opposisjonspartiene viser til Oslo kommune, som er i ferd med å opprette et tilbud kalt Omsorg Pluss. Målgruppen for disse boligene er de som tidligere bodde på aldershjem. Med dette tilbudet vil man basere seg på flere aktiviteter for brukerne og på et fleksibelt tjenestetilbud. Opposisjonspartiene stiller seg positive til slike tiltak, som er et slags mellomnivå, for å unngå eller for å utsette behovet for sykehjemsplass. Omsorgsboliger kan imidlertid på ingen måte erstatte sykehjemsplasser. Disse boligene kan ikke brukes som korttids- eller avlastningsplasser eller brukes av beboere som har demens eller er sterkt pleietrengende. Når det gjelder psykisk utviklingshemmede, blir også de eldre. Det er viktig at også de får et egnet tilbud. Fremskrittspartiet har vært bekymret for de psykisk utviklingshemmede og har foreslått et eget ombud for å sikre at disse får sine rettigheter oppfylt. Dessverre har dette forslaget ikke fått støtte fra flertallet. Opptrappingsplanen for psykiatri avsluttes i 2008, men Fremskrittspartiet ser fortsatt behov for å følge opp med øremerkede midler både til drift av tjenestene og til bygging av flere psykiatriboliger. Det uttrykkes stor bekymring for hva som skjer når de øremerkede midlene legges inn i rammene til kommunene. Det er fremdeles store mangler innenfor psykiatrien. Psykiatrireformen har også medført at mange eldre pleietrengende med alvorlig psykisk diagnose nå har plass i ordinære sykehjem. Det skaper uro og utrygghet for de andre pasientene, og personalet har ikke den nødvendige kompetansen til å ha ansvar for alvorlig psykisk syke. Fremskrittspartiet mener det er viktig at denne gruppen pasienter får et spesielt tilrettelagt tilbud avgrenset fra de ordinære sykehjemsplassene. Eldre rusmisbrukere er en annen gruppe som også vil ha behov for tilrettelagte tilbud. Man kan ikke forvente at eldre rusmisbrukere skal være avholdende. Samtidig må man ta hensyn til andre beboere. Fremskrittspartiet mener at det er viktig å gi alle et likeverdig omsorgs- og pleietilbud, og at det ikke skal innføres nye former for særomsorg for ulike grupper basert på ulike kulturer og nasjonalitet. De andre partiene mener det er særlig viktig å fokusere på riktig ernæring og psykiske helsetjenester i forhold til innvandrergruppene, men Fremskrittspartiet stiller seg noe undrende til at enkelte grupper skal ha særomsorg innenfor områder hvor vi i dag kjenner til at mange trenger oppfølging uavhengig av nasjonalitet. Presset på hjemmetjenesten har av ulike årsaker økt sterkt de siste årene, men den største endringen man ser, er i det økende behovet for tjenester hos yngre brukere. Ifølge KS brukes nå halvparten av ressursene i hjemmetjenesten til å ivareta behovet til en tredjedel av brukerne, som er yngre brukere som trenger bistand som følge av funksjonshemning, psykisk sykdom eller rusproblemer. Hjemmetjenestebudsjettene økes ikke i takt med disse endringene, og resultatet er at en stadig mindre andel av ressursene går til eldreomsorgen. Det gjelder også alle de nye stillingene som man snakker om, som er opprettet i kommunene. Opposisjonspartiene i komiteen mener at mennesker som har omfattende behov for bistand for å klare dagligdagse gjøremål, skal ha rett til å få hjelpen i form av brukerstyrt assistanse. Fremskrittspartiet har funnet det riktig å presisere at denne rettigheten også gjelder eldre. Fremskrittspartiet mener at eldre og pleietrengende som mottar pleie- og omsorgstjenester, bør ha den samme beskyttelsen som barn og funksjonshemmede. Dette betyr at vandelsattest også bør framlegges ved ansettelse i slike stillinger for å redusere faren for overgrep. Statens helsetilsyn har påpekt at mange kommuner ikke har noe tilfredsstillende tilbud om sosial kontakt og aktivitet i omsorgstjenesten, verken til dem som bor på institusjonene, eller til dem som er hjemmeboende. Aktivitører, fysioterapeuter og andre yrkesgrupper vil kunne bidra til å bedre tilbudet, men det må også legges til rette for mer likemannsarbeid, og at frivillige i større utstrekning skal få være med på å utvikle gode dagtilbud, selv om det overordnede ansvaret ligger hos kommunen. Opposisjonspartiene foreslår et eget stimuleringstilskudd for utvikling av eldresentre. Fremskrittspartiet er positiv til at Regjeringen gjennomgår fastlegenes ivaretakelse av mottakere av hjemmetjenester, da evalueringene av fastlegeordningen viser at mange hjemmeboende eldre har altfor dårlig oppfølging fra sin fastlege. Når det gjelder utdanning, er kanskje noe av det viktigste å få på plass nok arbeidskraft. Regjeringens forslag om Kompetanseløftet 2015 må etter opposisjonspartienes mening suppleres med tiltak fra representantforslaget om en kompetanseplan for å rekruttere kvalifiserte arbeidstakere til pleie- og omsorgssektoren. Forskning er også et viktig område. Forskning på eldres behov for pleie, på sykdom og demens, som er nevnt i meldingen, er det etter Fremskrittspartiets syn viktig å prioritere langt høyere enn hva Regjeringen foreslår, da resultater av denne forskningen vil kunne bety mye både for den enkelte og for samfunnet. Det som vil bli mest avgjørende for pleiebehovets omfang i de neste årene, vil være resultatet av forskningen og den medisinske utviklingen når det gjelder demenssykdom. Fremskrittspartiet ser også fram til ferdigstillelsen av en helhetlig demensplan, som varsles i meldingen, men forutsetter at planen må være konkret og forpliktende, og at den følges opp med øremerkede midler. Helse- og omsorgsdepartementet vil opprette en landsdekkende kontakttelefon for eldre som er utsatt for vold, og det er et fint tiltak. En kontakttelefon må imidlertid også kunne videreformidle hjelp til andre deler av det offentlige hjelpeapparatet i de tilfellene det er ønskelig eller påkrevd. Fremskrittspartiet følger opp sitt budsjettforslag ved å foreslå at staten skal betale mer av utgiftene til ressurskrevende brukere, ved å sette ned innslagspunktet for toppfinansieringen til 600 000 kr og ved å redusere kommunenes andel med 10 pst. av overskytende beløp. Yngre pleietrengende skal ha et tilpasset bo- og pleietilbud utenfor sykehjemmene. Fremskrittspartiet kan ikke akseptere at dette kravet ikke blir fulgt opp i kommunene. Vi mener også at den benyttede aldersgrensen for hvem som regnes som yngre i denne sammenhengen, skal endres fra 50 år til 60 år. Fremskrittspartiet mener at det er påkrevd med øremerkede opptrappingsmidler for å sikre et bedre omsorgstilbud i kommunene. Vi mener også at det er viktig for å oppnå et likeverdig tilbud til eldre og pleietrengende i hele landet. Denne meldingen er én i rekken av mange som fylles med vyer, planer og gode hensikter, men som binder opp verken Stortinget eller kommunene. Vi i denne salen har et stort ansvar, men vi har også muligheter til å gi pleietrengende og eldre trygghet for at de skal få hjelp, ved å lovfeste rettigheter og ved å sette krav til målsettingene i denne meldingen. Men har flertallet vilje til å gjøre det? Dessverre ser det ikke slik ut, og det bekymrer flere enn oss i Fremskrittspartiet. Jeg tar herved opp forslagene fra Fremskrittspartiet.


