Debatten i dag viser jo nettopp at sykehusreformen faktisk har fungert. Vi har ikke hørt én eneste gang i denne debatten at dette er det andre som har ansvaret for. Stortinget tar faktisk det ansvaret som Stortinget har. Statsråden tar det ansvaret som statsråden har. Sykehusreformen har virket. Noe av det viktigste ved sykehusreformen var at det var en ansvarsreform. Det viser debatten faktisk i dag. Så kan selvfølgelig representanten Skjælaaen – med et innlegg her som oser av dårlig samvittighet for hva man kanskje ikke har fått til – prøve å vise hva man har fått til. Det er en ærlig sak, det skal man faktisk ta inn over seg. Det samme partiet var også imot sykehusreformen, så det er klart at man prøver å finne andre ting som man kan se det positive i. Det som gjør at jeg tar ordet, er i første rekke knyttet til bl.a. representanten Inga Marte Thorkildsens innlegg om hvorvidt man gjennom å etablere et sykehusdirektorat flytter beslutningene enda mer bort fra befolkningen. Da har ikke representanten tatt inn over seg at hele vitsen med direktoratet og måten å organisere det om på er at bestillerenheten skal flyttes ut i kommunen. Den skal ikke ligge i direktoratet; den kommer faktisk nærmere pasienten. Man får et fysisk skille i forhold til i dag, når de regionale helseforetakene blander bestiller- og utførerenheten fordi de sitter som både eier og bestiller og man dermed får den skjevfordelingen. Jeg tror dessverre ikke at den summen som vi gir i dag, kommer til å stoppe mange av de nedskjæringene som vil finne sted som følge av dårlig økonomi. Jeg tror dessverre heller ikke at det vil bli stopp i en del forslag knyttet til funksjonsfordelinger, omorganiseringer og også oppsigelser, for til det er summen for liten. Videre er det all grunn til å tro – og frykte – at ventetidene kommer til å øke ytterligere. Tredje tertialtall for 2006 viste en økning i ventetidene og ingen nedgang, så vi ser dessverre tegn til at det kan gå den veien. Men det vet vi ikke ennå, vi får vente og se og ha litt tålmodighet. Men Fremskrittspartiet mener at summen som bevilges i dag, er for liten, og jeg tror nok at statsråden må komme tilbake til Stortinget ved senere anledninger. Det skal bli spennende å se hva som kommer i revidert nasjonalbudsjett, nettopp fordi jeg tror de ikke klarer å løse problemene. Videre, når man viser til den store økningen i pasientbehandlingen: Ja, det har vært en økning, heldigvis. Det skulle blott mangle når vi ser hvilke midler man har hatt til rådighet. Jeg tror det var representanten Lønning som var inne på problemstillingen med store underskudd, og at de underskuddene blir opparbeidet som følge av at vi behandler flere pasienter. Når man så skal få kontroll over dette, og de pengene skal spares inn, da er det store spørsmålet: Hva skjer da?


Jeg tror nok Høyre må tåle den typen spissformuleringer i media. Når man velger å kutte vesentlig ned på områder som er så viktige som hiv og aids, må man tåle at slike uttrykk brukes i en politisk tøff debatt, spisset gjennom tabloidenes språkbruk. Det er ikke mer enn hva som er vanlig i debatten her i Norge, som regjeringsmedlemmene opplever hver dag, og som Høyre også må tåle. Slik er medievirkeligheten, så jeg ser ikke noen grunn til å beklage dette. Jeg vil samtidig bruke anledningen til å svare litt mer konkret på spørsmålet som Vallersnes stilte forrige gang, nemlig når det gjelder Mauritius. Det generelle synspunktet på skatteparadiser, dvs. skjuleparadiser, som jeg kalte det, er veldig viktig. Hvor Mauritius befinner seg i dette, må vi gå nærmere inn i, og det er ikke et spørsmål som bare dreier seg om Norfund heller, i og med at en rekke andre statlige fonds institusjoner har investeringer i land som Mauritius og parallelle land. Så vi er nødt til fra Utenriksdepartementets side å ha et samarbeid med Finansdepartementet, kanskje også Næringsdepartementet og andre, for å gå inn i disse spørsmål og se om det finnes alternativer.


Det er flere ting jeg kunne tatt tak i, men det er to ting jeg skal ta opp. Hoddevik slår fast at flertallet går inn for at man kan øke tilskuddsbehovet. Jeg har lyst til å spørre: Hvor står det? En av grunnene til at Fremskrittspartiet har sagt at saken skal tilbake til Stortinget etter anbudsprosessen, er at vi ikke vil ta stilling til det spørsmålet på dette tidspunktet. Så vidt jeg vet, er det ikke noe flertall for å øke tilskuddsbehovet. Det må da i tilfelle være et flertall bestående av regjeringspartiene og Arbeiderpartiet. Fremskrittspartiet deltar ikke i et slikt flertall. – Så jeg vil gjerne vite hvor dette står. Så sier Hoddevik at Regjeringens opplegg er det eneste saliggjørende når det gjelder å begrense kostnadene/utgiftssiden. Da er det bare å slå fast at Høyre, som har vært et parti som har pratet om konkurranse og anbud for å begrense prisveksten, nå har gått bort fra det. Da gjelder ikke konkurranse som et prisdempende virkemiddel i samfunnet. Hva blir det neste området hvor Høyre går bort fra konkurranse som virkemiddel?


Jeg mener at det sivile samfunn har en helt avgjørende rolle i utviklingspolitikken på forskjellige områder. Det ene er å gjøre den jobben med å yte tjenester overfor det enkelte land. Det kan gjøres av sivile, eller det kan gjøres av andre, som f.eks. gjennom FN-organisasjonene og andre store internasjonale organisasjoner. Det har vi satset mye på de siste årene, og det er delvis fordi vi mener det har en viktig verdi i seg selv, men også fordi det å sørge for å samordne arbeidet og ha færre aktører som det enkelte land må forholde seg til, er veldig viktig. Jeg synes det er vanskelig å svare enkelt ja eller nei på akkurat det spørsmålet. Jeg har ingen ambisjoner om å kutte i det sivile samfunns rolle, for jeg mener det sivile samfunnet har en avgjørende rolle også fordi det har en tilleggsdimensjon, nemlig å kunne bidra til å bygge sivile samfunn i andre land i verden. Det at vi har et sterkt sivilt samfunn, er avgjørende for demokratiet i Norge, og jeg ser at enkelte går til angrep på det sivile samfunn herfra. Det mener jeg er en feilslått strategi.


Statsråden snakker ofte om velferdskommuner, og hun har understreket at staten skal sikre handlingsrom og forsvarlig økonomi. Den Fafo-rapporten som nå er lagt fram, viser at rundt 25 000 gamle, syke pleietrengende mennesker får et tilbud på et for lavt omsorgsnivå, på grensen til det som er faglig forsvarlig: Det er for få sykehjemsplasser, det er for lite kvalifisert helsepersonell, det er manglende penger til drift. Er det da staten eller kommunene som har sviktet, slik at gamle pleietrengende blir skadelidende?


Jeg holdt på å si at en blir sulten av mindre. Jeg er veldig glad for at representanten Lånke i hvert fall brukte halvdelen av sin replikk på å konstatere at Kristelig Folkeparti og Fremskrittspartiet har områder vi er enige om. Det er ikke alle som ønsker å fremstå med det heller. Når det gjelder politisk partistøtte – ja, vi er helt klinkende klar på det. Vi ser ikke at det skal være nødvendig at det offentlige skal drive og gi partistøtte i den formen en gjør nå. Jeg ser også at andre partier og politikere i andre partier etter hvert har de samme tankene, om ikke i så stor grad som Fremskrittspartiet. Når det gjelder skatter, avgifter og kultur, så er det klart at vi må se en sammenheng i det. Når vi opplever at vi subsidierer teaterbilletter med opp mot 800 kr, så er det klart at det må ha innvirkning på inntekten. Vi trekker inn en hel masse skatter og avgifter for igjen å gi ut 800 kr pr. billett til dem som eventuelt går i teater. Når det gjelder opera, vet Lånke mye mer om subsidieringen av prisene der, så det skal ikke jeg ta opp. Men indirekte vil det si: Vi trekker inn en hel masse skatter og avgifter for å gi tilbake til kulturinstitusjoner. Det betyr at vi reduserer folks egen valgfrihet gjennom å pålegge dem skatter og avgifter fordi politikerne – de andre politikerne – ønsker å sitte og styre kulturen og hvilke kulturelle opplevelser folk flest skal ha. Det er vi uenig i. Når vi ser på den nye Operaen som skal settes opp etter hvert, når vi ser at Operaen i dag subsidieres med 160-170 mill. kr og vi vet at dette kanskje kommer til å øke til 250 mill. kr i året, og vi fram til år 2007 skal bruke mellom 500 og 600 mill. kr i året på Operaen, så sier det seg selv at de 600 millionene blir tatt fra norske skatte- og avgiftsbetalere.


Det blir vel til meg selv. Det er faktisk riktig som representanten Opseth er inne på, at på en dag som denne så spør jeg meg om hva i all verden det er man driver på med. Og det spørsmålet er det jammen flere enn meg som burde stille seg i dag, f.eks. representanten Opseth. For dette handler jo ikke om politikk eller de store linjene, dette handler bare om spill og spetakkel og hvordan vi kan spenne bein på Regjeringa i dag, og hvordan vi kan få dem til å krype att og fram over golvet her sånn at de er skikkelig most ned i golvteppet. Da har man liksom hatt en stor dag. Er det politikk? Herlighet, vi er et av verdens rikeste land, vi har muligheter som ingen andre har – til å satse på skolen, til å gjøre noe skikkelig med miljøet og utrydde fattigdommen i Norge. Men er det det man driver med her på huset? Oh, no – ikke i det hele tatt! Det dette landet trenger, er at et flertall i dette huset hadde kommet til fornuft og lagd en politisk konstellasjon som kunne planlegge for noe mer enn en halv dag av gangen. Dette er meget uverdig. Denne saken dreier seg jo ikke om om noen snakker sammen. Men jeg har lagt merke til at Opseth har fått spørsmålet hvordan statsråd Opseth hadde håndtert en sak hvis han ble instruert så sterkt ni ganger i Stortinget. Og han husker kanskje selv hva han svarte. Han svarte: Jeg ville aldri ha satt meg i en slik situasjon. Så spørsmålet returneres herved til Arbeiderpartiet: Er det sånn nå at Arbeiderpartiet har satt en standard for forholdet mellom storting og regjering som dreier seg om en detaljstyring som vi ikke har sett maken til siden mellomkrigstida, og som også er sånn at Arbeiderpartiet syns at den er helt grei å godta neste gang, når Jens Stoltenberg blir statsminister? Det tror ikke jeg. Jeg tror at de, som Opseth har sagt, aldri ville stilt seg i en slik situasjon. Da syns jeg det er urimelig at man utsetter andre for den behandlingen.


Arbeiderpartiet tar ansvar – det er liksom det vi vanligvis hører. Men hvem er det som egentlig tar ansvar? Jo, det er Fremskrittspartiet. Vi har klart sagt: Hvorfor skal vi plassere så mye penger i utenlandske fond og aksjer? Hittil har vi tapt over 100 milliarder kr. Hva kunne vi ikke fått utrettet med tanke på infrastruktur her i Norge? Vi kunne til og med ha bygd jernbane, flyplasser, veier – alt mulig – hvis vi bare brukte brøkdelen av det vi har satt inn i aksjer i utenlandske selskaper. Det er det Fremskrittspartiet har gjort i Nasjonal transportplan. Der har vi lagt inn penger. Vi har spesifisert, rute for rute, hvor vi skal legge inn pengene, og hvor vi skal ta det fra. Vi har sagt vi skal ta noe fra utenlandsbudsjettet, og vi vil øke der vi tar det innenlands. Så vi har tatt ansvar, og vi har pekt på hvor vi vil bygge ut. Riktignok sier vi nei til bom. Det mener vi er riktig, for når vi tar inn 40 milliarder kr hvert eneste år fra skattebetalerne og bilistene, synes jeg ærlig talt at de skal ha lite grann mer igjen enn det de får i dag. Vi har ikke sagt at 40 milliarder kr skal tilbake til veisektoren, det har vi ikke gjort, men noen få milliarder mer kunne dette landet bruke. Så er Arbeiderpartiet inne på at vi vil stoppe dette prosjektet. Aldeles ikke! Vi har lagt inn pengene i Nasjonal transportplan. Vi legger det også inn hvert eneste år i budsjettet vårt. Så vi har pengene – eller rettere sagt, hele landet, Norge, har vel pengene. Det er bare viljen fra de andre politiske partiene til å gjennomføre utbyggingen som vi trenger.


