Først vil jeg kommentere det representanten Svein Roald Hansen sa i sitt innlegg. Jeg tror faktisk at han snakker mot bedre vitende eller ikke var til stede under innlegget til Peter N. Myhre, som så klart gjorde rede for hvor Fremskrittspartiet sto, og hvor han tegnet et bilde av hvor fullstendig klar vi er over situasjonen i hele verden, og at global helse også er noe Fremskrittspartiet satser på. Jeg blir egentlig litt provosert når representanten Hansen kommer med sånne påstander. Han får det til å høres ut som om vi er en gjeng med egoister, som ikke gjør annet enn å tenke på vårt eget ve og vel, og ikke ofrer dem der ute en tanke, noe som er fullstendig feil, og som gir et fullstendig feil inntrykk av den jobben som gjøres i Fremskrittspartiet også. Jeg hadde egentlig ikke tenkt å ta ordet, men jeg ville gjøre det likevel. Dette har vært en veldig god debatt. Det har vært fokusert på en del ting, bl.a. abort, som jeg reagerer litt på. Representanten Dåvøy snakket om at det foretas selektiv abort av jentebarn, noe som selvsagt er fullstendig uakseptabelt. Det fikk meg til å tenke på situasjonen i Kina, der man drukner nyfødte jentebarn ved fødselen, fordi de har feil kjønn. Vi snakker ikke om 50 år tilbake i tid, men vi snakker om 2012. Det er ikke noe særlig all right å tenke på den situasjonen heller. Jeg kom fra Albania på lørdag. Jeg var der i forbindelse med et oppdrag i Europarådet. Det var fryktelig mange små barn som var gatebarn. De var skitne. Små jenter helt ned i en alder av fem år gikk og tigget helt alene for seg selv. Det var jenter på en alder fra 12 til 14 år som gikk og bar på sine egne små babyer og tigget. Albania har ikke vært et land Norge har prioritert i noen vesentlig grad, dessverre. Men fortellinger om korrupt helsestell, hvor man må betale både lege og farmasi for å få behandling i det hele tatt, forteller oss at vi kanskje i større grad bør se på land i Europa. Jeg har også lyst til så vidt å streife innom dette med psykisk helse. Jeg tror det er et særdeles underprioritert område. Det hjelper ikke om man har en hel kropp hvis man har et stort sår på sjela. Vi vet at mange bruker seksualisert vold i forbindelse med krig og konflikt, vi vet at mange barnesoldater aldri får oppfølging etterpå, at det er svært mange som lever med traumer, og de blir ikke særlig produktive hvis de ikke får en behandling for traumene sine – enten de har sett sine egne bli drept, eller de har vært med på å drepe. Så jeg tror og håper at både utviklingsministeren og utenriksministeren vil prioritere dette i mye større grad – og jeg ble egentlig ganske beroliget da jeg hørte utenriksministeren. Og til Svein Roald Hansen: Jeg kan altså – nok en gang – forsikre ham om at vi er også solidariske når det gjelder global helse.


No er det slik at faunaen som kongekrabben beiter ned, er relativt kystnær. Då blir det litt spesielt at ein finn å ville byggje opp ei stamme innanfor 26° aust, som fiskeriministeren seier. Ville det ikkje ha vore meir føremålstenleg, når det kom ein svartelisteart inn i vår marine fauna, å leggje til grunn at ein skulle ha fritt fiske på han, og at ein faktisk i fjord- og kyststrøk burde hatt fritt fiske, slik at òg fjord- og kyststrøk blei verna – eller at ein sterkt reduserte kongekrabbebestanden for å kunne byggje opp nettopp den faunaen som har vore der til alle tider, og som kongekrabben beiter ned?


Norsk gass har fram til nå i ganske beskjeden grad blitt tatt i bruk innenlands som grunnlag for industriell utvikling, med ett viktig unntak, nemlig Grenland. Fra midten av 1970-tallet har det her utviklet seg et i norsk målestokk stort produksjons- og kompetansemiljø med norsk naturgass som råstoff. Det har gjennom de siste årene blitt et stadig mer påtrengende behov å sikre dette industrimiljøet en trygg og langsiktig leveranse av råstoffet for å sikre både industriarbeidsplasser og norsk industriell kompetanse. Derfor er SV opptatt av at den industrielle bruken av naturgass som råstoff blir sikret gode rammebetingelser i årene som kommer. Og for Grenlands del kan det best sikres gjennom en rørløsning for denne leveransen. I tillegg til den høye kompetansen på industriell utnyttelse av naturgass er det også i Grenland bygd opp en betydelig kompetanse på området miljøteknologi. Lokalisering av selskapet Gassnova nettopp til Grenland vil også bidra til å styrke og videreutvikle dette kompetansemiljøet. Det er dette selskapet som skal ivareta den statlige innovasjonsvirksomheten og teknologiutviklinga når det gjelder CO2-håndtering og gassens muligheter til å bidra til en mer positiv global miljøutvikling. Nettopp på denne bakgrunn ønsker SV at en gassrørledning til Grenland, i tillegg til å være med på å sikre råstofftilgang til industrien, skal være del av et offensivt miljøprosjekt. Dette er også grunnen til at SV setter som en forutsetning for et gassrør til Grenland at det skal etableres innfanging og håndtering av CO2. Når vi vet at tre av de fem største punktutslippene av CO2 i Norge befinner seg i Grenland, vil det nettopp i dette området ligge godt til rette for å fange inn så store mengder CO2 at prosjektet for injeksjon av CO2 offshore kan realiseres og dermed gi et betydelig bidrag til en reduksjon av norske klimagassutslipp. Dette må også ses i nær sammenheng med Skagerak Energis planer for gasskraftverk med CO2-håndtering i Grenland. Med det forslag som SV og Senterpartiet fremmer i dag, om å etablere et statlig selskap som skal ta seg av verdikjeden fra CO2 fanges inn, og til den leveres til mottaker for injeksjon eller deponering, har Norge her en unik mulighet til å ta et langt skritt videre for å oppfylle våre forpliktelser i forhold til Kyoto-avtalen. Jeg synes det er trist at stortingsflertallet ikke griper denne muligheten i dag. Det som er gledelig, er at det store engasjementet som mange aktører i Grenland og Telemark har vist gjennom flere år, nå fører til at et samlet storting, riktignok med ulike premisser fra forskjellige partier, slår fast at det skal arbeides aktivt for å etablere en rørledning for ilandføring av gass inn til Grenland. På den måten vil en legge et godt grunnlag for å ivareta og videreutvikle landets største industrielle miljø basert på gass som råstoff.


Jeg er ikke redd for at vi får et problem i forhold til forskningens troverdighet, så lenge man har gode systemer for gjennomgang, for kvalitetssikring, og har metodisk verktøy som gjør at den enkelte forsker også blir satt søkelys på. Jeg synes at den debatten vi har hatt i fjernsynet, virkelig har satt søkelyset på nødvendigheten av at man er åpen for at det er flere innfallsvinkler til et område, noe som jeg tror kan være en viktig del av tenkningen omkring forskning framover. Man skal være trygg i eget fag – og her er kjønnsforskning et godt eksempel, hvor man har ønsket programmer som handler om likestilling, som handler om makt, som handler om forholdet mellom kjønnene i ulike samfunnsmessige betydninger. Vi ble gjennom programmet i fjernsynet minnet om at her er det viktige biologiske forskjeller, som også er en del av denne helheten. Jeg tror sånn sett at programmet har hatt en god virkning på både troverdigheten generelt i forskning, og vært en påminning til forskerne om hvor viktig det er å tenke også på tvers av de forskjellige fagområdene.