Ja, matematikknivået hos lærerstudentene er for dårlig. Når det er så mange lærerstudenter som stryker, betyr det at vi har en stor utfordring. Vi vet at mange har svake kunnskaper når de kommer inn på universiteter og høyskoler, og dessverre er resultatene svakere enn forventet også senere i utdanningene. Det er noe som det haster å gjøre noe med. Jeg er veldig opptatt av at vi skal få gode matematikklærere. Jeg har allerede hatt et møte med Nasjonalt råd for lærerutdanning, for å drøfte de utfordringene vi har. Lærerutdanningsreformen har ført til en positiv utvikling på noen områder, og i tillegg til de langsiktige endringene som er i gang, trenger vi nå tiltak som kan virke raskt. Jeg vil derfor innkalle lærerutdanningene, Nasjonalt senter for matematikk i opplæringen og studentene til et møte snarest for å drøfte og konkretisere hva som må og kan gjøres. Jeg ønsker å gi Matematikksenteret og lærerutdanningene i oppdrag å samarbeide om to kurs – ett for studenter og ett for lærerutdannerne. For studenter ønsker jeg intensivkurs som kan løfte deres matematikkompetanse opp på et tilfredsstillende nivå. Matematikksenteret har hatt suksess med sine tilbud innenfor Ny GIV, og jeg vil be senteret om å foreslå hvordan innholdet i etterutdanningskurs, som de tilbyr ungdomsskolelærere, også kan inngå i grunnutdanningen av nye lærere. Denne problemstillingen vil være utgangspunkt for å utvikle et kurs for lærerutdannerne. I tillegg vil jeg gi Matematikksenteret og lærerutdanningene i oppdrag å utvikle en test som gir informasjon om studentenes ferdigheter i matematikk når de starter i lærerutdanningen. Tiltakene vil representere et løft for grunnskolelærerutdanningen, og vil gå parallelt med andre tiltak som allerede er satt i gang i grunnskolen, videregående opplæring og lærerutdanningen for å heve matematikkompetansen blant elever, lærere og i samfunnet for øvrig. Jeg minner også om at Stortinget har vedtatt å trappe opp finansieringen av grunnskolelærerutdanningene over noen år. Fra 2016 vil den samlede økningen til disse utdanningene være 160 mill. kr årlig. Jeg forutsetter at universitetene og høyskolene bruker disse midlene til aktivt, systematisk og målrettet arbeid for å utvikle og styrke kvaliteten i de nye grunnskolelærerutdanningene. Jeg vil også be Følgegruppen for ny grunnskolelærerutdanning om å se spesielt på hvordan den enkelte utdanningsinstitusjon skaffer seg oversikt over studentenes kompetansenivå i matematikk, og hvordan de legger opp undervisningen når det gjelder dette. Til slutt vil jeg understreke at jeg har store forventninger til at styrene ved de enkelte institusjonene som tilbyr grunnskolelærerutdanning, tar tak i de utfordringene utdanningene står overfor, og bidrar til å realisere den kvaliteten på utdanningene som samfunnet trenger.