Dessverre er det så mange feil i resonnementet til representanten Holmås at det er litt vanskelig å tilbakevise alt på en gang. Men jeg registrerer at han sier at vi nå opplever en kapitalistisk gjeldskrise. Det er interessant å registrere at da SV selv hadde finansministeren, gjorde de alt de kunne for å bevare det kapitalistiske systemet, til og med i den grad at daværende finansminister Halvorsen støttet kommersialismen med å gå og shoppe ekstra mye og så vise fram handleposene sine på gaten. Så at den kritikken kommer fra SV, synes jeg er litt rart. Så er det også feil om skattemodellen til Fremskrittspartiet. Vi legger vekt på at vi skal gi mest lettelser i bunnen, altså mest lettelser ved å øke innslagspunktene for minstefradraget og sånne ting. Det gjør at de med midlere og lavere inntekter får større skattelettelser i prosent enn de med høyere inntekter. Det betyr altså at du får en bedre arbeidsstimulansimpuls med vårt skattesystem, for det er ofte de som er på det lavere lønnstrinnet som gis mest respons når reallønnen går opp, sånn som den vil gjøre med skattelettelse.


Jeg takker statsråden for tilleggssvaret. Familien Eriksen, som ble utsatt for grov vold natten til 1. januar i år, sitter her oppe på galleriet. Og de kommer hit, fru statsråd, for å høre hva Regjeringen kan bidra med i kampen mot voldskriminaliteten. De kommer ikke hit for å høre en masse floskler og fine formuleringer. Store deler av det norske folk forventer at Regjeringen foretar seg noe på dette området, og jeg skal komme med et nytt, konkret spørsmål: Vil Regjeringen sette inn økte ressurser til politi og rettsapparat og domstoler for at vi skal kunne fjerne flaskehalsene i rettssystemet, og at politiet kan få økt sin etterforskningskapasitet? Hvis jeg ikke får et klart svar, er jeg enig i Simonsens konklusjon, at da bør statsråden vurdere sin stilling.


Eg vil også takke utanriksministeren for ei god utgreiing. Ein god del ting er vi ueinige om, men det er mange viktige ting vi er einige om i Noreg, som satsinga på utdanning i bistanden, som den klare fordøminga av Russland. Eg vil også seie at eg deler utgangspunktet hans, at 2014 var eit ekstremår i internasjonal politikk, men at mykje av det ekstreme fort kan fortsetje dersom vi ikkje handterer det riktig. Etter eit og eit halvt år med ny regjering vil eg bruke dette innlegget mitt i tilknyting til utgreiinga til å seie litt om kva eg synest er manglane. Den første mangelen er eigentleg ikkje ein mangel i regjeringa, men ein mangel, eller eit problem, i norsk utanrikspolitisk debatt, det eg vil kalle «einigheitssjuken» – den førestillinga om at dersom alle meiner det same, står vi sterkare. Men det gjeld i utanrikspolitikk som på alle andre felt: Der det vert tenkt likt, vert det tenkt for lite. Det er ein styrke å ha ulike syn, ha meiningsbryting, for det er det som vil få fram gode løysingar, så lenge vi har evne til, når det er alvor, å stå saman utetter. Difor treng vi meir – og ikkje mindre – debatt om norsk utanrikspolitikk. Eg synest eg ser ei veldig klar dreiing frå regjeringa si side mot å leggje ytterlegare vekt på eigeninteresse i utanrikspolitikken framfor verdas kollektive, felles interesser. Dei økonomiske og sikkerheitspolitiske eigeninteressene dominerer utgreiinga, og ein må til side 9 før fattigdom og klima kjem inn som viktige tema. Når ein kjem til utvikling, kan vi lese ganske tidleg følgjande: «Å motvirke og forebygge konflikt i disse regionene er norsk interessepolitikk. En vellykket utviklingsinnsats gir grobunn for en raskt voksende globalisert middelklasse som etterspør norske varer og tjenester.» Det er vanskeleg å vere ein internasjonal leiar dersom ein for tydeleg set seg sjølv først. I mange av dei konfliktane der vi seier det riktige, er det det vi gjer ved sida av, som vil avgjere. Denne veka er det den tiande veka på rad det er demonstrasjonar over heile verda til støtte for den saudiarabiske bloggaren Raif Badawi, som har vorte piska i Saudi-Arabia. Sjølvsagt protesterer vi og dei fleste andre mot det. Men tek vi konsekvensen av det i andre delar av politikken vår? Det er testen på om vi set eigeninteressene først eller omsynet til dei som treng det mest, først. Eg synest også eg ser ei regjering med manglande vilje til å vere leiar også når det er vanskeleg, ikkje berre når det er lett – manglande vilje til å vere den som går føre, den som tek ein støyt for viktige framsteg verda treng. I klimapolitikken manglar den leiaren når det gjeld å bruke oljefondet internasjonalt. Den leiaren manglar i dugnaden for å ta imot fleire flyktningar frå Syria og handtere flyktningkrisa i Middelhavet. Og no ser vi kanskje også tendensen til at den leiaren manglar i atomvåpenpolitikken. Eg har vore i Hiroshima, eg har møtt fleire av dei som overlevde. Ingen menneske med innsikt i det som skjedde, vil forsvare dei ekstreme konsekvensane som atombombesleppa over Hiroshima og Nagasaki fekk, som representanten Ropstad var inne på. Det er det absolutt mest inhumane våpenet i verda, og medan dei andre masseøydeleggingsvåpna er forbodne, er ikkje atomvåpen det. Det er altså gjort framsteg tidlegare, men vi har no to tiår med stillstand bak oss, men vi har også det mest lovande internasjonale initiativet for forbod mot atomvåpen, for å avgrense dei og for å kaste lys over dei humanitære konsekvensane. Atomvåpen gjer oss ikkje tryggare – ikkje Noreg, ikkje Europa, ikkje Russland. Det gjer oss meir usikre å ha atomvåpen. Risikoen for spreiing er større enn før. Fleire land har dei, og risikoen for ein feil i handteringa er større enn før. Difor er det så brei støtte i Det norske storting og elles for å arbeide for eit forbod. Eg trur regjeringa gjer ein stor feil, og eg trur Høgre og Framstegspartiet, ikkje minst her i salen, gjer ein stor feil når dei brukar uttrykk som «forferdelse», og når dei går til frontalangrep på eit breitt ønske om forbod. Eg har merka meg det som Røde Kors tvitra frå kontoen sin i dag: «Første mulighet på 70 år til forbud mot atomvåpen, regjeringen velger å ødelegge istedetfor å bruke.» Det var Røde Kors sine ord.


Jeg takker for spørsmålet. Grunnen til at vi mener at dette er viktig – det kan godt hende at det ikke kommer godt nok fram i innstillingen – er at det vil skape økt relevans ute i skolene. Jeg har lyst til å ta ett eksempel: Vi vet at fravær i videregående skole er en av de viktigste grunnene til at man ikke får lærlingplass. Vi vet at alle norske lærere – og sannsynligvis de aller fleste norske foreldre – har fortalt eleven at hvis du ikke kommer deg opp på skole om morgenen, får du heller ikke jobb når du blir stor, og du får heller ikke til noe på skolen. Dette har ikke fungert. Jeg tror at hvis man får norske næringslivsledere – eller for den saks skyld norske yrkesfagkandidater – til å komme på skolen, kan man fortelle elevene at det er faktisk slik i den virkelige verden at hvis du ikke kommer deg opp om morgenen, så får du heller ikke noen lærlingplass senere. Derfor synes vi at det er viktig å holde trykk på denne saken. Så får vi heller vurdere om den ordningen som er satt i gang, kanskje bør styrkes og videreføres.


Representanten Røtvei fra Arbeiderpartiet snakket om at han vil ha en god infrastruktur. Men Arbeiderpartiets store satsingsområde i dette budsjettet, som i tidligere budsjetter, er og blir jernbanen. Og Arbeiderpartiet har nå, som tidligere, en klokkertro på at statlig dirigering er det riktige. De vil til og med detaljregulere, slik at vi nå også skal bestemme prisøkningen hos NSB. Samtidig dolker Arbeiderpartiet denne gangen ekspressbussene i ryggen. Tidligere var det turbussene. Ekspressbussene og turbussene mottar ikke fem øre i subsidier. Det er tydelig at omkvedet i Arbeiderpartiet er: Leve det statlige NSB! Det er fristende å spørre representanten Røtvei fra Arbeiderpartiet: Hvor langt ned vil man gå? Hvor dårlig kan noe drives før man innser at statlig dirigering og drift er et feilgrep? Arbeiderpartiet vil ikke tillate ekspressbusser, de vil ikke ha konkurranse på jernbanesporet når det gjelder persontrafikken, og de vil heller ikke ha anbud. Skjønner ikke Arbeiderpartiet snart at dette kun går ut over brukerne og skattebetalerne?


Grunnen til at vi går inn i Brasil, er at det er det suverent mest avanserte landet når det gjelder å bygge opp slike systemer. De har den største regnskogen, men også de desidert beste systemene. Kan vi ikke lykkes med å assistere Brasil i å redde sin regnskog, kan vi like godt gi opp hele prosjektet, for det er mye vanskeligere i Kongo, Papua Ny-Guinea eller alle andre land som man overhodet kan tenke seg, enn i Brasil. De landene har kommet kortere. Det er grunnen til at vi går inn i Brasil. Brasil er også verdensledende i å lage systemer på området. Vi har selvsagt innsyn i hvordan pengene brukes. Mer enn det: Vi vil bare fortsette å gi penger hvis det blir resultater. Når det så gjelder den globale arkitekturen, var Jens Stoltenberg og jeg selv og undertegnet en avtale med Ban Ki-moon, FNs generalsekretær, om et system der FN lager et globalt program. Ni land er plukket ut som pilotland. Poenget med dette er å få på plass et internasjonalt system og å få erfaringer fra enkeltland i forkant av København-konferansen om et år, slik at hele verden da kan bidra med penger inn i et system som allerede ligger der, når vi kommer til København.


Det var statsråden selv som brakte opp i sitt innlegg det varslede mulige budet – jeg tror vi får kalle det det – til 105 kr per aksje, som man i hvert fall har sett gjengitt i en pressemelding. Statsråden sa i sitt innlegg at dette var noe som var vurdert i departementet, og at man ikke fant det godt nok. Da det budet ble framlagt, var det 22 pst. over dagens sluttkurs til selskapet den dagen. Mitt spørsmål til statsråden er i første rekke bare for at vi skal sørge for at vi har et godt grunnlag for de budene som kommer. Dersom det blir framlagt et konkret bud på statens aksje, vil statsråden sørge for at man får en ekstern vurdering, enten gjennom Fondsfinans eller noen andre, som vurderer disse tingene, slik at vi kan fatte en beslutning på slikt grunnlag?


På vegne av stortingsrepresentantene Solveig Horne, Øyvind Korsberg og meg selv vil jeg fremme et representantforslag om en omstrukturering av Norsk kulturråd.