Eg vil støtte saksordførar Torstein Rudihagen i at endeleg er denne lovteksta klar. Innlemming av hund i nødverjeparagrafen i naturmangfaldlova er i ferd med å finne si løysing. Dette var ei svært etterlengta løysing, som kjem eit heilt år etter at rovviltforliket var eit faktum. Sånn sett kan ein spørje seg kvifor dette ikkje kom på plass allereie i fjor haust, då det no er vurdert slik at sjølv ikkje ei lovhøyring har vore nødvendig. Men lat det vere, og lat oss i dag heller glede oss over at vi no ved dette vedtaket, som ein samrøystes komité står bak, har fått på plass ein nødverjeparagraf som er meir komplett. Argumentasjonen om at nokon vil bruke hund for å lokke til seg rovdyr, er så urimeleg at eg vil ikkje gå inn på den problemstillinga i det heile. Så får vi halde oppe trykket når det gjeld uløyste saker som ulvesoner og avklaringar med nabolanda våre, spesielt når det gjeld ulveproblematikken. Det er viktig at det framforhandla rovdyrforliket blir respektert av alle, og at ein unngår overprøving av lokale og regionale nemnder og deira vedtak, der ein har oppnådd bestandsmåla. Noko anna vil ikkje bli sett på med velvilje, då det var – og er – ein føresetnad for at Framstegspartiet var med på forliket. Lat oss i dag glede oss over at hund no er innlemma i nødverjeparagrafen, slik mange har ønskt i lang tid. Eg vil samtidig gi uttrykk for støtte til rettinga av § 5 i friluftslova. Eg kunne stilt ei rekkje spørsmål til setjestatsråden, men sidan den rette statsråden ikkje er på plass i dag, vel eg å ikkje gjere det.


Representanten Rigmor Andersen Eide var i sitt innlegg inne på Fiskeridirektoratets organisering, og hun var svært bekymret for økonomien når Stortinget senere i dag vedtar sju regionkontor i stedet for fem. Jeg vil gjerne signalisere til fiskeriministeren at når man kommer til revidert nasjonalbudsjett, er det mulig å ha en samtale med SV slik at vi sikrer nok penger til regionkontorene, hvis det er det som er problemet. Hvis problemet er at man her mangler penger for å få til en god organisering, er vi naturligvis innstilt på å se på det, slik at man sikrer en forsvarlig drift og en forsvarlig faglig utvikling ved alle disse sju kontorene. Så har jeg et spørsmål til fiskeriministeren i forhold til organiseringa og prosessen rundt organiseringa av de nye regionkontorene. Det er vel få ganger vi har opplevd at ting har skjedd så raskt. Etter at Stortinget fattet vedtak om at vi skulle ha en felles matforvaltning, gikk det ikke mange dager før man via media fikk beskjed om at man hadde vedtatt å omorganisere Fiskeridirektoratet og foreslått fem regionkontor. Hva er årsaken til at man var så rask? Var det planer man hadde liggende, som man gikk og ventet på å få en sjanse til å sette ut i livet da det kom en gyllen anledning? Eller: Hva var årsaken til at man så raskt tok dette grepet, som har ført til store frustrasjoner blant dem som er berørt av det?


Først min kompliment til Jan Petersen for å snu rekkefølgen i replikkordskiftet, slik at jeg som skal komme med replikk og spørsmål til ham, først må begynne med å svare på spørsmål fremsatt av ham i svaret på en tidligere replikk. Jeg skal med glede ta opp med Per Ståle Lønning om det er mulig å få en kopi av nevnte sentrumsprogram og sentrumsdebatt, slik at jeg – og også Per Ståle Lønning – kan ha en skikkelig gave til Jan Petersen til jul, så han vet hva han skal sitte og se på på videospilleren sin. Så har jeg følgende spørsmål: Jeg har fulgt med i denne kurtisen mellom Arbeiderpartiet og Høyre, som er hjertens enige om verdiskapingen, men de sier de er uenige om fordelingen. Hvordan skulle da Arbeiderpartiet og Høyre bli enige om skattesystemet og skattevedtakene? Så vidt jeg har oppfattet Arbeiderpartiet, er skattepolitikk først og fremst fordelingspolitikk, så der har jeg litt problemer med å se hvordan man skulle gå frem. Det er nettopp fordelingspolitikken som er det viktigste for Arbeiderpartiet i skattepolitikken, det er ikke verdiskapingen. Jeg lurte på om hr. Petersen hadde noen tanker i så måte, hvordan han kunne se at han ble enig med Arbeiderpartiet om å øke rederibeskatningen og endre delingsmodellen for småbedrifter osv. for å bli enig om skattepolitikken. Men jeg har også lyst til å spørre om det som statsministeren forgjeves spurte Jagland om – og som vi ikke har fått noe svar på fra Arbeiderpartiet ennå – for der er Høyre enig, nemlig når det gjelder nærmere tilknytning og berøring med euro. Er det Høyre går inn for, en gjeninnføring av fastkurspolitikken fra før 1992, med en slags avtale om at den europeiske sentralbank skal være forpliktet til å foreta støttekjøp av kroner hvis man kom til en nedre del av denne rammen for fastkursen? Og hvor mye er Høyre da villig til å risikere? Jeg går ut fra at Petersen er kjent med at hvis man eventuelt allikevel måtte gi tapt mot spekulanter etter at man hadde investert for 50 – 60 – 100 milliarder kr, ville kurstapet, nettotapet av det forgjeves forsvar, bli belastet Norge. Det ville ikke bli tatt av den europeiske sentralbank. Hva er det egentlig som ligger i ordene «nærmere tilknytning»?