Det var jo min jomfrutur som saksordfører, denne årsrapporten fra Stortingets delegasjon for arktisk parlamentarisk samarbeid. Da var det egentlig ganske greit å få en sak som det var så bred enighet om. Det er jo ikke noen stor sak i papirutgaven – det er en halv side med merknader og en halv side med sammendrag. Det betyr ikke at det er en uviktig sak – snarere tvert imot. Dette er en veldig viktig sak, og det er jo en del av det arbeidet som foregår i nordområdene. Det sier også ganske mye når to regjeringer på rad har understreket viktigheten av nordområdene. Komiteen understreker at nordområdene er Norges viktigste utenrikspolitiske strategiske satsingsområde. Og nåværende regjering sier det ganske likt. Den sier at nordområdene er Norges viktigste utenrikspolitiske interesseområde. Jeg er enig i begge deler, jeg kan skrive under på begge deler. Det har å gjøre med at det er viktig strategisk, det er viktig sikkerhetspolitisk, det er viktig økonomisk, det er viktig ressursmessig, og det er også viktig spesielt tatt i betraktning at det er oppe i nord vi treffer på vår aller største nabo, Russland. Så har jeg også tro på det som står i Njåls saga. Der står det noe klokt. Det står at det som angår dem som er nær oss, det angår også oss selv. Jeg tror det er viktig. Og jeg tror det er viktig når det gjelder det som skjer i nord, at man ikke tenker kun på de harde sakene – det som har med energi og sikkerhet å gjøre – men at man også tenker på det som har med miljø og helseutfordringer å gjøre. Det er faktisk på grensen mellom Norge og Russland man finner det største helsepolitiske skillet mellom to land i verden. Derfor har det betydning hva slags samarbeid vi klarer å skape. Jeg skal også snakke litt om nordisk samarbeid, men jeg kommer til å blande litt – ikke blande kortene, men blande innlegget mitt når det gjelder disse temaene. Jeg tror også vi skal ta inn over oss dette med at vi etter hvert har begynt å få en inflasjon i samarbeidsorganer – utvalg, komiteer, plasser å møtes – og at det av og til faktisk kan være litt vanskelig å få oversikt over alle disse stedene vi skal diskutere. Av og til er det overlappende problemstillinger vi diskuterer. Det er ikke nødvendigvis noe negativt – snarere tvert imot. Det er jo en bra ting å kunne møtes på forskjellige arenaer. Det som er viktig, er at vi gjør det relevant. Det er også en av disse tingene som tidligere har vært Fremskrittspartiets skepsis mot Nordisk råd. Jeg tror du helt sikkert vil finne sitater fra mine partikolleger som har sagt at Nordisk råd er et supperåd. Jeg er ikke enig i at Nordisk råd er et supperåd. Men jeg mener at man skal ta advarslene fra f.eks. folketingsmedlem Karen Ellemann på alvor, når hun advarer om at Nordisk råd kan ende opp som en kaffeklubb, eller en prateklubb. Det mener jeg er en viktig debatt å ta. Jeg mener at vi er nødt til å se på hurtigheten i prosessene, vi er nødt til å se på relevansen i sakene som diskuteres, og vi kan ikke slå oss til ro med gjennomslag vi fikk for saker 50, 40, 30, 20 år tilbake i tid. Vi er nødt til å kunne påvise at det samarbeidet vi har i dag, har relevans – ikke bare for oss politikere, men for folk i hverdagen. Det har vært sagt tidligere – og jeg er enig i det – at arbeidet som gjøres når det gjelder grensehindre, kanskje er noe av det aller viktigste arbeidet som pågår mellom de nordiske landene. Her mener jeg tidligere stortingsrepresentant Dagfinn Høybråten satte ganske gode ord på det, da han i debatten som var sist gang om dette, påpekte at det hadde å gjøre med å fjerne plunder og heft i forbindelse med grensepasseringer. Nordisk råd bør ta den oppgaven på alvor og gripe fatt i den type ting, for vi er så tett sammenbundet i Norden, vi har så mye felles, vi kjenner hverandre godt. Derfor blir det mer og mer av det vi har sett – at vi har et felles arbeidsmarked, til dels mye felles kultur, og at det kommer til å bli mye flyt over landegrensene fremdeles. Da er det viktig at vi får bukt med byråkratiet, at vi får tatt tak i dette som har å gjøre med plunder og heft i hverdagen for folk, og at vi klarer å vise relevansen av det nordiske samarbeidet til folk der ute. Så skal jeg snakke lite grann til om det arktiske samarbeidet. Det er de åtte arktiske statene som utgjør konstellasjonen i arktisk parlamentarisk samarbeid. Det arbeidet som gjøres der, understøtter også det arbeidet som pågår på regjeringsnivå i Arktisk råd. I tillegg har vi også andre typer samarbeid, men dette er et av stedene hvor man treffer Russland. Jeg deltok for en liten stund siden i møtet for Den nordlige dimensjon. Der diskuterer man ganske hverdagslige ting. Man diskuterer konkrete problemstillinger, man diskuterer helse, miljø og den type ting. Jeg tror det er veldig viktig at vi har et kritisk blikk på mye av det som skjer hos vår store nabo. Det tror jeg også russerne tåler – at vi er uenige om en del av den politiske utviklingen som har vært. Samtidig vil jeg understreke viktigheten av å ha et ryddig og godt forhold til Russland. Vi har mye felles. Russere og nordmenn går godt sammen. Vi har et stort folk-til-folk-samarbeid og flyt over grensen oppe i nord. Det er heller ikke sånn at det bare er konflikt og uenighet når det gjelder tyngre saker mellom Norge og Russland. Vi har også en felles interesse av god forvaltning oppe i nord. Derfor tror jeg det er utrolig viktig med den type arenaer som et arktisk parlamentarisk samarbeid er, som Arktisk råd er, som Den nordlige dimensjon er, og ikke minst det forholdet som er mellom Russland og Nordisk råd, og som kanskje utvikler seg enda mer fremover. Jeg har tro på dialog, jeg har tro på at man tør å være ærlige mot hverandre, og jeg har tro på at man kan finne felles interesser og få øye på dem, selv om utgangspunktet ikke ser sånn ut. Derfor var dette en tosiders innstilling, men det sier ingenting om viktigheten av saken. Jeg tror jeg skal avslutte med dette – takk for meg.


Først en bemerkning om Fremskrittspartiet: Det er jo en fantastisk ting, som burde glede Kristelig Folkeparti akkurat like mye som det gleder SV, når Fremskrittspartiets utenrikspolitiske talsmann i går forteller at Fremskrittspartiet kanskje har vært for lite opptatt av bistand, hatt for lite politikk på det, og nå vil ta en form for selvkritikk og se på det på nytt og komme ut med noe nytt og mer konstruktivt. Det er kjempefint. Jeg trodde Kristelig Folkeparti var like glad som vi var for det, og også når Fremskrittspartiet i dag annonserer for første gang – jeg har aldri hørt det før – at klimatrusselen er en reell trussel mot menneskeheten. Hvis det ikke var noen reell trussel, hvorfor skal man bruke hundrevis av millioner kroner på et renseanlegg på Mongstad? Da er jo det å kaste pengene ut av vinduet. Dette er et reelt skifte fra Fremskrittspartiets side i Kristelig Folkepartis og SVs retning. Det bør vi da glede oss over! Når det gjelder det siste, kan jeg bruke abort som eksempel på hva jeg mener med norske verdier og holdninger. Selvsagt kan ikke vi påtvinge noe annet land norske holdninger når det gjelder abort, men vi kan gå inn i den problemstillingen at tusener av kvinner i Afrika hvert år dør på grunn av illegale og håpløse aborter, titusener – kanskje hundretusener – blir lemlestet for livet. Da må man ikke feie abort under teppet, men gå inn i det som en reell problemstilling som FN må arbeide med.