Jeg er glad for at representanten Rudihagen bekrefter at det er mye futt igjen i ferjesaker. Ellers vil jeg anbefale representanten å ta flere reiser langs kysten for å sette seg bedre inn i de forholdene som både enkeltpersoner og ikke minst næringslivet opplever til daglig. Jeg registrerer med tilfredshet at Senterpartiet i regjering forsøker å drive fremskrittspartipolitikk på enkelte samferdselsområder. Den politikken er best i originalform. Samferdselsministeren demonstrerte det tydelig i går, da hun informerte om at Regjeringen vil endre tilskuddsperioden for statlige tilskudd – fra dagens 15 år til 30 år. Fremskrittspartiet vil ha inntil 50 år, slik vi foreslår i denne saken. Det er bra at Regjeringen utvider perioden – det får Regjeringen ros for fra Fremskrittspartiet. Det er ikke bra at man ikke vil gå opp til 50 år. Det er ikke noe tilfeldig valgt tall. En god regel sier at en god vei varer i 50 år – vi har vel dessverre erfaring for at vi må klare oss i mer enn 50 år. En periode på inntil 50 år vil være en rimelig effektiv sikring, slik at de fleste fremtidige ferjeavløsningsprosjekter kan gjennomføres uten bruk av bompenger. Regjeringen må forklare om det som nå kommer, gjelder for alle dagens riksveiferjer eller kun for de få som staten fortsatt skal beholde etter forvaltningsreformen i 2010, der to tredjedeler av riksveinettet – med ferjer – flyttes til fylkeskommunene. Fremskrittspartiet vil at denne ordningen, som vi foreslår her i dag, skal gjelde alle dagens riksveiferjer, uansett hvem som har ansvaret etter 2010. Det er en viktig presisering. Regjeringen må også forklare om den vil dekke finansieringskostnadene for slike prosjekter eller om disse omfattende kostnadene fortsatt skal betales av trafikantene gjennom bompenger. Også her er Fremskrittspartiet like tydelig som Regjeringen foreløpig er utydelig – intet er avklart om dette. Det ferskeste eksemplet å vise til behandlet vi her i Stortinget den 20. november i fjor. Det gjaldt Ryaforbindelsen i Tromsø kommune i Troms. Der har vi et typisk ferjeavløsningsprosjekt med ny undersjøisk tunnel mellom Balsnes og Larseng i Tromsø kommune. Flertallet har vedtatt at dette prosjektet skal finansieres delvis med bompenger. Poenget er at av bompengebeløpet på 144 mill. kr går bare – hvis det går an å bruke det uttrykket – 54 mill. kr til å dekke selve investeringskostnadene, mens hele 90 mill. kr går med til å dekke finansieringskostnadene for prosjektet. Derfor er en viktig del knyttet til statlig finansiering av ferjeavløsningsprosjekter i hvilken grad staten dekker byggelånskostnadene prosjektfinansieringskostnadene, eller ikke. I det tilfellet som jeg refererte til med Ryaforbindelsen i Tromsø, er det slik at det burde holde med en forlengelse på syv–åtte år. Det er altså innenfor rammen av den økningen som Regjeringen faktisk foreslo, men hele investeringskostnaden på 54 mill. kr vil ligge igjen dersom staten ikke tar den regningen. Derfor er det behov for en tydelig presisering når man utvider ordningen, og det går altså Fremskrittspartiet inn for i det forslaget som er til behandling her i dag, men som dessverre kun får Fremskrittspartiets stemmer. Vi vil ha finansiering i en periode på inntil 50 år. Vi vil at dette skal gjelde alle riksveiferjer, også etter at en del riksveier overføres til fylkeskommunen, og vi vil at staten skal dekke finansieringskostnadene ved alle slike prosjekter. Da vil de fleste som får erstattet en ferje med en fast forbindelse, slippe å betale bompenger når de slipper å bruke ferjen. I tillegg vil jeg peke på en sak som representanten Halleraker helt riktig tok opp – som også er en viktig delproblematikk av dette – nemlig det at det etter dagens forskrifter og regelverk virker slik at bilister noen steder i landet betaler bompenger for veivedlikehold. Slik kan vi ikke ha det. Det må være en del av avklaringen fra Regjeringen. Det er behov for både avklaring og presisering knyttet til det forslaget som samferdselsministeren lekket i går. Starten er bra – jeg håper avklaringen blir like bra.


La meg få lov til å starte med å takke påtroppende direktør ved RMI for invitasjonen, som selvfølgelig mottas med et åpent ja herfra. Jeg vil også takke dem som har deltatt i debatten. Jeg synes det har vært en god og ryddig debatt, og vi har hele tiden greid å fokusere på hva dette handler om, nemlig at domstolens beslutning skal være så korrekt som overhodet mulig. Vi har heldigvis greid å unngå å drive politisk polemikk på rettsprinsipper eller ikke-rettsprinsipper, og man har snakket om en del av de viktige forutsetningene for det. Spesielt må jeg gi honnør til siste taler, som jeg synes hadde en levende og god beskrivelse av mange av de dilemmaene som fins, hvor en del er rimelig tydelige og eksakte, mens det siste som representanten Ballo var inne på, er mer abstrakt – man blir til de grader prisgitt de sakkyndiges vurdering. Når man setter det i lys av den beskrivelsen representanten Ballo tok til slutt, må det være lov å stille spørsmål ved hvor eksakt den type vitenskap faktisk kan være. Det viser også noen av de dilemmaer som vi har. Men igjen, som sagt har målet vært å fokusere på å sørge for at Stortinget har et grep om det som skal skje, at vi i størst mulig grad unngår at justismord begås, og at man hele tiden ser etter forbedringspunkter. Igjen vil jeg gi honnør til representanten Ballo, som påpekte to ting. Det er klart at på den tekniske siden vil jeg tro at det fins løsninger og utstyr som vi kanskje ikke har i dag, som vi med fordel burde hatt, fordi det ville gjort saker enda mer eksakte. Når man kommer på den rent menneskelige siden, vil det være vanskeligere, for det er mye vanskeligere å måle. Men jeg håper at statsråden i sitt siste innlegg her vil stadfeste at Regjeringen har en ambisjon om å fortsette satsingen når det gjelder RMI og denne typen tjenester og Den rettsmedisinske kommisjon, slik at de kan være verktøyene og kan bidra til å gjøre dette best mulig. Det ville jo være leit hvis vi skulle ende opp i en situasjon hvor det er mangel på midler som fører til at justismord begås. Det tror jeg er en flekk på rullebladet som verken den sittende justisminister eller eventuelt andre justisministere ønsker å ha. I så måte vil jeg tro vi alle har et felles anliggende for å sørge for at det ikke skjer. Om det er mulig, vet jeg ikke, men ambisjonen til Stortinget bør gjennomgående være at enhver bør gjøre så godt man kan for at det som skjer, skjer på et korrekt grunnlag.


Når et parti med åpne øyne bryter loven, og statsråder er sentrale i saken, er det åpenbart at det er grunn til å se nærmere på en slik sak for Stortinget. Særlig gjelder dette forholdet til habilitet. Det er selvfølgelig mulig at man ikke har vært formelt inhabil i en slik sak, men man har åpenbart balansert på en knivegg. Det er også noen av de tingene som er berørt i innleggene både fra saksordføreren, Per-Kristian Foss, og fra Anders Anundsen, vår komitéleder. Når man er i så viktige posisjoner som statsrådene er, må man holde seg langt unna forhold som kan lukte av inhabilitet eller enda verre saker. Vi får håpe i så måte at denne saken har vært en lærepenge. Etter denne saken sitter jeg med en spesiell smak i munnen, noe som ligner på hva jeg leser i dagens VG på side 3 at Senterpartiets nye partiblomst, gaukesyra, skal smake. Ifølge avisen skal også denne planten være giftig i store mengder, og den trives visst også best der det er mørkt, ifølge VG. Jeg håper ikke sistnevnte skal være ledende for Senterpartiets økonomiske disposisjoner i fremtiden. Med hensyn til avisen VG og andre deler av pressen er det av og til at vi politikere får ufortjent mye kjeft, synes jeg. Men denne saken synes jeg det er rett og rimelig at pressen har satt søkelyset på. Jeg merker meg at ingen i pressen har ment at det ikke har vært relevant for opposisjonen å ta opp saken. Det har kun fremkommet i denne debatten, fra regjeringspartiene, at man er kritisk til at vi har tatt opp saken. Det er en veritabel forsvarskrig som i dag har vært ført av regjeringspartiene her i salen. Det er åpenbart at vi har tråkket på noen ømme tær. Sterkest har kanskje representanten Martin Kolberg vært under overskriften «angrep er det beste forsvar». Det er veldig få av synspunktene i representanten Kolbergs innlegg jeg er enig i, bortsett fra en av hans konklusjoner, at vi tåler ikke flere slike saker i norsk politikk. Det håper jeg regjeringen legger seg på hjertet. Til slutt: Representanten Anundsen, komitélederen, var inne på at regjeringspartiene finner grunn til å utrykke tillit til statsrådene i innstillingen og denne debatten. Nå er jeg ihuga fotballinteressert og følger mye med på sportssendingene på våre tv-kanaler. Når et styre i en fotballklubb går ut og uttrykker sterk tillit til en trener etter at det har gått litt dårlig, er det ikke lenge før man får sparken. Men det er sikkert forskjell på fotball og politikk på dette området.


På vegne av Jon Jæger Gåsvatn, Kari Kjønaas Kjos og meg selv vil jeg få lov til å fremme forslag om å sikre muligheter til Offentlig Privat Samarbeid ved finansiering av sykehusutbygginger.


Det er litt for tidlig for meg å gi en vurdering av det forslaget, for det har Regjeringen sagt skal vurderes, og det er det justisministeren som har ansvaret for å gjøre. Jeg er opptatt av at vi uansett hva som skjer med det forslaget, fokuserer tydelig på at vi i årene som kommer, skal ta ansvar for mange enslige mindreårige flyktninger som kommer hit. Det vil være mange som har et begrunnet behov for opphold i Norge, og som skal bli varig i Norge. Da er det viktig at vi selvfølgelig både har et tilbud under barnevernet til flest mulig av disse barna, at vi sørger for at kvaliteten for dem som inntil videre isteden må være i asylmottak, er så god som mulig, og ikke minst at vi handler med tanke på det spørsmålet som representanten tar opp, og som jeg er veldig opptatt av, nemlig hvordan vi får kommunene til å ta imot flere, raskere. Da har jeg altså satt i gang et arbeid for å se på ulike typer tiltak, og så må vi gjøre en felles jobb for å vise kommunene hva slags ressurser som ligger i disse barna.


Skattenemndene er en serviceinstitusjon som har som oppgave å sikre skattyter nødvendig rettssikkerhet. Organiseringen og oppbyggingen av nemndene bør derfor ha dette som utgangspunkt. Skattenemndene er altså ikke myndighetenes verktøy for å skvise flest mulig kroner ut av hver enkelt skattyter, men skattyternes verktøy for å sikre seg mot urettmessig skatteinnkreving. Skattyterne er i utgangspunktet den svake part og trenger et talerør. Myndighetene har i kraft av sitt maktmonopol langt mindre behov for et slikt talerør. Fremskrittspartiet mener alle klagesaker skal behandles med nødvendig uavhengighet, slik at ikke systemet favoriserer skattemyndighetene på bekostning av skattyter. Dette er bakgrunnen for Fremskrittspartiets forslag i denne saken. Vi registrerer at også sosialistene gradvis har endret holdning til skattenemndenes rolle, og at det ikke lenger utelukkende dreier seg om velferdsstatens kamp mot egoistiske skattekranglefanter. Fremskrittspartiet er derfor glad for at også sosialistene ser behovet for endringer i organiseringen av skattenemndene, og det gleder oss å se at Skattedirektoratet har satt ned en arbeidsgruppe for å se på forbedringer i nemndordninger. Men at en arbeidsgruppe er nedsatt, betyr ikke samtidig at forbedringer det eventuelt er flertall for, utsettes i påvente av eventuelle ytterligere endringer. Det er med andre ord ikke noe poeng å gjøre det gode til det bestes fiende. Fremskrittspartiet foreslår derfor at regjeringen allerede i forbindelse med fremleggelsen av revidert budsjett orienterer om fremdriften i arbeidet i arbeidsgruppen. Med andre ord: Fremskrittspartiet ønsker at regjeringen orienterer Stortinget om status i arbeidet og om hvilke punkter regjeringen er rede til å fremme. Ytterligere forslag kan eventuelt bli fremmet separat på et senere tidspunkt. Det er f.eks. ikke nødvendig å avvente byråkratiske øvelser dersom et enstemmig storting mener at avlønningssystemet i nemndene ikke gir fornuftige incentiver for at skattesaker forfølges. Det er heller ikke nødvendig å videreføre en praksis om at skattyter ikke kan møte i nemndene, dersom et samlet storting mener en slik praksis er uheldig. For Fremskrittspartiet er rettssikkerheten for skattyter ikke godt nok ivaretatt – dette bl.a. fordi skattyter ikke har anledning til å møte for klagenemnden, mens skattekontoret har adgang til å gi sitt syn på en sak. Nemndmedlemmene har videre ikke incentiver til å ta opp en sak de har mottatt utkast til innstilling fra skattekontorene om – dette fordi det er skattekontorene som skriver utkast for nemnden. Det skal lite fantasi til for å tenke seg at de ikke er strenge med seg selv. Dersom Stortinget mener en praksis er uheldig, kan man velge å avslutte en slik praksis uten ytterligere byråkratiske øvelser. Ileggelse av korrekt skatt er viktig, og risikoen for feil skatt er større for næringsdrivende og folk med særskilte fradrag. Hovedhensikten med vårt forslag er derfor en skadebegrensning der hvor skattyteren og skattekontoret vurderer forskjellig i villniset av skatteregler, og hvor skattemyndighetene ivrig har ilagt straffeskatt. Skattemyndighetene er som kjent langt mer ressurssterke enn den jevne skattyter. Fremskrittspartiet ønsker også å endre avlønningsstrukturen i skattenemndene. Det er ikke nødvendigvis betalingen per sak som bør endres, men lønnsincentivene for å forfølge saker bør endres. Det er lite trolig at medlemmer i skattenemnder velger å bruke ekstra tid på saker dersom dette ikke medfører noen form for økonomisk kompensasjon. Det betyr imidlertid ikke at kompensasjon skal oppmuntre til kverulering. Fremskrittspartiet ønsker også å vurdere nemndmedlemmenes kompetanse. Skatteregler er ofte kompliserte, og mangelfull kompetanse vanskeliggjør korrekt behandling og er ikke bra for skattyteren. I departementets svarbrev heter det at det i visse regioner kan være vanskelig å finne mennesker med ønsket kompetanse. I en slik situasjon burde man uansett ikke sette inn mennesker uten kompetanse – med det mål å oppfylle en gitt kvote. Dette er for så vidt en utfordring til statsråden – fra denne talerstol – dersom man mener det er vanskelig å finne kompetente mennesker til å sitte i en nemnd, skal man da rekruttere mennesker som ikke har kompetanse for å tilfredsstille regioninndelingen? Jeg tar med dette opp Fremskrittspartiets forslag i saken.