Det er også slik at det arbeidstidsforsøket som har vært nevnt i flere sammenhenger, gjør at mange berørte blomstrer opp. Derfor er det viktig å videreføre de gode erfaringene og de gode mulighetene som er vist gjennom forsøket, inn i regulær drift i skolen. Når jeg nå tar ordet avslutningsvis, er det bare for igjen å minne om Fremskrittspartiets syn på at det er en del forhold knyttet til ressursbruk som ikke er berørt i meldingen, men som vi håper vil komme tydeligere frem og bli mer omfattende berørt i kommende rapporteringer til Stortinget, som det er viktig at Stortinget får. En annen ting som heller ikke er omtalt, er tidsbruken i dagens skole. Hva bruker vi tiden til? Noe av det vi vet, er at norske elever er blant de elevene som bråker mest. Vi vet at norske elever mister mye tid og ressurser fordi bråket forstyrrer, og trekker tid og ressursbruk bort fra opplæring og læring og over til bekjempelse for å gjenvinne roen for alle som er i skolesituasjonen. Vi har omtalt det i våre merknader, og vi håper at vi også kan få det inn i meldingen neste gang. Vi må fokusere mer på disiplin i skolen. Det bør også være sagt. Så til slutt til min replikk til representanten Eva Nielsen fra Arbeiderpartiet med hensyn til hvilket innhold Arbeiderpartiet legger i følgende utsagn fra sitt eget partiprogram: «Samtidig må vi sette elever, foreldre og lærere i stand til å delta i arbeidet med vurdering og kvalitetsutvikling av skole og utdanning.» Svaret var at Fremskrittspartiet var en ensom rytter i sin iver etter å reformere skolen – la nå det ligge – men at Arbeiderpartiet egentlig er fornøyd med de ordninger man har gjennom Samarbeidsutvalget. Poenget er at det formelle organet vi har som representerer foreldrene, nemlig Foreldreutvalget for grunnskolen, langt fra har det samme syn på at ting er såre vel med de ordninger man har for foreldres deltakelse i skolen. Tvert imot, vi har oppfattet at Foreldreutvalget for grunnskolen faktisk ønsker seg en langt mer aktiv foreldremedvirkning og langt mer aktiv foreldreinnflytelse i skolen, og har etter hvert nærmet seg Fremskrittspartiets modell med selvstendige driftsstyrer med valgte foreldrerepresentanter som skal og bør være i flertall i slike styrer. Men der har de en vei å gå med Arbeiderpartiet før de foreldrevalgte representantene får med seg Arbeiderpartiet i det synet, skjønner vi.


Eg trur vel ikkje representanten Ingalill Olsen treng bekymre seg for at den innstillinga ikkje blir vedteken her i dag – men om det er bra for norske kommunar, er noko heilt anna. No skryter Arbeidarpartiet heile tida av at det aldri har blitt overført så mykje pengar til norske kommunar som det blir i dag og neste år. Det er for så vidt riktig, men samtidig er det slik at ting blir dyrare, det blir fleire innbyggjarar i Norge, vi har ei aldrande befolkning, og kommunane blir også pålagde fleire krav frå både storting og regjering. KS har berekna at neste år manglar det 800 mill. kr berre for å oppretthalde dagens tenestetilbod. Viss vi går ut frå at det er riktig, kva meiner representanten Ingalill Olsen at norske kommunar skal skjere ned på neste år, i forhold til det dei tilbyr i dag?


Statsråden er flink til å vise til regjeringens plan som det vil ta 50 år å gjennomføre – i verste fall. Transportbrukerne oppfatter virkeligheten helt annerledes enn det statsråden beskriver. NHO, som måler konkurransekraften hos norske bedrifter, måler det også innenfor transportområdet. De har målt i 2010, de har målt i 2005, og Norge faller. Norge rangeres nå på en tiende plass av tolv land når det gjelder transport. Det er spesielt standard på infrastruktur og dårlig vedlikehold på infrastruktur som gjør at transportbrukerne oppfatter og opplever at de får et dårligere tilbud. Dette går altså på konkurransekraften løs. Hva vil regjeringen gjøre for å ta andre grep enn å bruke 50 år på å få moderne infrastruktur i Norge? Hva vil regjeringen gjøre for å få i bruk nye gjennomføringsmodeller og nye finansieringsmodeller?


Jeg tenkte jeg skulle snakke om skog og biologisk mangfold. Vi har ikke én art å miste, og vi har tusenvis av arter som er på rødlisten vår – vi har nylig fått presentert ny rødliste – og flere arter har blitt mer utrydningstruet enn de har vært tidligere. Vi er i en situasjon der mange forskere hevder at vi står foran den største utryddelsen av arter som vi har sett siden dinosaurene ble utryddet – bortimot utryddet. Det jeg derfor skal spørre om, dreier seg om det som er det viktigste vi kan gjøre for å ta vare på biologisk mangfold i Norge, nemlig å ta vare på skogen. I innstillingen er det et flertall – Kristelig Folkeparti og Venstre samt Sosialistisk Venstreparti og de andre opposisjonspartiene – som viser til at «i dag vernes bare 2,7 pst. av den produktive skogen, mens forskerne mener vi trenger å verne minst 10 pst.» Synes representanten at regjeringen i sitt framlegg til en naturmangfoldmelding bør sørge for en plan som verner 10 pst. av skogen?


Utanriksministeren har heilt rett i at representanten Langeland er nøgd med dette svaret. Det er jo dette SV saknar frå Regjeringa – ei offensiv haldning i forhold til EU-spørsmål. Veldig ofte ser ein ei regjering som høyrer på kva Arbeidarpartiet og Høgre seier, og så gjer dei akkurat det. I denne saka vel ein altså ei litt meir offensiv linje. Det er dette me ønskjer av Regjeringa i EU-sakene, nemleg at ein grip fatt i dei tinga som er viktige, ikkje minst på miljøsida. Utfordringa til Regjeringa er då: Vil ein følgja ei litt meir offensiv linje i EU-spørsmål framover ved aktivt å gå inn og prøva å påverka systemet i den retninga som SV og Regjeringa meiner er korrekt?


Det er viktig å ha troen på det man holder på med, som representanten Nesvik var inne på, men overmot er farlig. Det fikk Odd erfare forrige uke da de trodde seieren var sikret med ledelse mot Rosenborg. Odd ble, som vi alle vet nå, desimert i løpet av kvelden, og det vil også Aalesunds Fotballklubb bli i kveld. Overmot var også det som skapte finanskrisen – spekulanters overmot. Den krisen som ble skapt av spekulasjonsøkonomien er ikke over. Nå rammer den industrien, og verfts- og leverandørindustrien er spesielt hardt rammet. Før finanskrisen rammet oss, hadde denne næringen gode tider. Aktiviteten lå på et uvanlig høyt nivå, noe som har blitt beskrevet godt av næringsministeren. Men overinvesteringer og finanskrise har ført til at bedriftene nå opplever en ordretørke som kan føre til oppsigelser og true mange lokalsamfunn som er helt avhengige av disse arbeidsplassene. Næringen selv regner med ny oppgang, men det kan ta tid. I mellomtiden kan vi miste arbeidsplasser i distriktene. Men ikke nok med det: Vi kan også miste sterke høyteknologiske miljøer som er viktige for videreutvikling av norsk industri. Derfor har Regjeringen satt inn tiltak for å støtte denne næringen. Og derfor er det viktig at vi overvåker utviklingen nøye, og hele tiden vurderer nye tiltak. Under finanskrisen kom leverandørindustrien til Regjeringen og ba om større rammer for GIEK. Regjeringen reagerte raskt og klarte på den måten å redde flere bedrifter fra en svært vanskelig økonomisk situasjon. Det ble også satt i verk flere andre tiltak, som næringsministeren har informert godt om. Mer fleksible regler for bedriftsintern opplæring og for permittering er viktige tiltak for å holde på kompetansen i bedriftene, og det er svært viktig for industrien. I en situasjon med overkapasitet er det også viktig å vurdere behovet for radikal innovasjon og omstilling. Verfts- og leverandørindustrien er en høyteknologisk bransje med høy kompetanse på alle nivåer i organisasjonen. Denne industrien har derfor et stort potensial for å utvikle grønn teknologi og bidra til å nå våre klimamål, som vi alle setter høyt. Norsk verfts- og leverandørindustri har potensial til å bli verdensledende innen miljøvennlige skip og miljøvennlig offshore energi. Flere bedrifter har allerede i dag produkter og prosjekter innen grønn teknologi, men det er fremdeles en lang vei å gå på dette området. Det er viktig å komme i gang med denne utviklingen i en situasjon der det er overkapasitet i bransjen. Den muligheten må vi vite å bruke. En slik satsing krever godt samspill mellom næringen og det offentlige virkemiddelapparatet. Her må vi både se på miljøkrav og på støttetiltak, og SV vil være en pådriver i dette arbeidet.