Jeg tillater meg å fremme et forslag om nytt prinsipp for integrering av innvandrere samt lovregler slik at det ikke gis adgang til å fremføre bønnerop gjennom høyttaler fra moskeer.


Når Høyre begynner å snakke om distriktspolitikk, føler jeg at det blir litt patetisk – de som stryker på regionale virkemidler, de som kutter på offentlig kjøp av posttjenester osv. i sine budsjetter. Hvis det hadde fått gjennomslag, hadde det blitt en meget dårlig distriktspolitikk. Men nå ønsker representanten å snakke mest om vegbygging. Det er jo slik at Høyre har mer penger til veger enn oss. Det skal erkjennes, sjøl om han tar feil når han har gått gjennom budsjettet for fjoråret, og sier at SV hadde minst. Men Høyre har en veldig sentralistisk måte å tenke på. Det er slik at vi faktisk flytter vegpenger fra sentrale strøk til distriktene, mens vi satser på jernbaneutbygging i sentrale strøk – så vi har et ganske stort samferdselsbudsjett. Vi tenker miljø i sentrale strøk, og så tenker vi at der hvor vegen er det eneste alternativet, får vi ruste opp standarden. Hvis man går gjennom Høyres alternative budsjett for 1999, ble det plusset på 1 milliard kr til veg, men det var nesten ingen ting til den landsdelen jeg kommer fra, Nord-Norge. Til mitt fylke, Nordland, var det 0 kr, slik at Høyre er et sentraliserende parti, også når det gjelder vegbygging. Når det gjelder Eiksundsambandet, som han nevnte konkret, mener jeg det er en feilprioritering. Altså: Møre og Romsdal har en masse svingete, rasutsatte veger. De har en rekke veger med en dårlig vegstandard, og jeg ønsker å prioritere den opprustinga framfor et stort, dyrt byggeprosjekt som ikke hjelper fylket som helhet. Det jeg også tror er viktig når vi snakker om veg, er at vi ikke bare snakker om hvor mye penger vi bruker, men hvordan vi bruker dem. Man har i altfor stor grad brukt penger på å bygge bautaer – på store flotte prosjekter som noen blir husket for – i stedet for å ruste opp vegene så vi får en god standard, og gjøre noe med vegen mellom ferjeleiene i stedet for å lage tunneler og bruer overalt. Vi må nok leve med at vi har ferjer i dette landet en stund, for landet er ganske fjordrikt.


Jeg er helt enig med representanten Dørum i at det norske forskningsnærværet i Ny-Ålesund er viktig, og som forskningsminister føler jeg et særlig ansvar for at forskningsinfrastrukturen som er bygd opp på Svalbard, herunder Ny-Ålesund, utnyttes. Infrastrukturen i Ny-Ålesund driftes av Kings Bay AS. Det vil si at de står for bygninger, elektrisitet, veier, matservering m.m. Kings Bay AS er et statseid selskap som sorterer under Nærings- og handelsdepartementet. Alle som oppholder seg og driver forskningsvirksomhet i Ny-Ålesund, må betale leie til Kings Bay AS. Norsk Polarinstitutt er med sin Sverdrupstasjon den største norske forskningsaktøren i Ny-Ålesund. Norsk Polarinstitutt sorterer under og mottar sin basisbevilgning direkte fra Miljøverndepartementet. Kunnskapsdepartementet bevilger primært midler til forskningsaktivitet i Ny-Ålesund over Norges forskningsråds budsjett, men også over institusjonenes grunnbudsjetter, herunder Universitetssenteret på Svalbard, UNIS. Problemstillingen som reises av representanten Dørum, hører dermed inn under flere statsråders ansvarsområde. Problemstillingen med hensyn til nedgang i nærværet av norske forskere på Svalbard og i Ny-Ålesund er kjent og også berørt i St.meld. nr. 20 for 2004-2005, Vilje til forskning, som ble lagt fram av min forgjenger. Ett av tiltakene som varsles i meldingen, er: «Bevilgningene til norsk polarforskning skal styrkes, spesielt bevilgninger som kan utjevne merkostnadene ved å legge forskningsopphold til Svalbard.» Dette er blitt fulgt opp gjennom en øremerking av midler til formålet i Kunnskapsdepartementets bevilgning til Norges forskningsråd for 2006. Jeg legger opp til ytterligere å understøtte norsk forskningsaktivitet i Ny-Ålesund i budsjettet for 2007. Forskningsrådet har samordnet årets bevilgning fra Kunnskapsdepartementet med en stipendpost som Norsk Polarinstitutt lenge har hatt for å støtte feltforskning på Svalbard for hovedfagsstudenter og stipendiater knyttet til norske institusjoner. Gjennom bevilgningen fra Kunnskapsdepartementet vil det fra 2006 være mulig også for etablerte forskere å søke midler til feltforskning på Svalbard fra denne stipendposten. Søknader med basis i Ny-Ålesund vil bli prioritert. Det er lyst ut midler for totalt 1 mill. kr for 2006. Antall søknader som er kommet inn i 2006, totalt 62, viser en klar økning i forhold til 2005. Andre forhold som kan bidra til økt norsk aktivitet i Ny-Ålesund, er følgende: Ifølge Forskningsrådet har Polarinstituttet fått innvilget et nytt fireårig EU-prosjekt i Ny-Ålesund for «Transnational infrastructure access», som vil gi midler til ca. 500 forskerdagsverk pr. år i Ny-Ålesund. Midlene kan søkes både av norske og utenlandske forskere. Det Internasjonale Polaråret 2007–2008 forventes å medføre betydelig økt forskningsaktivitet på Svalbard, herunder feltaktivitet i Ny-Ålesund. Universitetssenteret på Svalbard, UNIS, øker sin tilstedeværelse i Ny-Ålesund. UNIS er partner i det nye arktiske marinlaboratoriet, legger flere av sine feltkurs til Ny-Ålesund og søker nå om opptak i Ny-Ålesund Science Managers Committee. Dersom man ser på statistikken over antall overnattingsdøgn i Ny-Ålesund, kan mye av nedgangen i norsk tilstedeværelse knyttes til at Statens kartverk i en periode reduserte sin bemanning i Ny-Ålesund. Kartverket opplyser nå at de vil styrke sin tilstedeværelse i Ny-Ålesund igjen i 2006. En felles internasjonal forskningsplan for Ny-Ålesund er under utarbeidelse i regi av Svalbard Science Forum, og denne vil være et redskap for å videreutvikle stedet som en attraktiv forskningsbase for norske og utenlandske forskere. Jeg antar at dette bidrar til å øke antallet norske så vel som internasjonale forskerdøgn i Ny-Ålesund framover. Men vi vil som sagt understøtte norsk forskningsvirksomhet i Ny-Ålesund ytterligere i 2007.