Det var en omfattende replikk, men jeg skal prøve å svare kort på alle de spørsmålene jeg fikk. Først til hva vi ønsker å gjøre. Her har Arbeiderpartiet en full mulighet, for Fremskrittspartiet har fremmet et forslag i Stortinget som skal behandles i forbindelse med revidert nasjonalbudsjett, om tiltak mot arbeidsledighet. Fremskrittspartiet har fremmet et forslag om å bevilge ekstra midler for å ruste opp verneverdige kirkebygg. Her har Arbeiderpartiet full mulighet til å støtte Fremskrittspartiet, og i forhold til det forslaget kan vi ta et tak nå. Men jeg mener at det ikke er nok, det er bare kortsiktige tiltak. Vi må sette i verk noen langsiktige tiltak, altså strukturendringer. Vi kan gjerne også se på effektivisering. Kirken har en enorm formue, men så har Arbeiderpartiet sammen med andre sørget for et lovverk som hindrer Kirken i å ta ut den formuen som ligger der, bl.a. gjennom konsesjonslovgivning og boplikt. Det ønsker ikke Arbeiderpartiet å endre noe på. Kirkens økonomi og formue ligger der. Poenget er at vi må gi Kirken en mulighet til å løse ut noe av den formuen og sette den inn i fond, slik at man får større avkastning og dermed får mer midler til å drive vedlikehold av kirkene. I forhold til dette med kommuneøkonomi vil jeg bare si at det ikke er slik at kommuneøkonomien er snudd totalt i løpet av det siste året. Arbeiderpartiet har stått for store deler av den innstrammingen som skjer. Selv om Arbeiderpartiet i opposisjon nå strør om seg med milliarder til kommunesektoren, har de selv også vært med på de innstrammingene som har skjedd i løpet av sju–åtte år. Det er interessant å høre hva Senterpartiet sier i den sammenhengen. Jeg synes representanten Meltveit Kleppa sa noe slikt som at det måtte stramme rammer til for å bevisstgjøre. Skal det virkelig være nødvendig med stramme rammer? Kan vi ikke bevisstgjøre i forhold til å få mest mulig ut av de midlene som bevilges, uten å stramme til? Det er litt av poenget mitt. Så vil jeg gjerne vise til Tromsø og Verdal. I Verdal har Arbeiderpartiet flertall helt alene, men greier ikke å bevilge penger til kirkene.


Fremskrittspartiet vil la ulven gå dit den vil, og det er jo i praksis det ulven også gjør. Jeg er ikke så sikker på at den kommer til å lese det forslag til vedtak som er lagt fram i dag, men for ulvens del håper jeg at den gjør det. I 1998 fremmet Høyre et forslag om å endre nødvergeretten på grunn av at det var et stort konfliktnivå som gjaldt rovdyr og bufe på beite. Konfliktnivået har ikke blitt mindre etter 1998, det har økt. Men nå når Høyre sitter i regjering, ønsker de ikke å endre nødvergeretten, og jeg vil gjerne vite litt om årsaken til det. Representanten Brustad fra Arbeiderpartiet sa at politikken nå etter forliket er blitt bedre enn det som meldingen la opp til. Er representanten Onarheim enig i det? Og på hvilke punkter er den blitt bedre?


Jeg tok ordet for å si noe annet, men jeg vil gjerne først bare si til representanten Dagfinn Høybråten at jeg stiller meg litt undrende til det han sa om at det var SV som drog i gang en innvandringsdebatt her. Det var ikke hensikten. Men det er mange her som har tatt opp akkurat de problemstillingene knyttet opp mot de vurderingene som ligger rundt det som går på styringen av dette feltet i forhold til instruks og forskrift. Jeg vil gi ros til statsråden på to forskjellige punkter. Det er helt riktig, som han trekker fram, at det er mulig å styre utlendingsfeltet gjennom forskrift hvis man kjenner til praksisendringer. Det er bare det at det var veldig klart for alle oss som jobbet med dette fagfeltet i forrige runde, at grunnen til at man ønsket muligheten til å styre ikke gjennom forskrifter, men gjennom lovtolkninger – det kom klart fram i en av stortingsmeldingene som ble lagt fram om styringsforholdene på utlendingsfeltet – var et ønske om raskt å kunne gjøre tilstramminger. Det er klart at når det gjelder raskt å kunne gjøre tilstramminger, er ikke forskrifter egnet, fordi de vil være generelle og gjelde alle grupper: sterke menneskelige hensyn, kjønnsbasert forfølgelse og sterk tilknytning til riket, som noen forhold. Så vil jeg bare ta for meg representanten Carl I. Hagen. Det som er problemet, og det som er litt trøblete med debatten slik som den er blitt nå, en lovdebatt fram og tilbake, om det er riktig eller ikke riktig etter EØS-rett, er jo at man ikke går inn og ser på hva det er representanten Carl I. Hagen faktisk sier. Representanten sier at det kan stilles spørsmål ved lojaliteten til utenlandske statsborgere. Representanten Hagen sier ikke at han stiller spørsmål ved lojaliteten til utenlandske statsborgere, men han sier bare at det kan stilles spørsmål ved lojaliteten. Da er det åpenbare spørsmålet til Carl I. Hagen: Er det sånn at Carl I. Hagen mener at eksempelvis franskmenn, nederlendere, portugisere eller brasilianere er dårligere egnet til å forvalte et så globalt spørsmål som immigrasjonspolitikken til et land som Norge? Er det sånn at representanten Hagen mener at en flyktning som har kommet til Norge eksempelvis fra Chile eller Irak, et menneske som har flyktet fra en diktator som Carl I. Hagen mente at man skulle fjerne ved folkerettsstridig krig, er dårligere egnet til å vurdere hvem det er som faktisk har rett til å være flyktning etter internasjonale konvensjoner og får rett til å komme til Norge? Mener Carl I. Hagen det, vil jeg gjerne at han sier hvorfor, og begrunner hvorfor han mener akkurat det.


Det er ofte at politiske partier utenfor stortingssalen, og for så vidt også i stortingssalen, muntlig gir uttrykk for standpunkter og synspunkter, men det er vanligvis ikke godt nok. For når f.eks. Riksrevisjonen skal foreta konstitusjonell kontroll av at man ikke har brukt mer penger enn det er bevilget, må det være fattet et formelt vedtak i stortingssalen om bevilgningen av de pengene. Det er ikke godt nok at et flertall utenfor, i avisene, har gitt uttrykk for noe. Det er vel slik at det ikke alltid er tilstrekkelig bare å gjøre det. Så jeg vil gjerne stille representanten Kosmo et spørsmål når han sier at det ikke er nødvendig å fatte et formelt vedtak. Hvis ikke jeg tar helt feil, ble det fattet et formelt vedtak i Stortinget om en kvote for overføringsflyktninger på 4 250 for inneværende treårsperiode, og det er grunnlaget for Regjeringens håndtering. Før det møtet i går, som ble nevnt, fikk vi bl.a. et brev fra kommunalministeren til kommunalkomiteen basert på spørsmål fra Fremskrittspartiets stortingsgruppe, hvor Regjeringen gjorde det kjent at de vurderte flyktninger som kommer fra Kosovo, som en del av overføringsflyktningene. Det var Regjeringen som gjorde kjent at de anså disse flyktningene for å være omfattet av kvoten, og det var Regjeringen som gjorde kjent at de ikke hadde hjemmel til å gå utover kvoten uten et formelt stortingsvedtak. Da skjønner jeg ikke hvorfor representanten Kosmo protesterer når man ønsker et formelt vedtak som gir hjemmel til Regjeringen og til de myndigheter som skal gjennomføre vedtakene. Er ikke representanten Kosmo enig i at av og til er det nødvendig med formelle vedtak? I den foreliggende proposisjon fra forrige mandag, som han nevnte, var det ingen vedtak som ble fattet. Det var en opplysning fra Regjeringen, og det er ikke det samme som et vedtak som de kontrollerende myndigheter, herunder Riksrevisjonen, trenger for sin kontroll.


Det hørtes ut som Børge Brende hadde forberedt den replikken lenge før han hørte mitt innlegg, for jeg brukte nemlig en betydelig del av mitt innlegg nettopp på å snakke om behovet for endrede rammebetingelser. Hvis Høyre hadde vært opptatt av det samme, hadde de sluttet seg til de forslagene vi har lagt frem både gjennom kredittmeldingen og gjennom den saken vi skal behandle etterpå i Odelstinget, som faktisk dreier seg om å endre rammebetingelsene for å sette våre institusjoner i en bedre konkurranseposisjon. Jeg har foreløpig ikke sett at Høyre har gitt sin tilslutning til noen av de forslagene som Fremskrittspartiet har lagt inn der. Når det gjelder skatt, tror jeg ikke at Høyre skal slå seg så altfor hardt på brystet, for det er faktisk Fremskrittspartiet som er tøffest når det gjelder å redusere formuesbeskatningen gjennom budsjettbehandlingen. Vi er hjertens enige om at det er behov for å redusere formuesskatten. Så til dette med eierskap. Det har aldri vært hevdet, verken fra min side eller fra Carl I. Hagens side, at man ønsker mer aktivt statlig eierskap. Det har aldri vært sagt. Det man har snakket om, er hvordan man kan sette all den akkumulerte statlige kapitalen i omløp på en slik måte at den styrker norsk næringsliv, og ikke på en slik måte at man får mer aktivt statlig eierskap som virker på den måten som det virker i dag. Dette er en veldig lang debatt som jeg gjerne skulle tatt med Børge Brende i en annen sammenheng. Jeg tror ikke jeg rekker å gi et fyllestgjørende svar på et så viktig spørsmål gjennom et lårkort replikkordskifte. Så til det siste. Representanten nevnte Skandia-saken. Et av de forslagene vi skal ta opp i Odelstinget, er nemlig å be Regjeringen om å se nærmere på Skandia-dommen som nettopp har falt, fordi det kan få ganske store konsekvenser for norske forsikringsselskaper hvis man ser disse tingene i sammenheng. Heller ikke det forslaget har Høyre gitt sin tilslutning til. Det kunne vært greit om Høyre, før de gikk opp her og kritiserte Fremskrittspartiet, hadde tenkt gjennom alle forslagene som det var mulig å gi sin tilslutning til.