Jeg har lyst til å følge opp spørsmålet til Ulf Leirstein, fordi jeg føler at han fikk et svar som jeg har hørt tidligere. Det er jo varslet nedtaking av budsjettet over lang tid, og det gjøres jo også nå. Men på ett område skjer det ingen ting, og det gjelder effektivisering av byråkratiet. I Norge har vi et byråkrati som kan drifte en befolkning som er langt, langt større enn den norske. I et tidligere svar til meg, og nå til Ulf Leirstein, angående effektivisering, svarte statsråden at effektivisering av det offentlige byråkratiet var noe som foregikk hele tiden, og at det ble gjort. Når vi leser i tidligere statsbudsjett – og i revidert, for den saks skyld – så kan vi ikke se mye til det. Budsjettene øker jevnt og trutt, år etter år, til drift av byråkratiet. Hvordan harmonerer dette med at man sier at man stadig har en effektivisering? I en privat bedrift ville man ha sett dette som en nedtaking av kostnadene til byråkratiet. Kan vi se en forandring på dette, når får man gjennomført en effektivisering i fremtiden?


En politikk for å få flere i arbeid og færre på trygd må inneholde virkemidler som er omtalt i det forslaget som kom fra Høyre, og som det er konkludert med i denne innstillingen fra arbeids- og sosialkomiteen. Det er helt åpenbart riktig, slik som siste taler understreket, og som det er sagt av en enstemmig komite, at det er viktig at alle virkemidler, økonomiske og tekniske, er avklart til jobbintervjuet, og at de utløses umiddelbart ved bekreftelse om ansettelse. Det er helt nødvendig for at dette skal fungere smidig, og for at det skal bli en realitet for dem som skal inn i arbeidsmarkedet og har en yrkeshemning eller en funksjonsnedsettelse som gjør at de har behov for ulike typer tilrettelegging. Vi vet at det her mangler mye på fysisk tilrettelegging i nesten all bygningsmasse i hele landet, det mangler tilrettelegging av hjelpemidler i forhold til arbeidsoppgaver, og det er også en utstrakt diskriminering, som flere talere har vært inne på. Det er riktig at det er vanskelig å snu holdninger ved politiske vedtak, sjøl om det også er en del av politikken. Men det er en del ting vi kan vedta. Og det å vedta og bestemme oss for at en slik ordning som dette skal være i virksomhet og virke slik som vi har sagt det, er det altså fullt mulig å gjøre. Jeg må si at jeg synes det er litt pussig at en ordning som ble etablert høsten 2005, på det tidspunktet ikke var kjent for dem som var stortingsrepresentanter verken under den forrige regjeringen eller under denne regjeringen. Det forteller meg litt om at det er noen som jobber med bra ting, men man setter litt lite politisk trøkk bak noen av disse tingene som er så uhyre viktige for de menneskene det gjelder, og som tross alt har vært en del av en av de store politiske debattene vi har, nemlig hvordan vi skal redusere antallet mennesker som ufrivillig havner på uføretrygd. Da må jeg si jeg synes det er litt pussig at man forsøker å organisere noe som alle er hjertens enig i, men som forblir i den største hemmelighet inntil noen finner det fram. Men bra er nå det at det kommer for en dag. Så er det andre ting vi kan vedta å iverksette på dette området. Der vil jeg rette en sterk henstilling til staten og hele den offentlige sektor om å ta et ansvar på dette området. Det er mange talenter med behov for innpass, slik som representanten Christoffersen sa. De talentene er også staten nødt til å være interessert i å få tak i, fordi det reduserer uføretrygdingen, selvfølgelig, men mest av alt fordi dette er talenter som har evner, kunnskaper og kompetanse som også staten faktisk har bruk for. Derfor må staten ha en aktiv politikk i forhold til å rekruttere funksjonshemmede. Man er nødt til å sette seg målsettinger på dette området, man er nødt til å få på plass trainee-ordninger, slik at unge funksjonshemmede som kommer rett ut fra utdanning, får muligheter til praksis. Dét er vanskeligheten i dag, og da får man aldri prøvd seg og aldri dokumentert at man faktisk har kompetanse. Det er også nødvendig at offentlig sektor, og staten, tar et stort ansvar for å legge til rette på arbeidsplassen når man rekrutterer. Da trenger man denne ordningen, som nå heter tilretteleggingsgaranti, og som i dokumentet heter «Green Card»-ordning. Men man trenger også en bevisst arbeidsgiverholdning, ikke bare til å rekruttere, men også til hvordan man gjennomfører tilretteleggingsarbeidet på arbeidsplassen. Her er det mye igjen å gjøre. På tross av at det når vi diskuterer disse sakene, stort sett er en rørende enighet, går det altfor smått. Jeg må innrømme at i SV er vi svært utålmodige. Vi er svært utålmodige etter å få på plass aktive virkemidler for at vi skal kunne greie å rekruttere disse talentene som har behov for innpass i arbeidslivet, og som har den samme retten som alle oss andre til å få brukt de talentene sine, til å få brukt kunnskapene sine, og slippe å få høre hver dag at det er et problem at de er på trygd, når det faktisk er slik at det er manglende tilrettelegging og uakseptable holdninger som hindrer dem i å få utnyttet arbeidskraften sin. Jeg er glad for at vi har fått behandlet denne saken i dag, og jeg ser fram imot at Regjeringen også kommer med andre aktive tiltak, særlig for å rekruttere inn i sin egen virksomhet. Det trengs.


I 2009 rykte Torbjørn Røe Isaksen og Ine M. Eriksen Søreide ut i Aftenposten og sa at dei ønskte å overføre konkurransekulturen som finst i sporten, til skoleundervisninga. Røe Isaksen sa den gong: «Konkurranser er gøy og skaper entusiasme. I dag dyrker vi enere i idretten, men ikke i skolen. Vi ønsker at de som gjør det bra på skolen, skal bli påskjønnet.» Sidan den gong har mykje skjedd, bl.a. har debatten om karakterar til niåringar rasa – ein debatt som, etter denne representantens meining, høgresida tapte. I den nye regjeringserklæringa ligg dette kravet skjult bak uklare formuleringar, men vi veit at det i regjeringa er ei djup tru på at konkurranse skapar ein betre skole. Vi veit også frå andre land, frå elevar, lærarar og forskarar at dette kunnskapssynet ikkje skapar betre læring – det skapar dårlegare læring, også for einarane. Testar og eksamenar gjer at undervisninga handlar om å svare rett etter boka, ikkje nødvendigvis å kunne noko og kunne bruke det til noko. Så kor har ein det frå, dette test- og konkurransekunnskapssynet? Er det kanskje slik at drivkrafta bak Røe Isaksens tru på å kåre første- og sisteplassar strøymer nettopp frå hans idrettsinteresse – at ein ønsker å skape ein skole som ikkje er til for dei som er der, men for oss som ser på? Den komande perioden kjem til å bli eit oppgjer mellom høgresidas puggeskole og SVs kunnskapsskole.