Statsråden sier at hun skal komme tilbake til helheten senere. Det er jo litt spesielt at man ikke har tenkt på det når man er i ferd med å sette i gang utbyggingen. Men spørsmålet mitt dreier seg om det statsråden skriver i svarbrevet på spørsmålet om konsekvenser ved å gå for full firefelts bredde. Der sier man ytterligere forsinkelser, og man viser til ytterligere kostnadsøkninger. Det kunne jo være greit å få vite konkret hva man snakker om. Hvor lang tid vil det eventuelt ta, og hvilke kostnader vil komme på i tillegg til de 30–35 mill. kr som statsråden har vist til i svarbrevet sitt?


Jeg føler behov for å korrigere noen utsagn som har kommet fra denne talerstolen i løpet av dagen, særlig fra representanten Hagebakken, som prøver å fremstille Fremskrittspartiets eldresatsing, hvor vi prøver å få til en ekstra eldremilliard, som populisme. Ja, han fremstiller det nesten som om dette er et valgkamptriks. Det faller selvfølgelig på sin egen urimelighet, for dersom man går tilbake og ser på vårt alternative statsbudsjett for 2007, og for så vidt også for 2006, vil man se at vi gjør den samme type prioritering i budsjettene. Det er også litt merkelig at man prøver å fremstille øremerking av penger til eldreomsorgen som negativt. Regjeringen øremerker jo midler til barnehagesatsing. Regjeringen øremerker jo midler til barnehageutbygging. Men de vil altså ikke gjøre det i forhold til de eldre og en eldresatsing. Det virker for meg til en viss grad som dobbeltmoral når man på ett område argumenterer for å bruke virkemidler som skal tjene en gruppe, mens man på andre områder ikke gjør det. Her bør man, hvis man har så prinsipielle problemer med øremerking, gjennomføre det over hele linjen. Representanten Slagsvold Vedum fra Senterpartiet prøver å fremstille det som om Fremskrittspartiets politikk vil ramme små kommuner i distriktene. Det er totalt feil. Er det en politikk som virkelig vil sette de små kommunene ute i distriktene i stand til å gjøre den jobben som er den viktigste, ja, så er det Fremskrittspartiets politikk. Den viktigste jobben man gjør i små kommuner, som ellers rundt om i landet, er å levere gode, grunnleggende velferdstjenester. Og det gjør vi best gjennom stykkprisfinansiering, som Fremskrittspartiet har foreslått gang på gang, men som de andre partiene dessverre ikke har ført videre. I dagens sak legger man opp til en omarbeiding av hele systemet for de ressurskrevende tjenestene, noe som er bra, men jeg understreker at det faktisk er et skritt i retning av stykkprisfinansiering. Der gjør også regjeringspartiene det motsatte av det man sier. Representanten Heggø snakket om renteøkning og prøvde nesten å latterliggjøre Fremskrittspartiets politikk, som om vår politikk ville medført renteøkning. Da må jeg bare få lov til å minne om Statistisk sentralbyrås beregninger av vårt alternative statsbudsjett for inneværende år, som viser at det ville gitt en lavere renteøkning enn det vi alle ser at Regjeringens politikk medfører. Det er faktisk slik at den rentekostnaden som kommunene får, som utslag av økt rente, betyr vel så mye som eventuelle økninger i frie inntekter.