Spørsmålet mitt til helseministeren lyder: «Investeringstilskuddet til nye sykehjemsplasser har over flere år vært på samme nivå. Dette innebærer at den kommunale medfinansieringen er økende. Spesielt for kommuner som er i en vanskelig økonomisk situasjon, vil dette innebære at enkelte ikke har ressurser til å bygge nye sykehjemsplasser, all den tid investeringstilskuddet ikke økes. Vil statsråden vurdere å øke tilskuddet til bygging av nye sykehjemsplasser, slik at alle kommuner med behov får en reell mulighet til å benytte seg av tilskuddsordningen?»


Jeg vil få stille følgende spørsmål til kommunal- og regionalministeren: «I Norge er det få sosiale utleieboliger. De fleste er i kommunalt eie. Gjennom åra har mange av disse boligene blitt nedbetalt, delvis av subsidierte lån/tilskudd fra Husbanken, og med den enkelte leietakers trygd, sosialhjelp og bostøtte. Nå selges eller leies slike boliger ut til markedspris. Er statsråden enig i at det må lages regler som sikrer at beholdningen av sosiale boliger ikke synker, og at statlige penger til sosial boligbygging sikrer varige botilbud til unge og vanskeligstilte?»


Først må jeg jo si at det er meget gledelig at noen har lest SVs alternative budsjett så nøye som denne replikanten fra Kristelig Folkeparti. For det andre vil jeg si meg veldig godt fornøyd med at SVs hovedbudskap, med barn og unge først, har gått hjem og er notert. Når det er sagt, må jeg si at det budsjettet som nå vedtas for kommuner og for offentlig sektor, er et dårlig budsjett for barn og unge. I mange kommuner er situasjonen den at for å få utløst øremerkede midler til eldreomsorgsatsing og andre ting, så prioriterer de det. Dermed blir kutt på skole og fritidstilbud for ungdom en uforholdsmessig stor del av de innstrammingene som nå skjer rundt omkring i mange kommuner. Det er faktisk slik at barn og ungdom tar en mye større støyt enn de voksne nå av de budsjettene som er vedtatt. Så må det være en misforståelse ute og går. Hvis det fremdeles er noen i Kristelig Folkeparti som tror at kontantstøtten er for at barn og foreldre skal ha mer tid sammen, er det feil. Jeg siterer hyppig en 8-åring som har satt ord på hva det er: Kontantstøtten er betaling for å holde barna borte fra barnehagen. Det kommer til å være veldig mange foreldre som fortsetter i to fulle jobber og vel så det, men bruker kontantstøtten til dagmamma, praktikant og andre barnepassordninger. Vi tror en annen vei er mye lurere. Derfor har vi ønsket – og vi har lagt inn penger – å få redusert barnehagebetalingen. Mange foreldre ønsker litt barnehage – ikke full dag, og en lavere pris ville gjort det mulig å redusere egen arbeidstid og bruke kortere tid i barnehagen. Derfor sier vi et rungende nei til å øke foreldrebetalingen for skolefritidsordning. Hvorfor er det slik at Kristelig Folkeparti synes det er rimelig å straffe de barna som har foreldre som er i jobb? Mange barn trenger skolefritidsordning, og de kommer til å gå hjem fra skolen nå med nøkkelen rundt halsen, og det er takket være regjeringspartiene.


Det er positivt at mange velger å benytte deler av sin fritid på kultur og idrett, som tilskuere eller som aktive utøvere av idrett eller av hobbyen sin. Ja, noen utfører også frivillig arbeid innenfor kultur. Kulturlivet skal favne bredest mulig. Det forutsetter et bredt kulturbegrep, slik at folk flest i størst mulig grad får anledning til å delta på sine egne premisser. Det må være et mål for kulturpolitikken. Det må ikke være sånn som Arbeiderpartiets representant nå sto og fortalte, at alt skal dirigeres fra Kulturdepartementet. Det å få flest mulig til å ta del i kulturens mangfold i Norge er viktig, og det er viktig at ikke alt styres fra nettopp Oslo. Jeg er positiv til forslaget som er kommet fra Venstre, og jeg ser mulighetene for å utvikle museene rundt omkring i hele landet ved at man kan dra inn frivillige og private nettopp til å finansiere det som ikke er finansiert i dag. Men jeg ønsker å gå lenger. En forutsetning for å skape frihet er fravær av tvang, pålegg og press. All kultur må derfor være mest mulig uavhengig av de offentlige myndigheter og styring fra Oslo, som Arbeiderpartiet stadig vekk ønsker. Kulturen som er ensidig basert på offentlig finansiering fra Oslo, har flere uheldige sider, da omfattende offentlig finansiering bl.a. kan føre til at det stilles spørsmål ved om de kulturelle uttrykkene er et resultat av fri utøvelse, eller om de styres fra departementet. At de representerer hva den til enhver tid rådende kulturelle/politiske eliten i Kulturdepartementet anser som god kulturpolitikk, er ikke riktig, slik jeg ser det. Det eksisterer flere ordninger i dag som stimulerer til en viss frivillig støtte, og dette er helt klart positivt for norsk politikk utover hele landet. Men hele denne ordningen bør styrkes ytterligere for å imøtekomme kulturens egne behov. Når en ser at samarbeid med frivillige og sponsorer rundt omkring i landet har så stor positiv effekt som det har, så er dette viktig. En del andre land har utvidet og forbedret ordningen i forhold til det systemet vi har i Norge, og de henger ikke etter, tvert imot, kulturen i andre land fungerer veldig godt selv om den ikke styres fra Kulturdepartementet i Oslo. Slike ordninger harmoniserer godt med behovet ute på en del kulturenheter. Det kunne vært klokt å se til land som ligger lenger fremme enn Norge på dette punktet. Det er i dag ikke stor interesse fra private, verken enkeltpersoner eller bedrifter, for å finansiere kulturen med midler. Alt fra enkeltstående kunstnere, frivillige organisasjoner og nasjonale institusjoner som Nasjonalgalleriet og Nationaltheatret kan dra stor nytte av dette. Det bør vi se på, og denne ordningen bør utvides. 12 000 kr, som det er lagt opp til i dag, er i enkelte tilfeller ikke tilstrekkelig, og det er til forsvinnende liten nytte for de største aktørene. Det er et uforløst potensial til privat medfinansiering innenfor kulturen og frivilligheten i Norge. Mange land har, som jeg sa, kommet langt på dette området, og med stor suksess. Nasjonal, profesjonell kultur er tungt offentlig finansiert – fra Oslo, fra Kulturdepartementet, med støtte fra Arbeiderpartiet i denne sal. Jeg vil poengtere at det både her og innenfor frivillige organisasjoner er midler å hente dersom systemet legger til rette for det. Det vil i så fall innebære et enormt løft for kulturen og frivilligheten. Det er entydig positivt at det med en slik ordning i enda større grad blir opp til folk selv å definere de kulturelle uttrykkene som man ønsker å støtte. Løsningen med utvidet adgang til å trekke fra gaver til kultur og frivillighet på skatten kan hjelpe. Det kan støtte flere, det kan gi mer penger til kulturen. For det første bidrar økte skattemessige incitamenter til å gi en omfordelende effekt av midlene innen sektoren ved at flere bidrar der de ønsker. Man ser det innenfor idretten: De selger reklame på shortser, de selger reklame på rumpa si. Det er vanskelig innenfor museumssektoren. Det er vanskelig innenfor teater. Derfor bør man lage nye ordninger som gjør at de også kan hente inn sponsormidler. Til slutt vil jeg ta opp forslagene som Fremskrittspartiet er med på eller fremmer alene.


Meg bekjent har vi ikke fått noe respons på det. Det er klart at det er Sverige som bestemmer om de vil legge et kjøpesenter der. Vi har tatt kontakt med våre svenske kolleger. Jeg er i hvert fall veldig, veldig trygg på at den svenske miljøvernministeren, som er i en sentrum–høyre-regjering, er langt, langt mer medgjørlig og positiv i spørsmålene enn hva Høyre er her på Stortinget. Det viser seg jo muligens at det kan bli annerledes også når Høyre kommer i regjering, og når det ikke blir på denne måten. I hvert fall er den svenske Centern-statsråden veldig lett å snakke med i slike spørsmål. Det er Sverige som bestemmer hva Sverige vil gjøre. Men det jeg tok opp, var at da jeg og Miljøverndepartementet gikk ut og skrev brev til svenskene og ba dem også vektlegge problemene dette skaper for Norge med sin svenske beslutning, hoppet Høyre ut og protesterte mot dette, istedenfor å forsvare de – vil jeg tro – relativt mange Høyre-velgere som driver småhandel i Elverum, Trysil, Hamar, Åmot og hvilken kommune det måtte være, og som vil være under sterkt press fra et sånt kjøpesenter.


Statsrådens kommentarer til Fremskrittspartiets politikk var i hvert fall tåkeprat fra en tåkefyrste. I oktober spurte vi departementet om det var mulig og fornuftig å endre avskrivningssatsene. Da fikk vi følgende svar: «Departementet kjenner ikke til ny empiri som tilsier at avskrivningssatsene bør økes.» I alternativt statsbudsjett står det at dette har de funnet empiri for de siste to–tre månedene – at de faktisk bør økes på grunn av at en har oppdaget at det er en todeling i norsk økonomi. Kan statsråden konkret peke på hva som har hendt de siste tre månedene, slik at vi får klarhet i hvor denne empirien kommer fra?


Takk for gode ord. Det er Siv Jensen som uttaler seg om regjeringssamarbeidet på vegne av Fremskrittspartiet, men jeg kan allikevel si at vi går til valg på å styre sammen med Kristelig Folkeparti og Venstre, som er helt enige med oss. Kristelig Folkeparti og Venstre har riktig nok litt større ambisjoner for når man skal nå 3 pst.-målet, men de tre partiene er helt enige om at vi trenger en langtidsplan. Det har vi notert oss at sektoren også er enig i. De tre partiene går nok inn i regjeringsforhandlingene med det utgangspunktet, og så får Høyre redegjøre for hvorfor de mener det de mener. Jeg noterer meg at det er betydelig enighet både på borgerlig side – iallfall mellom tre av partiene – og i og for seg også blant et langt større flertall i Stortinget. Så jeg er trygg på at vi på høyresiden fullt ut er i stand til å skape den forutsigbarheten som representanten Tingelstad Wøien etterspør. Jeg har heller ikke fått veldig mange kritiske bemerkninger om dette fra sektoren.


Det er nok sant at det er mye mellom himmel og jord, og det er i hvert fall tydelig at finansministeren nå har glemt hva han sa i 2008 om handlingsregel og bruk av penger på investering. Men når det gjelder avgifter som rammer bilistene, kan man dessverre slå fast at staten krever inn avgifter som gir inntrykk av å skulle være betaling for noe, hvilket de vitterlig ikke er. La meg gi noen eksempler: Omregistreringsavgiften kan komme på flere titalls tusen kroner, men selve jobben koster et sted mellom 300 og 400 kr å gjennomføre. Hvor blir resten av pengene av? Årsavgiften kommer som en regning i posten og er kun nettopp det – en regning. Det er en regning for ingenting, bare for at staten skal få tak i bilistenes penger. Bensin- og dieselavgiften er døpt om til veibruksavgift for å gi inntrykk av at pengene går til veivedlikehold. Men avgiftene er jo langt fra øremerket. Så har vi engangsavgiften. Hva er det for et navn? Og den skal man betale hver gang man kjøper en ny bil. Man må vel kunne si at staten gir villedende opplysninger rundt fakturaene de sender til bilistene, og avgiftene de krever inn for andre tjenester. Vil statsråden i fremtiden bidra til et sterkere forbrukerfokus når det gjelder avgifter, slik at folk i større grad blir opplyst om hva de faktisk betaler for? (Presidenten klubber.) Eller er det med hensikt og av politiske hensyn …


Enkelte ganger når man tar en replikk, håper man å få et spesielt svar. Denne gangen fikk jeg det. Derfor skal jeg stille enda et spørsmål til representanten Ballo, fordi Ballo nå stod på denne talerstolen og snakket om den enorme veksten innenfor sykehussektoren, og at vi må gjøre noe her. Da er det jo underlig at representanten Ballo sammen med en del andre har fremmet et forslag om at man skal dekke alle fylkeskommunens utgifter i et sluttoppgjør i forbindelse med statlig overtakelse av sykehusene. Da ser man på hele sektoren ut fra kommunens interesse. Det som Fremskrittspartiet i den sammenheng har fremmet, er at man bl.a. skal dekke opp akkurat det som går på selve pasientbehandlingen, mens representanten Ballo i det Dokument nr. 8-forslaget der han er medforslagsstiller, ikke har presisert hva som skal dekkes. Da er jo spørsmålet til representanten Ballo: Er ikke dette et signal om at man nettopp ikke har tatt signalene om utgiftsøkninger innenfor helsesektoren på alvor? Det er jo ikke bare det som går på behandling av pasienter, som skaper de enorme utgiftene. Det har også Fremskrittspartiet sagt. Vi må også se på organiseringen innenfor disse foretakene. Selve den statlige overtakelsen løser ikke problemene i helsevesenet. Vi må se det i sammenheng også med den organisatoriske biten. Men hvorfor vil da bl.a. SV gå inn for at alle utgifter dekkes – slik har i hvert fall jeg forstått representanten Ballo i media – i forbindelse med den statlige overtakelsen? Her tror jeg SV har et forklaringsproblem.