Representanten Hagebakken sa at han hørte et klart svar fra statsråden. Det er jeg helt uenig i. Hun minnet mest om en konservativ banksjef på 1980-tallet. Liberalisering av åpningstidene kom for mange år siden, nemlig på 1980-tallet. Slik hørtes statsråden ut. Det er et viktig tema representanten Høie her tar opp. Hvem er til for hvem? Politikerne, staten og kommunene er til for Norges befolkning. Det må vi kunne slå fast alle sammen. Selv om enkelte konservative banker har beveget seg i riktig retning – i en positiv retning – når det gjelder utvidelse av åpningstidene, i en mer brukervennlig retning for dem som ønsker å benytte bankens tilbud, er det en grunn til at bankene har gjort dette. De ønsker å gi bedre service til brukerne, og dette bør statsråden ta innover seg. For noen år siden fikk vi ikke kjøpt ferskt brød på lørdager. Alle butikker stengte kl. 13 på lørdager. Det har forandret seg kraftig. Nå får vi til og med kjøpt ferskt brød på lørdager – sågar på søndager. Det skjer en positiv utvikling i samfunnet på det området, og det er der vi, kommunene og staten må følge etter. Det private næringsliv og de som er ansatt der, går lenger og lenger i å vise fleksibilitet når det gjelder utvidede åpningstider. Det skyldes ikke at man ønsker å jobbe ubekvemt, men at man ønsker å gi best mulig tilbud til brukerne og kundene. Den tanken bør vi få inn i offentlig sektor også. I kommunene er de fleste tilbudene nå basert på selvkostprinsippet, og det må bety at innbyggerne nå må kunne forvente, forlange, et bedre tilbud, ikke som vi ofte hører, at kommunene ikke bare har begrenset åpningstid, men at de også enkelte dager helt har stengt mottaket av telefoner. Og hva er begrunnelsen for det? Jo, interne møter og stort arbeidspress. Det er ikke noen grunn for å stenge innbyggerne ute fra kommunen – akkurat som om ikke de private har arbeidspress og interne møter! Men de klarer allikevel å opprettholde et tilbud til brukerne. Det har noe med prioritering å gjøre. Denne utfordringen må vi ta med størst mulig alvor med tanke på brukerne. Jeg synes at statsrådens innlegg var defensivt. Hun ser ikke problemene. Her må vi vise større vilje. Vi må ha vilje og evne til å korrigere og prioritere åpningstider som er mer tilpasset et moderne arbeidsliv og familieliv.


Selv om jeg er innbygger i Helse Midt-Norge, har jeg faktisk ikke tenkt å blande meg inn i diskusjonen mellom de to representantene for Sør-Trøndelag. Flere ganger har statsråden pekt på Riksrevisjonens rapport knyttet til Helse Midt-Norge og St. Olavs Hospital. Riktignok er det tallene fra 2005 som Riksrevisjonen har foretatt en gjennomgang av. Statsråden har fra denne talerstolen forsterket kritikken ytterligere, slik jeg oppfattet innlegget hennes. Da må jeg stille statsråden følgende spørsmål: Vil dette få noen konsekvenser for dem som har styrt i Helse Midt-Norge? Jeg spør, i og med at man fra Stortingets talerstol nå retter en rimelig heftig og kraftig kritikk mot dem som hadde ansvaret i 2005. Noen av dem har faktisk ansvaret i dag. Jeg synes vi bør kunne få en forklaring på dette, fordi kritikken er blitt så kraftig gjengitt fra denne talerstolen.


Jeg må bare få lov til å begynne med å replisere til Fremskrittspartiet: Det er ikke slik at Fremskrittspartiet synes det har vært et behov for å få ned antallet grunnløse asylsøkere. De har syntes det har vært et behov for å få ned antallet asylsøkere. Og dette er to vesentlig forskjellige standpunkter. Jeg står for det første standpunktet. Jeg har et par ting som jeg fremdeles føler behov for å utfordre ministeren på, for jeg føler at det ikke svares grundig nok på de spørsmålene jeg stiller. Derfor stiller jeg dem en gang til. Det ene spørsmålet mitt dreier seg om hurtigprosedyre. Er det slik at statsråden mener at det vil bli vesentlig dyrere å behandle de – hvor mye var det? – 84 sakene som har kommet i løpet av første kvartal, dagen etter, istedenfor å behandle dem senere, la oss si to uker senere, fire uker senere, som er den praksis som man ligger på i dag? Er det slik at man mener at det vil bli vesentlig dyrere å behandle dem raskere i en slik saksprosedyre? Det kan jeg ikke forstå. Jeg mener at det må være et logistisk spørsmål. Det andre spørsmålet er om politisk styring. Jeg synes det er fascinerende at statsråden svarer såpass åpent og ærlig på det som er Signe Øyes spørsmål, og dermed bekrefter det som er påstanden fra Senterpartiet og SV i innstillingen til Stortinget, nemlig at man ønsker å overvåke de positive vedtakene, fordi man mener at det allerede eksisterer en asymmetri i systemet i dag. Men jeg synes det er interessant. Hvis man bare ønsker å sørge for å få prøvet alle vedtak som man synes er tvilsomme, to ganger, er dette et greit utgangspunkt. Men hvis man ønsker og har ambisjoner om en sterkere politisk styring, må det for en statsråd være akkurat like interessant om Utlendingsdirektoratet legger seg på en for streng linje, som om de legger seg på en for positiv linje. Men det er altså ikke statsråden interessert i å få undersøkt og få rapportering om, og det synes jeg er besynderlig, og jeg vil understreke det som er Senterpartiets og SVs poeng. Jeg vil bare understreke det som er kommet fram i debatten, nemlig at det finnes et stort mindretall, bestående av Arbeiderpartiet og Senterpartiet, som ønsker å styrke de humanitære organisasjonenes rolle i en stornemnd, som vi alle er positive til, men vi ønsker altså å styrke de humanitære organisasjonene. Så er det det siste spørsmålet som statsråden ikke svarte på. Det går på partsinnsyn. I meldingen sier man at man er enig i det som står i rapporten om at det her må gjøres noe i forhold til partsinnsyn. Det er bra. Men det er altså 14 måneder siden denne rapporten kom. Det som er spørsmålet mitt til statsråden, er: Er det slik at det har skjedd noe i Utlendingsnemnda – i og for seg i UDI også, men det er jo Utlendingsnemnda som omhandles spesielt i rapporten – som styrker partsinnsyn og uttaleretten til dem som er klagere i prosessen? Hvis ikke: Hva slags konkrete ting er det statsråden har tenkt å gripe fatt i?