Den teknologiske utviklingen går i kvantesprang innenfor mange teknologiområder. Informasjons- og kommunikasjonsteknologien har forandret verden og vil nok fortsatt gjøre det. IKT visker ut grenser og griper inn i alle samfunnssektorer og samfunnsområder. IKT snur opp ned på gamle forestillinger om hvordan ting «må» og «skal» være. Knapt har vi lært av oss gamle hjelpemidler og forestillinger og strevet oss inn i nye, før nye utfordringer tar tak i oss. Utviklingen innenfor IKT-området visker ikke bare ut grenser, den reduserer virkningen av fysisk avstand, reduserer tidsbruk og reduserer tidsforskjeller. Den teknologiske utviklingen forenkler oppgaver på måter som vi tidligere knapt kunne forestille oss, og gir oss nye muligheter og utvidet kapasitet som er dramatisk i sitt omfang. Det kan være en god utvikling, som også stiller oss overfor store utfordringer. Måten vi møter utfordringene på, er avgjørende for om det blir en god utvikling. St.meld. nr. 17 har som tittel Eit informasjonssamfunn for alle. Skal det være et informasjonssamfunn for alle, må alle ha teknisk mulighet for å kunne delta; det må være tilgang til bredbånd. Dekningen må gjøres bedre. Måling av dekning må gjøres bedre, og mål om dekning må også knyttes opp til hastighet i bredbåndsnettet. Bredbåndsnettet er informasjonssamfunnets veinett. Infrastruktur for informasjonsutveksling er like viktig som tradisjonell samferdselsmessig infrastruktur, ja kanskje vel så viktig. Norge bør ha som mål å være blant de beste. Norge har råd til også å sikre god bredbåndsdekning for landets innbyggere. Skal det være et informasjonssamfunn for alle, må alle kunne klare å delta – ikke bare teknisk, men også gjennom kunnskap om hvordan IKT brukes. Universell utforming har fått en ny dimensjon. Om den utfordringen ikke møtes, ekskluderes mange. Da blir det ikke en bra utvikling. Skal vi som nasjon kunne nyttiggjøre oss IKT på en god måte, må vi alle ha digital kompetanse. Ikke minst må det satses på at utdanningssystemet vårt gir slik digital kompetanse. Reformen i grunnutdanningen – Kunnskapsløftet – skal gi elevene en bred basiskompetanse og stille tydelige krav til grunnleggende ferdigheter. Det er viktig, riktig og gledelig at én av disse fem grunnleggende ferdighetene som elevene skal ha, er digital kompetanse. Fremskrittspartiet mener at IKT bør integreres i undervisningen så tidlig som mulig, og vil at IKT innføres som obligatorisk fag allerede fra 1. klasse i grunnskolen. Det er videre viktig å sikre at alle elever i grunnskole og videregående skole har tilgang til teknologien, samtidig som det er avgjørende at alle elever får en god opplæring. Fremskrittspartiet mener at skole-pc bør innføres som en del av skolemateriellet til elever på videregående skole, og at hele grunnutdanningen bør være offentlig finansiert. Fremskrittspartiet peker på at IKT-basert læring gir nye muligheter for å øke læringsutbyttet, og for å styrke samarbeidet mellom hjem og skole i hele grunnutdanningen. Dette forutsetter at pc og bredbånd blir tilgjengelig også i elevenes hjem. Dette gir utfordringer i en samlet IKT-strategi for offentlig sektor generelt og for utdanningssektoren spesielt, og må følges opp av Regjeringen. Jeg har tidligere i en replikk pekt på det presset som foreldre og elever utsettes for med å henge med i svingene på den utfordringen som faktisk allerede er i gang. Det må ikke bli ekskluderende at hjemmet ikke har pc. Det må ikke bli ekskluderende at hjemmet ikke har bredbånd. IKT gjør det mulig med omfattende fornyelse og utvikling av offentlig sektor. Det kan frigjøre både penger og personell. Men det er viktig at den store ressursbruken til IKT i offentlig sektor, altså 6–12 milliarder kr, gir resultater. Det må være slik at offentlig sektor i sine planer og i sin rapportering viser frem hvilke effekter IKT-satsingen gir, og hvordan effektene blir brukt. Det blir heller ingen god utvikling med kvantesprang innenfor IKT om vi ikke samtidig ivaretar personvernet på en god måte. Tvert imot – det kan bli et overvåkingssamfunn. Det må vi unngå. Da må vi passe på, treffe tiltak og ikke minst lytte til dem som er satt til å vokte personvernet på vegne av alle landets innbyggere. Vi som er innvalgt her, bør føle et særskilt ansvar for nettopp det. Overvåkingssystemer kan misbrukes, og de kan endre maktbalansen mellom den enkelte og det offentlige. Fremskrittspartiet er opptatt av å sikre den enkeltes personvern og er derfor sterkt bekymret for de svake begrunnelsene man legger til grunn for å lagre alle våre bevegelser, og den manglende viljen man ser til å vurdere risikoen ved slike systemer. Fremskrittspartiet mener at det av og til kan virke som om systemene tas i bruk bare fordi løsningene finnes, og fordi det er effektivt og praktisk for den som overvåker, at enkeltmennesket automatisk blir identifisert. For Fremskrittspartiet blir det spesielt provoserende at en av hoveddrivkreftene for dette er økende omfang av bompengefinansiering og tilhørende innkreving av bompenger. Fremskrittspartiet forutsetter at personvernkommisjonen vurderer en slik problemstilling nøye. Fremskrittspartiet understreker igjen retten til å være anonym, retten til å kreve sletting av elektroniske spor og kravet om ikke-aktiv overvåking der tiltak ikke er begrunnet med trygghet for liv og helse. Hva skal vi gjøre mens vi venter på anbefalingene fra personvernkommisjonen? I alle fall bør vi lytte meget nøye til synspunkter og anbefalinger fra Datatilsynet. Ved behandling av saker som gir mulighet for overvåking av kjøretøy og personer, vil Fremskrittspartiet primært kreve slike saker utsatt til personvernforhold er behandlet, subsidiært legge inn forslag om ikke-aktiv overvåking og aktiv sletting av spor. Fremskrittspartiet vil peke på at det er viktig at personvernhensyn og personvernvennlige teknologier innarbeides i prosjekter allerede i designfasen, og at det bør settes krav til at konsekvensvurderinger også gjennomføres for personvernforhold i saker som omhandler ordninger der overvåking av kjøretøy og personer er mulig. Vi vet også at datalagringsdirektivet er på vei til Stortinget. Fremskrittspartiet vil – sammen med de andre opposisjonspartiene – gå inn for at Norge når vi pålegges å lagre opplysninger, skal bruke direktivets minimumsramme på 6 måneder som tidsramme og ikke direktivets maksimumsramme på 24 måneder. Fremskrittspartiet vil understreke at personvernspørsmål må behandles grundig både før tiltredelsesproposisjoner kommer til Stortinget, og når de gjør det. Da bør det også fremvises hvordan personvern sikres på norsk måte – ikke først og fremst på EU-vis. La meg til slutt si noen ord knyttet til forslag nr. 7, som det tydeligvis harseleres litt over fra noen av regjeringspartienes representanter. Det undrer meg litt, for det er jo slik at når vi altså flytter aktiv overvåking ut av det kriminalitetsforebyggende området, med beskyttelse av liv, helse og eiendom i forbindelse med kriminalitet som ramme, og inn på det lovlige veinettet, slik at ulike aktører og ulike myndigheter kan bruke innsamlet informasjon til mange ulike formål som ikke har med kriminalitetsbekjemping å gjøre, da flytter vi grenser og beveger oss langt inn i innbyggerovervåking. Det er det vi forsøker å peke på i forslag nr. 7, som vi beklager at ikke flere slutter seg til.