For meg personlig har dette vært en tung uke. For det første mistet jeg min far på sykehjemmet søndag, og for det andre står jeg her i dag, da Stortinget skal behandle et omfattende forslag fra Fremskrittspartiet om å få på plass en fremdriftsplan for å sikre en valgfri og verdig eldreomsorg for alle. Det er et forslag jeg har arbeidet med i lang tid. Jeg har brukt min yrkeserfaring og min politiske erfaring gjennom 30 år. I tillegg har vi lagt vekt på alle innspill som Fremskrittspartiet har fått fra pasienter, pårørende, ansatte, ledere og folkevalgte, samt utallige oppslag i media om uheldige hendelser og uverdige forhold som har blitt avdekket i norsk eldreomsorg. Alt dette har konkretisert seg i det dokumentet hvor vi trekker frem 27 forslag til tiltak som Fremskrittspartiet mener kan bidra til en bedre eldreomsorg. Vi fremmet det i juni i fjor og har selv hatt et ønske om at helse- og omsorgskomiteen skulle bruke god tid på behandlingen, i håp om enighet om en del nødvendige grep for å gjøre eldreomsorgen bedre. Dessverre opplever vi at regjeringspartiene med et pennestrøk avviser alle våre forslag og erklærer dem døde og begravde. Dette gjør at også dette blir en trist dag. Jeg hadde håpet at regjeringspartiene hadde innsett at det ikke skinner av eldreomsorgen, og at de ville se på hva vi i fellesskap kunne gjøre. Regjeringspartiene er imidlertid seg selv nærmest. De hevder at de har gjort det som er nødvendig, i form av både lovverk og planer, at de bevilgningene de har gitt, er tilstrekkelig, og at nærmest det eneste som gjenstår, er å føre tilsyn med kommunene, slik at intensjonene i lovverket realiseres. Jeg er 100 pst. sikker på at jeg har mange med meg i dette landet som vet av egen erfaring, og som kommer til å erfare, at regjeringen tar feil. Der Fremskrittspartiet er opptatt av enkeltindividet, er regjeringspartiene opptatt av systemet. Det som er gledelig, er at vi har fått med oss Høyre og Kristelig Folkeparti på nesten halvparten av forslagene våre. Det lover godt for det som kan skje etter 2013. Ser vi på forslagene Fremskrittspartiet har fremmet, er det noen av dem som går på finansieringsansvaret. Vi har hatt en kontinuerlig debatt om feil og mangler i eldreomsorgen siden lov om kommunehelsetjenesten så dagens lys på 1980-tallet. Det burde være slik at alle landets borgere er sikret tilstrekkelig bistand til helse-, pleie- og omsorgstjenester når behovet oppstår, uansett hvor de bor i landet. Men et likeverdig tilbud er tydeligvis ikke et mål for regjeringen. Den er mer opptatt av å dyrke frem forskjellene mellom landets 429 kommuner, under henvisning til det lokale selvstyret. Situasjonen i eldreomsorgen og kritikken mot det kommunale tilbudet har ikke endret seg vesentlig på 30 år. En kontinuerlig underfinansiering av kommunal sektor i forhold til oppgavene kommunene er tillagt, samt gapet mellom de forventningene sentrale politikere skaper i sine valgløfter og det kommunene er i stand til å levere, skaper stor frustrasjon. Svarteperspillet fortsetter. I 1982 var Fremskrittspartiet alene om å si at sykehusene måtte bli statens ansvar, og at vi måtte få et stykkprisfinansieringssystem. Vi ville ha et overordnet, nasjonalt organ og pekte på et sykehusdirektorat. 20 år senere ble sykehusene statens ansvar. Vi fikk på plass innsatsstyrt finansiering, og i disse dager går debatten om et overordnet, nasjonalt organ som har ansvar for sykehusene. Så vi kan vel si at det går fremover skritt for skritt, men det går utrolig smått. På samme måte ser vi at vi nå er alene om å ønske oss statlig finansiering av kommunale helse- og omsorgstjenester. Vi har en slik finansiering av uførepensjon, sykepenger, arbeidsledighetstrygd og alderspensjon, men regjeringspartiene hevder at tilsvarende finansieringssystem er umulig når det gjelder syke eldre. Grunnen de fremholder, er at de eldre er så forskjellige. Vel, jeg har møtt mange uføre, sykmeldte, arbeidsledige og mange pensjonister. Jeg opplever ikke at de er så like, de heller. For meg er de alle unike enkeltindivider med ulike behov. Loven sier i dag at alle skal være sikret «nødvendig helsehjelp». Regjeringspartiene bruker det som argument og lener seg tilbake. Utfordringen ligger jo nettopp i at det er kommunene selv som foretar vurderingen og gir definisjonen av hva som er nødvendig helsehjelp. Vi vet jo at det er årsaken til at det ikke føres offisielle ventelister for sykehjemsplass, for kommunene bryter i realiteten loven hvis de mener en pasient har behov for sykehjemsplass og en slik plass ikke er ledig. Derfor får vi heller ikke det reelle behovet for sykehjemsplasser på bordet. Vi får ikke fleksible løsninger som sikrer at den enkelte syke, gamle får tilbud på beste effektive omsorgsnivå. Kommunen søker å tilby nødvendig helsehjelp på et lavere omsorgsnivå, vel vitende om at tilsynsmyndighetene ville påtalt forholdet om det hadde blitt kjent for dem. Men hvem tør vel klage når en går og venter og håper på å komme først i køen til neste ledige sykehjemsplass? Det oppleves ikke trygt å legge seg ut med den som har tildelingsmyndighet i en slik situasjon. Dette er en av de uverdighetene vi i Fremskrittspartiet vil ha slutt på med våre forslag her i dag, men regjeringspartiene vil at alt skal fortsette som før. Vi ønsker oss også et ris bak speilet for kommunene om at de som trenger sykehjemsplass og ikke får det, skal kunne få 1 000 kr dagen av kommunen, og at eldre som må dele rom mot sin vilje, skal betale halv pris. Dette er tiltak som kunne lagt press på kommunene til å oppfylle de løftene som hele ni helseministere har kommet med, men også her vil regjeringen bare fortsette som før. Fremskrittspartiet fremmer forslag om å foreta endringer i vederlagsforskriften, fordi vi ser at den kan få meget uheldige utslag, noe vi så i et oppslag i Dagsavisen, der man snakket om kommunalt ran og viste til en person som var nær ved å miste huset som konsekvens. Den 11. november i fjor sier helseministeren i svar til Fremskrittspartiets Bård Hoksrud at hun vil gjennomgå vederlagsforskriften. Ti dager senere nevnes ikke en slik gjennomgang med et ord, det vises bare til provenyberegninger. Tre uker senere, den 16. desember, vedtar regjeringen forskrift om egenandel for kommunale helse- og omsorgstjenester, og den gamle vederlagsforskriften er historie. Dette er for meg tegn på en regjering som ikke tar Stortinget på alvor. Dessverre vil også den nye forskriften føre til at personer risikerer å måtte gå fra sitt hjem, og jeg har allerede fått signaler på at utskrivningsklare minstepensjonister ikke har råd til å takke ja til opptreningstilbud på lokalmedisinsk senter, men må ta til takke med egentrening og bistand fra en gratis hjemmesykepleie. Men å fjerne slike usosiale utslag i vederlagsforskriften stemmer også regjeringspartiene imot. Arne Strand i Dagsavisen har bedt oss rope så høyt om dette at det høres helt bort til regjeringskvartalet. Jeg skal ikke rope her i salen, men jeg vil innstendig be statsråden og regjeringspartiene se på forslag nr. 1 en gang til. I innstillingen viser Fremskrittspartiet til at vi i 25 år gjennom ulike forskningsrapporter og dokumentasjoner har fått servert bevis på at nødvendig helsehjelp ikke ytes av kommunene, slik loven foreskriver. Eldre dopes ned og overmedisineres og påføres store bivirkninger. Gjennom 25 år har myndigheter uttrykt bekymring, regjeringen har hevdet at den har fokus på problemet. Men det hjelper lite bare å stå og glo, det må handling til. Når det viser seg at for dårlig legedekning og sykepleierdekning er vesentlige årsaker til disse alarmerende funnene, har Fremskrittspartiet foreslått innføring av bemanningsnormer for å sikre tilstrekkelig faglig kompetanse. Resultatet av regjeringens avvisning er at forskere og journalister fortsatt kan få sine sensasjonsoppslag. Taperne er igjen de syke eldre. Uverdigheten bare fortsetter med denne regjeringen. Kvalitetsforskriften og verdighetsgarantien er det som skal sikre rammene for omsorgen. Vi ser at disse forskriftene brytes hver eneste dag. Sykepleierforbundet har foretatt en undersøkelse som viser at rundt 40 pst. av rådmennene og ordførerne ikke har tilstrekkelig informasjon om kvaliteten på de helse- og omsorgstjenestene kommunen leverer til innbyggerne. Kommunepolitikerne vedtar budsjetter uten å vite hva som kreves i lov og forskrifter, og hva som faktisk leveres. Vi hører om kommuner som sier at lov og forskrifter er en målsetting de vil strekke seg etter, og vi hører om kommuner som setter lovverket på vent. Dette vil altså regjeringspartiene ikke ta tak i. De eldre blir skadelidende, og uverdigheten fortsetter. Det er deilig å være norsk i Danmark, heter det i reklamen. Fremskrittspartiet har vært flere ganger i Danmark, og vi opplever at Danmark har kommet mye lenger i å utvikle en god eldreomsorg enn det vi har her i landet, til tross for oljeformuen vår. Det hele går på tilnærmingen til det enkelte individ. Fremskrittspartiet har tidligere fremmet forslag om Lotte-modellen, og har innført den i flere kommuner hvor vi har kommet i posisjon. For ett år siden var vi også i Fredericia fordi vi hadde hørt om gode pasientforløp og om en modell som var en vinn-vinn-vinn-situasjon – for de eldre, for de ansatte og for kommunen. Vi møtte et system som tok den enkeltes behov på alvor. Kommunen satte inn omfattende tiltak med en gang det ble meldt om hjelpebehov. Hverdagsrehabilitering sto sentralt. Personalet gikk fra å være hjemmehjelpere til å bli hjemmetrenere, noe som medførte at behovet for institusjonsplass ble utsatt. Samtidig ble det understreket at de som hadde behov for sykehjemsplass, fikk det når behovet var der. Fremskrittspartiet fremmet altså forslag om dette i juni i fjor. Kommunalministeren var i Danmark et år etter og fikk også en positiv opplevelse. Navarsete sier rett ut i Aftenposten den 6. februar i år at «Norge ikke vil klare å håndtere eldrebølgen uten å følge etter danskene. (…) Vi må være ærlige. Jeg vet at det vil vekke debatt og at jeg vil få kritikk.» Det er altså statsråden som er ansvarlig for tjenesteutøverne, som sier dette. Men dessverre er det ikke antydning til en slik erkjennelse fra Helsedepartementet eller regjeringspartienes medlemmer i helse- og omsorgskomiteen. En omstilling slik de har gjort i Danmark, krever langt mer enn at det kan gjøres av kommunene innenfor dagens rammer. Det må omstillingsmidler til. Men regjeringspartiene går imot. Regjeringspartienes manglende støtte til konstruktive forslag om å gjøre eldreomsorgen bedre gjør at vi dessverre også fremover vil se slike uverdige og umenneskelige oppslag som vi så på NRK Kveldsnytt tirsdag med tvangsflytting av en dødssyk mann i arbeiderpartistyrte Elverum. Med dette vil jeg ta opp forslagene Fremskrittspartiet fremmer alene eller sammen med andre.