Dette er på mange måter en merkelig innstilling, og særlig blir det merkelig når en hører på saksordførerens mange gode ord om intensjonen i forslaget. Og når man i tillegg avviser forslaget, blir det enda mer forbausende. Det er klart at det å konstruere en gjennomsnittskunde er vanskelig, det vet jo alle. Men tanken bak dette forslaget er at det faktisk finnes et gjennomsnitt, og det gjennomsnittet, ut fra samme type transaksjon, er det fullt mulig å sammenlikne mellom ulike banker. Det finnes faktisk noen banker som ikke har gebyr i det hele tatt, og det finnes noen banker som har masse gebyr. Og det er helt riktig, som saksordføreren sa og som det står i Dokument nr. 8-forslaget, at gebyrene er avhengig av tidspunkt, tjenester, i hvilket land man bruker tjenestene, osv. Dette er altså finansnæringens anliggende. Finansnæringen ønsker ikke at man skal oppgi denne typen gebyrer. Det er vanskelig å sammenlikne gebyrer. Nederst på kontoutskriften står de gebyrene man har, men det er først ved årsavslutning man ser hvor mye man faktisk har brukt i gebyr i løpet av et år. De fleste vil bli ganske forbauset hvis man tar seg bryderiet med å se nederst på slippen man får fra sin lokale bank, for da vil man se at man gjerne betaler 1 500–2 000 kr i løpet av et år i gebyr, mens en gjennomsnittskunde har hatt en renteinntekt på den samme kontoen på 200–300 kr. Poenget er at finansnæringen selv ikke engang ønsket å oppgi effektiv rente i sin tid. De kjempet med nebb og klør for at effektiv rente ikke skulle oppgis, og det er mange som ikke har den renten som oppgis som effektiv rente. Det finnes noen storkunder som har betydelig lavere rente, og det finnes enkelte dårlige betalere som har høyere rente. Men det finnes altså noe som heter effektiv rente, som er et konkurranseparameter som bankene er nødt til å forholde seg til. Enkelte banker henges kontinuerlig ut i tabloidpressen fordi de hele tiden er på rentetoppen, mens noen banker hele tiden er på rentebunnen. På samme måte hadde det vært mulig å lage konkurranse mellom bankene når det gjelder gebyr, og ikke henge seg opp i at en gjennomsnittskunde ikke eksisterer, for det vet jo alle sammen. Alt som går på gjennomsnitt i våre statistiske beregninger, finnes ikke i virkeligheten, og det vet også alle utmerket godt. Likevel finnes det et statistisk gjennomsnitt som det er mulig å forholde seg til i all offentlig statistikk. Poenget med dette var å lage et ytterligere konkurranseelement for bankene. For det vi vet, som saksordføreren også redegjorde for, og som står utførlig beskrevet i Dokument nr. 8-forslaget, er at alt egentlig peker i retning av at gebyrene skulle gått ned. Det gjør de altså ikke. Gebyrene går opp til tross for at alt – og jeg har pekt på fire særlig viktige poeng – egentlig tilsier at kunden skulle få billigere produkter, men det gjør ikke kunden. Det skyldes bl.a. at fokus er på renten og ikke på gebyr. Og hadde dette forslaget blitt vedtatt, ville det vært et vesentlig press på bankene for å få gebyret ned. Slik som situasjonen er i dag, sitter dessverre bankene med bukta og begge endene, mens forbrukeren faktisk er prisgitt det gebyret man har. Man endrer gebyrpolitikken fortløpende gjennom året uten at forbrukeren i samme grad er i stand til å orientere seg i dette markedet. Det er faktisk slik at veldig mange forbrukere opplever det å skifte bank som en ganske stor og dramatisk beslutning, man har et lojalitetsforhold til bank som kanskje er mye sterkere enn lojalitetsforholdet til mange andre produkter og tjenester man ønsker utført. Det gjør at særlig dette med et effektivt gebyr og en gjennomsnittsberegning som kunne ha målt konkurransefaktoren for bankene, hadde vært viktig. Derfor er det med stigende forbauselse jeg hører at saksordføreren i prinsippet er enig i alt som står i Dokument nr. 8-forslaget, men ikke er enig i konklusjonen. Det skal ikke engang vedlegges protokollen, men det skal avvises. Det betyr at bankene faktisk skal få alle fullmakter til å fortsette den ublue gebyrpolitikken som bankene nå har. Det betyr at stortingsflertallet i realiteten sier at den gebyrpolitikken som bankene har, kan fortsette, og at det er forbrukeren som har hele ansvaret – ved å lese det som står nederst med liten skrift, og ved å være oppmerksom på disse store endringene i gebyrpolitikken. Alle vet at dette ikke skjer. Dette forslaget som SV har lagt inn, er i utgangspunktet et initiativ fra Forbrukerrådet. Forbrukerrådet mener at dette er et godt forslag. Vi fra SV mener at dette er et godt forslag – for at noe makt skal føres tilbake til forbrukeren, for at man skal få relevant sammenlikning. Jeg registrerer til min store forbauselse at alle partier, bortsett fra SV, i denne sal er enig med banknæringen i at på dette felt skal bankene i realiteten ha fritt fram og forbrukeren fremdeles være kasteball. Jeg synes det er veldig skuffende, veldig nedslående, å se at justiskomiteen ikke har mannet seg opp til å si at dette er fullt mulig, dette vil skape en bedre og sunnere konkurranse i finansnæringen som vil komme forbrukeren til gode. Utgangspunktet for vårt forslag og dette engasjementet er forbrukeren og ikke banknæringen. Banknæringen har sannelig min hatt det godt nok som den har det, det er forbrukeren og den lille mann vi i dette tilfellet har vært opptatt av. Siden SV ikke sitter i justiskomiteen, vil jeg ta opp det forslaget som opprinnelig er stilt i Dokument nr. 8:48.


Når representanten Arnstad i innlegg etter innlegg og spørsmål etter spørsmål utfordrar dei andre partia, må eg seie at det er litt interessant å sjå bakover i historia. Når det gjeld jakta i vinter, er spørsmålet kven som har lagt rammene for jakta som føregjekk i vinter? Er det den sittande regjeringa som nettopp har tiltredd, eller er det regjeringa som Arnstad sjølv satt i, og som faktisk viste seg å ha ei kjempeutfordring? Senterpartiet var den største utfordringa når det gjaldt tiltak, og når det gjaldt signal til forvaltinga om å få eit meir effektivt uttak, ei forvalting som no har fått desse signala. Då er spørsmålet: Kva har endra seg i vinter sidan Senterpartiet sjølv var ein del av dei som la føresetnadene for at jakta skulle lukkast?