Jeg kan forsikre spørreren om at det ikke er prioritering fra min side eller fra Kunnskapsdepartementets side. Vi ønsker at de byggene skal bli realisert i den prioriterte rekkefølgen som jeg nevnte, og dette bygget som det er spurt om her, nemlig Høgskolen i Bergen, er et av dem som står høyest på vår liste. Jeg må innrømme at odontologibygget ved Universitetet i Bergen står foran dette. Men det er situasjonen i byggemarkedet som er den aller viktigste begrunnelsen for at man ikke har klart å få rom for dette så langt. Det handler ikke om at vi ikke ønsker dette, det er ikke en villet politikk. Men vi følger selvfølgelig situasjonen i byggemarkedet nøye, og jeg har selvfølgelig kontakt med Regjeringen for øvrig, fordi det er i første rekke Regjeringens og deretter Stortingets beslutninger som ligger til grunn for hva som skal realiseres hvert år.


Vi skal ikke gå mer enn tolv timer tilbake, da vi i denne sal hadde en ganske god diskusjon rundt Innovasjon Norge og de virkemidlene som ligger der. Under den debatten ble det fra statsråd Andersens side snakket veldig mye om den innovasjonsmeldingen som skal komme. Jeg regner med at man under det arbeidet har vurdert SkatteFUNN-ordningen. Undersøkelser viser at den har fungert veldig godt. Den blir benyttet av mange i næringslivet, men dessverre kom det en innstramming. Spørsmålet mitt til statsråden er: Vil vi gjennom fremleggelsen av innovasjonsmeldingen få noen utsikter for SkatteFUNN-ordningen, og kan vi få vite om statsråden har vurdert en reversering av innstrammingen i budsjettet for 2007?


Jeg vil stille følgende spørsmål til barne- og familieministeren: «Det er registrert nedgang i innvilgede barnevernstiltak etter meldinger i flere fylker. Innvilgede tiltak varierer fra fylke til fylke. Det er variasjoner på opptil 20 pst. Mor/barn-institusjoner hevder at fylkene trekker seg ut fra samarbeid, begrunnet med dårligere økonomi. Innvilget behandlingstid er også redusert kraftig, noe som gir dårligere resultater. Hva vil statsråden gjøre for å kartlegge hvordan dårlig kommunal og fylkeskommunal økonomi påvirker tilbudet om behandling i mor/barn-institusjoner?»


Jeg er helt enig med interpellanten i at dette er ungdom som vi trenger i framtidens arbeidsmarked. Det er også sånn at disse har en stor egeninteresse i å takke ja til nye tilbud, bli oppdaget av oppfølgingstjenesten og komme seg inn og tilbake igjen til videregående opplæring. Vi vet at man står mye tryggere i arbeidslivet hvis man har gjennomført videregående opplæring – tatt fagbrev eller fått studiekompetanse – og at dette er sårbar ungdom hvis vi ikke får tak i dem. Jeg er veldig stolt av den jobben som oppfølgingstjenesten i samarbeid med fylkene og i samarbeid med oss har gjort nå i løpet av ett år, men vi har ikke tenkt å gi oss før vi finner fram til de siste 5 000, og før vi har på plass tiltak som gjør at vi faktisk ikke bare vet hvor de er, men også kan komme med tilbud om hvordan de kan få hektet seg på et videregående løp igjen. Vi skal ha dette systematiske partnerskapet og samarbeidet med fylkeskommunene gående i en treårsperiode, og det har så langt eksistert i ett år. Jeg har gode forhåpninger om at vi skal lykkes enda bedre med dette. Et annet tiltak, som jeg ikke kom inn på i mitt hovedinnlegg, er at vi også koblet oss på Husbanken, fordi en del av de ungdommene som er i denne risikosonen, bor på ustabile steder. Det kommer man over. Det kan dreie seg om ungdom som kanskje bor på hybel, eller på annet vis. Så vi prøver å lage en skikkelig pakke rundt som skal sikre økt stabilitet. Når det gjelder praksisbrevordningen, er det helt riktig at det er en ordning som har fått veldig god evaluering. Det som kanskje var en motforestilling da man satte i gang ordningen med praksisbrev, var at en del ungdommer som hadde fint potensial til å fullføre og ta et fagbrev, ville gi seg tidligere og dermed hadde dårligere kompetanse. Men det vi kan se så langt av dette forsøket, er at et flertall av disse ungdommene blir motivert til å fullføre og ta fagbrev, så det har heller vært en start på et løp de fra før av ikke var motivert til å ta. Og praksisbrev organiseres altså sånn at man har fire dager i jobb, én dag på skole – vanligvis. Det betyr at ungdom, særlig demotivert ungdom og med til dels betydelige kunnskapshull fra ungdomstrinnet, får være på en ordinær arbeidsplass og sammen med godt voksne arbeidsfolk finner tilbake både motivasjonen og «gutsen». Det er meget bra. Jeg har god tro på at den suksessen som denne innsatsen har vært det første året, kan fortsette, at vi drar det med oss, og at fylkene kan lære av hverandre. Særlig vil jeg be dem lære av Oppland fylke.


Representanten Røe Isaksen sier at i budsjettet kan man ikke gi mer til alle. Det skal være visst. Når man kikker på Høyres budsjett, har de lagt 250 mill. kr inn i en såkalt fattigdomspakke, men de har tatt 1 mrd. kr på årsbasis fra de aller fattigste barnefamiliene. Når man legger dette sammen med skattepolitikken, viser det en fordelingspolitikk som gir mest til de aller rikeste. Jeg tror representanten Røe Isaksen de siste årene har fulgt svært dårlig med i den politiske debatten rundt f.eks. aktivisering av dem som går på overgangsstønad, der SV har tatt veldig sterkt til orde for den omleggingen som vi nå gjør, der man etter ett år skal ha plikt til aktivitet og til å forberede seg på arbeidslivet. Det er nettopp det som ligger i den ordningen som regjeringen har foreslått, men vi ønsker at disse enslige forsørgerne skal ha trygghet for inntekt mens de kvalifiserer seg for arbeidslivet. Hvorfor ønsker ikke Høyre det?