Gi oss hver dag vår daglige post – iallfall på hverdager. Gi oss våre skranketjenester, de vi ennå har behov for, uten å måtte reise landet rundt for å finne et ekspedisjonssted. Det er mye av dette det dreier seg om, nemlig standarden på posttjenestene, tilgjengeligheten. Alle erkjenner at behovet har endret seg. Vi bruker ny teknologi, våre besøk i skranken blir færre og færre, og Postens inntekter mindre og mindre. Vi erkjenner at vi må ha en rasjonell måte å organisere disse tjenestene på. Postdebatten dreier seg ikke lenger om å forsvare skranke for skranke, postkontor for postkontor – og tape. Det dreier seg om en ny måte å organisere på. Postkontorene har forsvunnet som dogg i soloppgangen, med fast hånd fra styreledere, tidligere sentrale senterpartipolitikere som Reiten og Stangeland. Og ingen protesterer i kveld. Verden er ikke som den en gang var. Jeg skal derfor la være å sitere tidligere innstillinger. Det er positive trekk i meldinga, positive trekk som peker på en bedre service, bl.a. at det blir flere ekspedisjonssteder. Trenden med færre ekspedisjonssteder er altså i ferd med å snu, tilgjengeligheten blir bedre. Det er positive trekk når det gjelder offentlige servicekontorer, det er signaler om en uttrykt vilje til å få dem på plass. Nå må det sies at det har vært positiv vilje før også. Jeg har jobbet med offentlige servicekontorer i forhold til fire regjeringer, og det har vært vilje uten evne til handling – mye tomt prat, uten synlig resultat. Hvorfor er jeg opptatt av offentlige servicekontorer? Jo, fordi de er noe mer enn posttjenester. Hadde det bare vært posttjenestene, tror jeg ikke jeg ville ha vært så opptatt av dem. Det dreier seg om å lage et lite spleiselag, hvor kunden får bedre tilgjengelighet til offentlige tjenester – til statlige tjenester som trygdekontor, ligningskontor, arbeidsmarkedsetat osv. og til kommunale tjenester, gjerne bibliotektjenester. Man kan kombinere offentlige tjenester som man finner på én og samme plass. Kunden får god tilgjengelighet, god kvalitet – alt på ett sted. Det kan være med på å opprettholde tilbud som er truet av sentralisering – det gjelder også andre tjenester enn posttjenester. Jeg må si at jeg ikke skjønner Høyres frykt for at noen skal bli uten postekspedisjonssted hvis kommunen ikke vil overta – nei, da må jo Posten etablere ekspedisjonssted i butikk eller på bensinstasjon. Nå er det sånn, jeg må innrømme det, at bensinstasjonene nok har lengre åpningstid enn offentlige servicekontorer kommer til å få, sjøl om jeg mener vi må reformere åpningstidene i offentlig sektor også. Men jeg må si at jeg er litt i tvil om standarden. På bensinstasjonene har de ikke engang greie på biler, det eneste de kan gjøre, er å selge pølser med brød. Jeg syns det er positive trekk i Regjeringas framlegg. Det er større vilje til å få til en statlig pakke. Før skulle ting ordnes lokalt, og da var man avhengig av regionale sjefers velvilje, bl.a. i de statlige etatene – og den velviljen var liten. Man trenger overordna sentrale grep. Videre har Posten tilbudt flere hundre postkontorer og overtallige postansatte – med kompetanse – til offentlige servicekontorer. Det vil også kunne innebære arbeidsmessige løsninger for de overtallige, for dem som blir uten jobb – iallfall for en del av dem. Jeg syns at Høyre og Fremskrittspartiet viser stor arroganse i forhold til overtalligheten når de avviser en intern omstillingsenhet og angriper stillingsvernet. Men tilbake til de offentlige servicekontorene. Jeg har noen innvendinger, jeg har iallfall én viktig bekymring: tidsklemma. Jeg frykter at offentlige servicekontorer ikke er på plass før nedleggingene starter. Dersom Posten allerede har etablert seg i butikker og på bensinstasjoner, blir det vanskeligere å få til offentlige servicekontorer. Posten er en viktig bit i de offentlige servicekontorene, og Postens deltakelse her er viktig for å få brukt den kompetansen som de postansatte innehar – det er viktig for dem personlig også, de som blir uten arbeid, har et alternativ da. Jeg har ikke med meg flertallet i komiteen når det gjelder å se på dette med rekkefølgen, og eventuelt prøve å utsette nedlegginga av postkontorene litt for å få offentlige servicekontorer på plass først. Ellers er det mange positive ting her. Vi har et bredt flertall som vil sikre at alle basistjenester og grunnleggende banktjenester er tilgjengelig i alle landets kommuner, og vi har et bredt flertall som vil vektlegge behovet til små og mellomstore bedrifter over hele landet, ikke bare der konkurransen er stor, osv. Vi har også et bedre opplegg, som jeg har sagt før, for statens deltakelse i offentlige servicekontorer, men det krever rask oppfølging fra Regjeringas side.


Det forundrer meg at representanten fra Høyre syns jeg har gitt en sørgmodig framstilling av de to siste årene. Jeg trodde det var en jubelframstilling sett fra Høyres synspunkt. Bensinen har blitt billigere, strømmen har blitt billigere, og så har vi satset mindre på det Høyre sjelden har vært opptatt av, kollektivtrafikk og nye fornybare energikilder. Jeg trodde Høyre jublet over det. Har ikke dere vært pådrivere for denne politikken? Så til spørsmålet om det bør bli dyrere bensin i dag. Ja, hvis vi skal løse de infrastrukturproblemene vi står overfor, vil jeg mene at det er riktig. Jeg kan ikke skjønne at vi i verdens rikeste land, som har den tredje billigste bensinen i Europa regnet opp mot levestandardkostnader, ikke skulle ta det valget og si ja til litt dyrere bensin, og så har vi råd til et anstendig – og jeg mener et anstendig – kollektivtilbud. Hvis man lurer på hvem det rammer hardest, har vi nettopp fått reisevaneundersøkelsen. De som kjører mest bil i Norge, bor i Østfold, Akershus, Buskerud og Telemark. Det er de store pendlerfylkene i Norge. De som kjører minst bil, bor her. Det er greit. Men de som kjører nest minst bil, bor i Finnmark, og de som kommer på plassen etter der igjen, bor i Troms. Så kommer Nordland, Sogn og Fjordane og Møre og Romsdal. Så ja, jeg tør å stå for det. Hvis man har vært et sekund i tvil om at jeg syns at forbruksavgiften på strøm er for lav, er det også riktig. Det hadde vært riktig av Norge å ha en forbruksavgift som var på gjennomsnittet av det de andre nordiske landene hadde. Da hadde vi kanskje turt å legge om vår energipolitikk. Til Snøhvit.: Det milliardsluket er subsidiert forurensning og naturødeleggelse, og intet stortingsvedtak kan endre min oppfatning av det.


La meg starte med det enkleste først, nemlig å gi honnør til representantene Kristiansen og Nordtun for den fremragende jobben de har gjort som saksordførere i disse komplekse sakene. Det er godt jobbet, og det viser at man har jobbet hardt og effektivt for å få et samlet storting bak seg. Ellers hadde det kanskje vært spennende å oppsummere debatten så langt med å si at samarbeid handler om at ingen sak er for liten, og ingen sak er for stor. For med all mulig respekt har det vært en ganske stor bredde i det som har vært omtalt her i dag. Nå er det kanskje fornuftig og betimelig, men jeg tror det er en utfordring med tanke på deltagelse i ulike råd, at man har en klar bevissthet når det gjelder hvorfor man er med. Hva ønsker man å oppnå med det? For jeg håper at det ikke er sånn at man er med i ulike råd og utvalg fordi stortingsrepresentantene trenger saker å fylle dagene sine med, eller for å ha et embetsverk på tå hev. Det må være klare, bevisste målsettinger for deltagelsen. Det må være sånn at det på en måte kan etterprøves, diskuteres og legges føringer på det fra denne talerstolen. På den måten tydeliggjør man verdien av det man holder på med, og hva man ønsker å oppnå. Det har vært brukt ord og uparlamentariske begrep som «supperåd». Det skal jeg selvfølgelig ikke gjøre her, men av og til blir det en diskusjon om berettigelsen ved alle de tingene stortingsrepresentantene er med på. Det synes jeg faktisk er positivt, for med en gang en gjør det, stiller en også spørsmål ved det som skjer, og ved kvaliteten på det. Og hvis man konkluderer med at det er fornuftig, må man i alle fall ta ansvar for å bidra til fornuft selv som deltager i de ulike rådene. I så måte synes jeg det er positivt. Det er nok også slik at det er ulike interesseområder som fenger den enkelte. Språk er selvfølgelig en viktig faktor for å få ting til å skje. Kan man ikke snakke sammen, blir det selvfølgelig vanskelig. Som andre har vært inne på i dag, er kystvaktsamarbeid viktig i forhold til Arktis – selvfølgelig vil det være det. Og desto bedre man kan få ting til å fungere i fellesskap, desto bedre vil totaliteten i det være. Det har også vært snakket om grensehindringer. Det har vært snakket om nødvendigheten av å ha dem samt om unødvendigheten av det som er problematisk. Da tror jeg det er viktig at man på nytt igjen har en bevissthet i forhold til det. Enkelte ting er helt klart fiskale. Se på avgiftssystemet her i landet sammenlignet med det som er på den andre siden av Svinesund, f.eks.! Det er jo en klar, villet politikk å ha et avgiftssystem her i Norge som f.eks. EU ikke har, fordi man mener at det er formålstjenlig. Samtidig vil det medføre at man ikke bør være overrasket over den økte grensehandelen som er mellom Norge og Sverige, f.eks. Men siden det er en villet politikk, må de som vil ha den typen politikk, ta ansvaret for den. Og de som ønsker en annen politikk, må gjøre det de kan for å bekjempe den typen politikk. I så måte er dette en god debatt, selv om den er mangfoldig.


Det som er realiteten, er at hvis man velger å rammefinansiere dette, vil den samme utviklingen skje i alle kommunene, simpelthen fordi kommunene har så dårlig råd at man ikke vil kunne prioritere barnehager på samme måte. I tillegg har Stortinget vedtatt at vi skal ha makspris trinn 2 fra 1. august 2005. Det betyr at prisen vil gå ytterligere ned, og at etterspørselen vil gå ytterligere opp. Det betyr at det vil bli enda flere barn som står i kø. Hvis man da velger den tilnærmingen som Regjeringen har, med elendig kommuneøkonomi på den ene siden og rammefinansiering på toppen, kan man skyte en hvit pinn etter full barnehagedekning. Derfor utfordrer jeg på nytt: Ser ikke statsråden faren ved dette? Rapporten fra Telemarksforskning er entydig i konklusjonen: Dessverre lar det seg ikke gjøre å kombinere full utbygging med rammefinansiering, på grunn av dårlig kommuneøkonomi.


Eg vil gjerne stilla følgjande spørsmål: «Utenriksministeren sa i den ordinære spørretimen 10. februar 1999 at Norge ikke lager noen særordning for Israel når en israelsk ubåt som kan ta atomvåpen, får øve i norsk farvann. Hvilke andre land utenfor NATO er i dag gitt tillatelse til slik øvingsvirksomhet, og mener utenriksministeren det er sikkerhetspolitisk gunstig å gjøre norskekysten til et mulig øvelsesområde for ubåter fra land i hele verden?»


Jeg har lyst til å gå litt videre på det med havnestatskontroll. Hvis det foreløpig bare er fire som har undertegnet, er det bemerkelsesverdig at man ikke har klart å få på plass flere stater inn mot dette, slik at avtalen kunne blitt ratifisert. Det synes jeg er oppsiktsvekkende. Det ble sagt at man hadde jobbet godt internasjonalt for å få på plass avtalen. Da er spørsmålet mitt: Vel, hvor godt jobber vi da internasjonalt for å få ratifisert avtalen man har fått på plass? Det er det ene spørsmålet. Mitt andre spørsmål går litt i samme retning, for det har å gjøre med hvilke typer opplysninger vi skal kunne utveksle. Da er mitt spørsmål til statsråden: I hvor stor grad vil man fra norske myndigheters side jobbe med at det ikke bare er fartøy og den biten man skal registrere, men at man også går etter bakmennene? Det er her utfordringen ligger, og ikke på fartøyet. Fartøyet er kun et redskap.