Det er viktig å finne seg en plass i livet, har jeg forstått. La meg si tusen takk til Stortinget, slik at jeg gjør det uttrykkelig klart at vi er glad for at det har blitt behandlet så fort at det får det vedtaket som det får. Jeg synes også at det er veldig spennende at vi får en debatt, og hvis Arbeiderpartiet blir inspirert til å være med på den, er det også veldig flott. Men jeg minner om at de tingene som jeg pekte på i mitt innlegg, stort sett var en respons på den kritikken som Arbeiderpartiets representant først tok opp i denne debatten. En behøver ikke bli overrasket over at det da blir en ordveksling etterpå, men det er bra at Arbeiderpartiet engasjerer seg. Det som skjer, er viktig. Det er viktig at vi bevilger mer penger. Samferdselsdepartementets budsjett har økt fra rundt 41 mrd. kr i 2013 til over 60 mrd. kr i 2016. Det vitner om en satsing. Vegvesenets budsjett på riksveisiden er for første gang over 30 mrd. kr i 2016 – en økning så stor at en del rød-grønne politikere mente at det var uansvarlig høy vekst på veisiden. Når noen sier at vi bare følger Nasjonal transportplan, er det litt rart. Jeg minner også de som mener at jernbanen er viktigere enn vei, om at vi faktisk måtte ha redusert årets budsjett for jernbane etter budsjettforliket med nærmere 3 mrd. kr for å komme ned på det nivået som Arbeiderpartiet hadde lagt opp til i Nasjonal transportplan. Så det skjer litt mer enn det som var planlagt. Ikke minst handler det om måten vi organiserer samferdselssektoren på. Grunnen til at vi gjør endringer i måten vi organiserer vei, jernbane, havnene og losordningen på – alt dette – er at faglige råd vi får utenfra, sier at ting er ikke optimalt organisert i dag. Jeg hadde faktisk trodd at Arbeiderpartiet, etter å ha styrt landet i åtte år, ville hatt noen konkrete forslag, som de gjerne ikke hadde fått flertall for i regjeringen, men som de i hvert fall tok med seg i opposisjon og prøvde å ta inn gjennom Stortinget, for å påvirke organiseringen av offentlige oppgaver, som veibygging er. Vi hører altså ingenting utover at de er stolte av at de fikk E6 og E16 Filefjell som en egen post i statsbudsjettet. Men det er akkurat de to postene som har skapt litt bry, fordi Vegvesenet ikke fritt kan omprioritere pengene til de prosjektene uten å gå via Stortinget. Alt det andre er ting som Arbeiderpartiet selv har tatt opp i avisene, at det ikke var godt nok organisert mens de styrte. Men de har ikke kommet opp med noen alternative forslag. Da er det ikke rart at vi får en debatt. Det hadde vært veldig flott om vi også fikk noen forslag fra opposisjonen, sånn at vi hadde hatt noe å bryne oss mot, utover en misnøye.


På vegne av Thore A. Nistad og meg selv har jeg den ære og glede å fremme forslag om reduserte bompengesatser på riksvei 5, Fjærlandsveien, mellom Fjærland og Sogndal.


Jeg vil ta tak i det siste først, om det at Fremskrittspartiet er veldig opptatt av å innføre straffereaksjoner. Ja, vi er det eneste partiet som er virkelig opptatt av det, for resten av Stortinget tenker kun i retning av forebygging og det som jeg kaller reparasjonsarbeid. Jeg synes ærlig talt at det er på sin plass at ett eneste parti i Det norske storting også konsentrerer seg om det som har med straffereaksjoner å gjøre. Som det har vært sagt fra denne talerstolen tidligere i dag, er det altså slik at det er enkeltgrupperinger, enkeltgjenger og enkeltpersoner som står for store deler av kriminaliteten. Da synes jeg det er litt merkelig at vi ikke skal være samstemt i å luke ut disse elementene, slik at de 98 pst. av ungdommen som er flott og oppegående, og som oppfører seg på en skikkelig måte, ikke skal bli skadelidende på grunn av de enkeltpersonene og -grupperingene som går rundt og ødelegger samfunnet på den måten. Ellers synes jeg også det er litt artig at Kristelig Folkeparti nå er på banen her i forhold til straff. Jeg viser da til et oppslag i «Avis 1» i Oslo, hvor det går fram av uttalelser fra, så vidt jeg forstår, Lars Rise fra Kristelig Folkeparti at de nå også ønsker å gå i retning av Fremskrittspartiet ved å gå inn for straffetiltak mot foreldrene rett og slett. Dette er et forslag som Fremskrittspartiet har fremmet tidligere, men som flertallet i Stortinget, inkludert Kristelig Folkeparti, har stemt imot. Det er klart at vår kamp for å innføre straffereaksjoner før eller senere vil få utslag, men jeg er stygt redd for at situasjonen ute i gata men hensyn til barne- og ungdomskriminaliteten har forverret seg atskillig i forhold til dagens situasjon. Når det gjelder alkohol og rus: Alkohol er en lovlig vare, og det er en aldersgrense på 18 år for øl og vin, og på 20 år for brennevin. Før de tidspunktene ligger ansvaret fortsatt på foreldrene i forhold til å regulere hvorvidt ungdommene skal ha tilgang på alkohol eller ikke.


Det budsjettet som Stortinget i dag skal vedta, utmerker seg spesielt ved at kommunesektoren til neste år vil bli liggende med brukket rygg. De rammer som stortingsflertallet vedtar for kommunene, gjør dem overhodet ikke i stand til å levere den velferden til befolkningen som ikke minst partiene som sitter i Regjeringen, har lovt ved valg. Det har vi her i Stortinget daglig fått beskjed om fra ordførere og kommunepolitikere over hele landet, ikke minst fra Høyre- og Kristelig Folkeparti-ordførere. Og de kutt som stortingsflertallet pålegger kommunene å gjennomføre, vil ramme de svakeste hardest – kutt i eldreomsorgen, kutt i hjemmehjelpen, hjemmesykepleien og sykehjemsdriften, kutt i grunnskolen, i barnetrinnet og i ungdomstrinnet, i rammetimetall, i læremidler, i vedlikehold, høyst nødvendig oppussing av gamle skolebygg som skal gi elevene et forsvarlig inneklima, økt foreldrebetaling for SFO og for leirskoleopphold. Utdanningsforbundet i Nordland har presentert en oversikt for grunnskolen i Nordland, hvor det fremgår at det nå foreligger forslag om å legge ned 20 skoler i fylket, og det er bare for Nordland. Tar vi landet under ett, vil tallet bli det mangedobbelte. Høyre gikk til valg på mindre skatt og mer til skole. Høyre lovte at fikk de makt, skulle de tilføre skolen mer penger. Vi skulle få en storstilt satsing på skolen. Nå er det udiskutabelt det stikk motsatte som skjer. Det får som konsekvens betydelige kutt i grunnskolen, nedbemanning og nedlegging av skoler. Hvordan kan Oddvard Nilsen forklare at det er så stor forskjell mellom liv og lære, mellom det Høyre ved valg sier de skal gjøre, og det som blir resultatet når de kommer til makten?


Svaret på det siste spørsmålet tror jeg trygt vi kan overlate til landsmøtene i Senterpartiet, SV og Arbeiderpartiet å ta stilling til, og på basis av det de vedtar, er jeg helt overbevist om at vi skal finne noe som landet trygt kan leve med og som er langt, langt bedre enn hva Fremskrittspartiet vil være i nærheten av å komme fram til. Men jeg kan ikke slippe det første. Fremskrittspartiet har en nestleder som offentlig har erklært at han skal reise rundt i Norge og vinne stemmer på å så tvil om FNs klimapanel. Da Al Gore og Pachauri fra klimapanelet fikk nobelprisen, holdt Fremskrittspartiet på med å latterliggjøre dem, være satiriske og morsomme på deres bekostning, istedenfor å framholde dem. Det gir simpelthen ikke politisk mening å plage skattebetalerne i Norge med en rekke dyre forslag for å iverksette klimatiltak, hvis man ikke engang vet om man er enig i at det må iverksettes slike tiltak.