Jeg er opptatt av investeringer i utviklingsland. Jeg tror at investeringer i utviklingsland både i infrastruktur og utdanningssystemer, all form for investering, er av det positive for å skape utvikling. Derfor dreier vi også mer penger over til Norfund. Vi har mer enn doblet de årlige avsetningene. Jeg er positiv til all form for dreining av Statens pensjonsfond utland som går i retning av mer investeringer i utviklingsland. Men høyresiden tar grunnleggende feil når de tror at investeringer og vekst i seg selv skaper bedre fordeling og reduserer fattigdom. Tvert imot sier Kofi Annan, som bl.a. leder det som heter Africa Progress Panel, at det har vært stor utvikling i en rekke afrikanske land. Men uten ordentlig fordelingspolitikk klarer man ikke å avskaffe fattigdom. Det er her høyresiden tar feil når de sier at det er bare de fattigste landene i Afrika man skal investere og bruke bistandspenger i, som de framla i dokumentet som kom fra Høyre i utviklingspolitikken. Det er nettopp gjennom å føre en politikk i de landene der det faktisk finnes utvikling og vekst å fordele, man kan klare å avskaffe den. 70 pst. av verdens fattigste bor i mellominntektsland.


Det blir muligheter til å følge opp det, for det som Ropstad sier nå, er det jo ingen uenighet om, dialogmøtene, oppfølgingen av den IA-avtalen som gjelder i dag, at Nav, kanskje også primærlegene og arbeidsplassene har fulgt for lite opp, er det ingen som er uenig i. Det som er mer oppsiktsvekkende, er at Kristelig Folkeparti i et av sine punkter velger å si at hvis dette ikke gjøres, er det arbeidstakerens sykelønn som skal reduseres – hvis jeg ikke leser forslaget til Kristelig Folkeparti helt feil. Det betyr jo at Kristelig Folkeparti åpner for kutt i sykelønnsordningen som en del av strategien i arbeidet for å få ned sykefraværet. Det er det jeg tror jeg må bore litt mer i. For de punktene som Ropstad nå tar opp, er det jo ikke noen uenighet om. Det er mange forslag vi skal diskutere nå. Men komiteen og Regjeringen har vært veldig nøye med å si at arbeidstakernes rettigheter ikke skal røres, og det er der vi trenger en tydeligere avklaring fra Kristelig Folkeparti.


Bare slik at ikke karikaturene av det jeg har sagt fra talerstolen, blir stående: Jeg har ikke sagt at ikke det betyr økt risiko å øke aksjeandelen. Det betyr en moderat økning i risikoen, men det betyr samtidig at avkastningen øker betydelig. Det er denne avveiningen vi nå står overfor, der vi har kommet til den konklusjonen at fordi vi er så langsiktige eiere, er dette en fornuftig ting å gjøre for Statens pensjonsfond. Så har jo Tybring-Gjedde rett i at hvis vi plasserer 2 000 milliarder kr i ett selskap, som går konk, er de pengene tapt. Men vi er inne i mange selskaper, med små eierandeler, og det kan hende at hvis børsen faller 1 år, 2 år, 3 år framover, har vi kjøpt dyrt. Men vi trenger jo ikke å selge billig. Vi kan stå inne i aksjemarkedet, og vi kan i tillegg kjøpe billig og selge dyrt på et senere tidspunkt. Det var det som skjedde sist gang børsen gikk ned. Jeg ber om at Stortinget slutter seg til konklusjonen om at det er en avveining mellom forskjellige hensyn som har gjort at vi nå endrer denne sammensetningen, og at Fremskrittspartiet har en helt annen fasit enn det vårt eget strategiråd og Norges Bank har, og de aller fleste andre fond i verden har. Det får være opp til dem. Vi har nå gjort vår avveining.


Først vil jeg ta avstand fra påstanden om at det er partier i Stortinget som ikke er opptatt av det enkelte menneskets rettssikkerhet. Men jeg har lyst til å understreke at vi har et demokrati i dette landet, og hvis ikke det fungerer, så fungerer heller ikke rettssikkerheten. Vi har etablert et system med lover og regler og delegering av ansvar og myndighet på en del områder. Hvis man ikke stoler på det, og ikke tror at dette demokratiet faktisk er egnet til å ta vare på slike viktige verdier, da taler man for et annet system, som i hvert fall ikke kan kalle seg demokrati. Jeg ber representanten fra Fremskrittspartiet kanskje tenke litt over det. Jeg har også lyst til å spørre: Hvis det er slik at Fremskrittspartiet kun stoler på fylkesmannens regnekunster og ingen andres, har Fremskrittspartiet da lagt inn en kraftig styrking av fylkesmannsembetene i budsjettet, slik at de kan finregne på alle tall? Er det slik at det finnes en 100 pst. sikker måte å regne ut avgiftene på, og er representanten Andersen fullstendig ukjent med det historiske grunnlaget eller Norges geografi, som gjør at slike avgifter kan bli svært forskjellige rundt omkring i landet? Er det kanskje ikke også slik at både befolkningen og partiene kan ta et oppgjør lokalt med udugelighet blant politikere hvis de ikke gjør jobben sin, at det er en viktig del av livskraften i demokratiet, og at det er nødvendig at man utfører den kontrollen man er satt til? Det er ingen som har ment at man ikke skal gjøre det. Og er det kanskje også slik – jeg har behov for å spørre representanten om det – at befolkningen snart trenger et vern mot å måtte betale alle de dobbeltkostnadene som man blir påført ved en slik nitid kontrollvirksomhet, som ikke har noe annet formål enn å svekke tilliten til hele det demokratiske systemet?