Jeg vil få lov å stille et spørsmål til helse- og omsorgsministeren. Regjeringspartiene har gjennom den valgkampen som vi har bak oss, reist land og strand rundt og lovt en rekke forskjellige ting. Blant det som er lovt, er gratis skolebøker, at det skal fylles vann i svømmebasseng, og at skolen skal styrkes betydelig. I tillegg har man lagt til grunn at det skal opprettes 10 000 nye årsverk innenfor pleie- og omsorgssektoren innen utgangen av 2009. Ja, ikke bare det står det – hvis vi skal ta Soria Moria-erklæringen på alvor. Og det skal man jo i disse dager, visstnok. Selv om man kan få et visst inntrykk av at man ikke alltid er like enige internt når det gjelder denne erklæringen, er det likevel under punktet «Eldre» i Soria Moria-erklæringen, punkt 2, skrevet følgende: «(...) forhold til nivået i 2004 skal antall årsverk i pleie- og omsorgstjenesten økes med 10 000 innen utgangen av 2009.» Da er det interessant at når man spør regjeringspartiene hvordan man skal følge opp alle disse lovnadene, får man henvisninger til økninger i kommunenes frie inntekter. Ja, det er ikke måte på hvor mye som skal løses innenfor disse midlene, når det gjelder kommunenes frie inntekter. Men det som bekymrer meg når det gjelder disse nye årsverkene, er hva man ser enkelte kommuner gjøre. Jeg skal bruke et enkelt eksempel fra Møre og Romsdal, fra Volda kommune. Tirsdag denne uken hadde man laget en anbefaling til sitt kommunestyre om å inngå en intensjonsavtale om leie og bygging av et nytt kulturhus i Volda. Ikke bare skal de inngå en leieavtale, men den skal vare i over 20 år. Dette vil forbruke mye av de midlene som da kommer i frie inntekter til kommunen. Spørsmålet mitt til helse- og omsorgsministeren er: Hvor mange nye stillinger innenfor pleie- og omsorgssektoren vil disse da utgjøre for denne kommunen i framtiden?


Jeg har bare en helt sylkort, liten merknad til slutt. Det ene dreier seg om mobbeprogrammer. Vi har ingen planer om å kutte støtten til mobbeprogrammer, det må jobbes systematisk. Det er ikke noe krav at man har et mobbeprogram for at man skal jobbe godt med det, men vi tror at de ulike programmene har sin funksjon. Jeg skal komme tilbake til det. Så bare en liten bemerkning til noe av det som Dagrun Eriksen var innom avslutningsvis, og som jeg ikke tror hun mente, men som jeg synes vi skal være veldig forsiktige med. Det er å omtale de som utsettes for mobbing, som f.eks. at de har druknet. Det som imponerer meg veldig mange ganger, er når jeg møter folk som har vært utsatt for den typen overgrep som mobbing er, og har kommet seg ut av det, er at de har en utrolig styrke i seg som de antakelig ikke så da det så som svartest ut, men som mange, som ikke har vært gjennom det samme, kan misunne dem. Jeg vet at Dagrun Eriksen ikke har ment å avskrive noen mennesker og vet at det finnes en styrke i alle. Jeg tror bare det er så avgjørende viktig at vi snakker om det når vi treffer folk som har vært utsatt for dette, fordi det bidrar til å mobilisere dem, og familien rundt dem, til å komme seg ut av en situasjon. Når vi beskriver hvor alvorlig mobbing kan være, bør vi samtidig også vise fram den styrken som utrolig mange mennesker som blir utsatt for overgrep, har, og som jeg lar meg imponere av veldig mange ganger. Jeg har truffet mange barn og unge som har følt seg svake, men som har funnet en styrke som har gjort at de slår de fleste.


La meg bare først understreke i forhold til forrige spørsmål at jeg tror statsråden blandet det med tilrettelegging på arbeidsplassen og tiltaksplasser. Det er to vidt forskjellige virkemidler. Så til denne saken. Bare for å understreke nok en gang det som både står i IA-avtalen, og som statsministeren sa på pressekonferansen, nemlig at man skal gjøre mer av det som virker, noe som også hovedspørrer var inne på. Nav har i så henseende en nøkkelrolle. Vi vet at Nav ikke har klart å utføre den nøkkelrollen på en god måte til dags dato. Det må bety av Nav skal gjøre mer av det man fram til i dag ikke har klart å gjøre noe av, og gjøre det på et tidligere tidspunkt. Det blir – i alle fall etter mitt hode – enda mer kaos, enda mer problemer. Da blir min utfordring til statsråden: Hvilke konkrete grep er det statsråden nå vil gjøre overfor Nav, sånn at Nav kan gjøre disse oppgavene i henhold til IA-avtalen på en god og grei måte og få noe som ikke har fungert fram til dags dato, til å fungere?


Sundvolden-erklæringen slår fast at innvandring har bidratt til økonomisk vekst i Norge og gjort oss til en mer mangfoldig nasjon. Samtidig ser vi helt klart at vi har utfordringer knyttet til innvandring og integrering. Regjeringserklæringen danner grunnlag for mitt arbeid som integreringsminister. Norge har en politikk som er tuftet på like plikter og rettigheter for alle som har lovlig opphold i landet. Jeg ser mange utfordringer knyttet til at nye innbyggere kommer til landet og at mangfoldet øker. Disse må vi takle. De fleste innvandrere i Norge er i arbeid, men det er likevel altfor mange som står utenfor arbeidslivet. Dette gjelder spesielt kvinner, de med liten eller ingen skolegang og flyktninger som kommer fra krig og konflikt. Her kreves et målrettet arbeid. Det er også svært urovekkende at mange gutter med innvandrerbakgrunn ikke fullfører videregående opplæring. Å forhindre frafall fra skole er en av regjeringens viktigste oppgaver. I Norge er menneskerettigheter, ytringsfrihet, religionsfrihet og likestilling grunnleggende verdier. Innenfor disse rammene skal alle ha like muligheter og frihet til å treffe egne valg. Arbeidet mot diskriminering og mot tvangsekteskap og andre alvorlige begrensninger av unges frihet er viktig i denne sammenhengen. Vi skal være kompromissløse mot dem som bruker vold og trakassering, og som innskrenker frihet og trygghet til andre mennesker. Regjeringen arbeider bredt for å styrke integreringen. Stortingsmeldingene om livslang læring og utenforskap, om likestilling og om familiepolitikken, som regjeringen vil legge fram i 2015 og 2016, vil møte noen av de utfordringer vi som samfunn står foran. Plikter og rettigheter må gå hånd i hånd. Sundvolden-erklæringen slår fast at innvandrere skal føle tilhørighet og tilknytning til det norske samfunnet. Alle skal ha samme rettigheter og plikter i Norge, uavhengig av etnisk bakgrunn. Det å stille krav til innvandrere er å vise dem respekt. Disse prinsippene følger jeg når jeg utvikler integreringspolitikken videre.


Spesielt Høgre sine representantar har i debatten i dag prøvd å gjere det til eit poeng at sidan økonomien veks, får ein meir og meir pengar, og då skal ein jo ikkje ha nokon grunn til å skryte av at ein faktisk kan bruke dei pengane. Det synest eg er ein litt enkel argumentasjon frå Høgre si side.Vi er heldigvis i den situasjonen at i dette rike landet har vi ein del rom for å gjere prioriteringar og gjere satsingar. Dette fleirtalet har klart å oppfylle Nasjonal transportplan, vi har gjennomført ein barnehagerevolusjon, og vi har brukt 1 milliard kr ekstra til nordområdesatsing. Eg registrerer at Høgre meiner at nordområdesatsing er det same som eit studiesenter i Nord-Troms. Det står for deira rekning. Eg synest det er trist at dei ikkje vil støtte forslaget om regionale fond. Dette fleirtalet har klart å bruke 2 milliardar kr meir på kultur, nesten 30 milliardar kr meir på kommunane, og berre til neste år brukar vi altså 2 milliardar kr meir på skoleutviklingstiltak. Samtidig har denne regjeringa, dette fleirtalet, klart å styrkje forskinga sin del av BNP frå 0,66 pst. då vi overtok, til 0,75 pst. neste år. Det er delen av BNP som blir styrkt. Det tyder at vi gjer ei prioritering i forhold til forsking. Der Høgre også hadde ein sekk med ekstra pengar, prioriterte ein altså å bruke hovuddelen av den sekken på skattelette. Det er heilt typisk borgarleg politikk. I opposisjon snakkar ein om velferd, i posisjon prioriterer ein alltid skattelette fordi skattelette alltid er det rette svaret på alle spørsmål. «Tallenes tale er klar,» sa Ine Marie Eriksen Søreide og refererte til ein annan talar frå regjeringspartia tidlegare i debatten. – Ja, tala sin tale er klar. Når Høgre spør, og får til svar at det trengst 6,5 milliardar kr for å sørgje for at ein når forskingsmålet innan 2010, svarer Høgre med å kome med om lag 5 pst. av den løyvinga i deira forslag til budsjett. Så kan ein leggje på bordet eit forslag om å bruke 10 mill. kr til oppstart for Høgskolen i Bergen. Det er ikkje i nærleiken av det som trengst for å setje i gang. Ein er stor i retorikk, stor i ord – men den politikken som ein faktisk legg på bordet, står ikkje i forhold til det. Retorikk er viktig i politikk. Eg vil rå alle som er opptekne av dette feltet, til å gå bak retorikken og sjå på realitetane. Vi har altså klart å styrkje forskinga sin del av BNP frå 0,66 pst. til 0,75 pst. Eg synest faktisk det er noko å vere stolt av, sjølv om vi ikkje er nøgde – fordi forskinga er det gode svaret på utfordringane i framtida. Det betyr at vi skal halde fram med å auke dei løyvingane. I desse tre åra har vi vist at vi gjer det. Høgre snakkar om at dei kunne ha gjort det.


Denne arbeidsgruppens mandat kan representanten få nærmere kjennskap til, jeg skal gjerne oversende det. Men jeg kan i korte trekk si hva arbeidsgruppen skal gjøre. Jeg tror faktisk det er et svar på veldig mye av det som er framstilt her, både som problemer med å bli forstått og kanskje problemer med å bli hørt, i begge retninger. Når Regjeringen bevilger penger og våre akademiske institusjoner opplever at de ikke ser noe til de pengene, har vi et problem. Det denne arbeidsgruppen skal gjøre, er å forsøke å finne ut hva som er barrierene, problemene, utfordringene internt i de systemene som er. Gjennom en dialog og en spennende måte å arbeide på, skal man søke seg fram til noe som kan være en felles forståelse. På det konkrete spørsmålet fra representanten om hvem det er som skal påvirke andre med sin forståelse, vil jeg si at dette er gjensidig. Det er viktig at begge parter, både myndigheter og sektor, har respekt for hverandres måte å se det på. (Presidenten klubber.) Kan vi komme fram til et bedre forståelsesgrunnlag, er ingenting bedre enn det.


Det finnes ingen subsidiær virkelighet, har etter hvert blitt stående som Arbeiderpartiets syn på budsjettforlik. Denne gangen har Arbeiderpartiet selv inngått et historisk budsjettforlik med erkerivalen Høyre og stemmer altså subsidiært. I dette budsjettforliket inngår det en momskompensasjonsordning som har som hovedformål å legge til rette for bedre konkurranseutsetting av kommunal tjenesteproduksjon. Konkurranseutsetting har Arbeiderpartiet tidligere vært sterkt imot, men nå vil de altså stemme for momskompensasjonssystemet, om enn subsidiært. Men siden det ifølge Arbeiderpartiet ikke finnes noen subsidiær virkelighet, kan jo dette tolkes dit hen at Arbeiderpartiet nå er mer positivt til å konkurranseutsette kommunal virksomhet – siden de nå altså stemmer for momskompensasjonsordningen. Da kan vi vel forvente at Arbeiderpartiet nå demper seg en smule med hensyn til å motarbeide konkurranseutsetting av kommunale oppgaver, siden de altså stemmer for den subsidiære virkeligheten?