Cubas største problem er et økonomisk og politisk system som forhindrer at landet kan utnytte menneskelige og materielle ressurser på en effektiv måte. Det er også et system som innebærer politisk ufrihet, undertrykkelse og materiell knapphet. Men i tillegg til at selve systemet forhindrer utvikling, er selvsagt USAs blokade til stor skade for Cubas befolkning. Det må sies å være et stort historisk feilgrep at USA ikke valgte å normalisere forholdet til Cuba etter sovjetregimets fall, men i stedet valgte å trappe opp handelsblokaden. Fra norsk side må vi gjøre hva vi kan for å bidra til at USA innser at kontakt og samhandel med Cuba er veien å gå, ikke isolasjon. SV er enig med interpellanten i at Norge må bidra aktivt til omstilling på Cuba. Vi ser det derfor som et godt tegn at Norge vil gjenåpne ambassaden i Havanna. Politisk kontakt, kulturutveksling og handel er de viktigste bidragene til å fremme demokratisk og økonomisk utvikling i dette landet. Denne interpellasjonsdebatten gir også en anledning til å kommentere dette at interpellanten, ifølge media, sammen med SVs Hallgeir H. Langeland har nominert Fidel Castro til Nobels fredspris. SV har gjort det klart at SV som parti ikke stiller seg bak dette forslaget – tvert imot. Men vi er et romslig parti og tåler godt at folk i partiet har ulike meninger. Det er påfallende at verken i omtalte fredsprisnominasjon eller i interpellasjonsteksten nevnes menneskerettighetssituasjonen på Cuba. Forslagsstillerne har hevdet at det er innsatsen mot fattigdom som er bakgrunnen for fredsprisnominasjonen, men denne begrunnelsen avspeiler etter min mening en holdning om at en aksepterer at fattige må velge mellom velferd og frihet. Denne rangeringen av menneskerettigheter tar SV avstand fra. Det må gjøres helt klart at så vel cubanere som andre fattige har de samme sosiale, kulturelle og politiske menneskerettigheter som alle andre, og vi kan ikke se gjennom fingrene med brudd på ytringsfrihet eller organisasjonsfrihet fordi et land har god legedekning eller har oppnådd enkelte andre resultater på det sosiale området. Forslagsstillerne har understreket at de ikke bare har nominert Fidel Castro, men det cubanske folket. Jeg vil anta at en god andel av det cubanske folket ville betakke seg for å dele en fredspris med Fidel Castro. Særlig vil jeg tro det gjelder de dissidentene, journalistene, politisk opposisjonelle og menneskerettighetsaktivistene som Amnesty International omtaler i sin årsrapport for år 2000. Organisasjonen rapporterer om at de nevnte utsettes for alvorlige overgrep, og at omkring 300 mennesker sitter fengslet av politiske årsaker. Castros kommunistparti er fremdeles det eneste lovlige partiet på Cuba. Cuba praktiserer dødsstraff, og i 1999 ble 13 henrettet. Nå har det hendt før at folk med et dårlig rulleblad når det gjelder menneskerettigheter, har vunnet fredsprisen, men SV ønsker ikke å oppmuntre til slike tildelinger. For å konkludere er SVs holdning at norsk samarbeid med Cuba er positivt og vil være til gjensidig nytte. Samtidig må Norge benytte enhver anledning til å minne cubanske ledere om at vi forventer politiske reformer når det gjelder ytringsfrihet, innføring av flerpartisystem, avskaffelse av dødsstraff og et rettferdig rettsvesen.


Marit Arnstad var olje- og energiminister i sentrumsregjeringa. En av de viktigste sakene hun jobbet med, var å sette ned foten for et forurensende gasskraftverk. Der gjorde hun en god innsats, og så vidt jeg har forstått, har man også sentralt stått ved det standpunktet senere. Nå kommer både Marit Arnstad og jeg fra et fylke som heter Nord-Trøndelag, som er Senterpartiets flaggskip. Og de sitter også i fylkesregjering. Det den fylkesregjeringa toner desidert høyest, er nettopp å få bygd et gasskraftverk med dagens teknologi. Marit Arnstad var inne på at Senterpartiet var partiet for sunt bondevett. Mitt spørsmål til Marit Arnstad blir derfor: Er det det sunne bondevettet i Nord-Trøndelag som gjelder i denne saken, eller er det det sunne bondevettet som man uttrykker sentralt? Og er Marit Arnstad bekvem med den situasjonen at samme parti i Nord-Trøndelag så sterkt ønsker å få bygd ut et forurensende gasskraftverk?


Mange av oss nykommere på stortingsbenken har med oss noen førteorier eller fordommer om hva som skjer i og rett utenfor stortingssalen, sammenliknet med hva vi har erfaring med fra kommunestyre- og fylkestingssaler. I mitt første innlegg synes jeg det er greit å si litt om hva slags fordommer jeg har med meg. For det første har jeg med meg en forestilling om at det er mer samtale og refleksjon lokalt og regionalt enn det er i denne salen. For det andre mangler det sentralt – nå er jeg en del av det – en grunnleggende forståelse av – jeg har nesten lyst til å kalle det – skjebnefellesskapet mellom kommuner og fylkeskommuner og sentral stat. Det er greit nok med trontale, og det er greit nok med debatter i denne salen, men skal dette bli gjennomført, skal dette bli praktisk, god politikk, er en avhengig av at det samarbeides tett og godt med kommuner og fylkeskommuner, og selvsagt vice versa – i og for seg ikke bare med de tre forvaltningsnivåene, men absolutt også med arbeidsliv og med alt samfunnsliv. Det har vært flere gode innlegg om det i debatten så langt. Vi kunne faktisk kalle det kanskje et sømløst samfunn – eller en kontinuerlig samfunnsdugnad. Det var den andre fordommen jeg har med meg. Den tredje fordommen går på – og det har vi fått noen gode eksempler på – at mye av den politiske uenigheten oss imellom ikke går så mye på framtid og virkemidler for å nå framtid, men det går på oppfatninger om nåtid. Hva er det som har skjedd med disse fordommene mine så langt i dag? For det første dette med debattkultur: Der er jeg skuffet. Nei, unnskyld. Jeg er positivt overrasket. Det har vært veldig gode og reflekterte og respektfulle debatter, ikke minst dratt i gang ved Høyre-leder Erna Solberg i hennes kommentar til statsministeren. Siv Jensen derimot er jo en som bygger opp under og bare forsterker de fordommer jeg hadde på forhånd. For det andre, og det gjelder den fordommen som går på samfunn i samhandling: Det har vært flere gode innlegg her som nettopp har påpekt at kommuner og fylkeskommuner er nødvendige for å få god samfunnsutvikling. Men det er fortsatt mye å hente her, det tror jeg bestemt. Selv har jeg som utgangsposisjon at det er utrolig mye som kunne bli gjennomført av nasjonale prioriteringer om en bare gav mer av både penger og tillit til kommuner og fylkeskommuner, og at en utvikler nye reformer sammen med kommuner og fylkeskommuner. En slik drøm, eller en stor ambisjon, som jeg selv har som stortingspolitiker, er følgende: Partnerskap er mote innenfor alt offentlig, og ikke minst på det nasjonale nivået er understreket at alt offentlig bør inngå partnerskapsavtaler. Men sentral stat har til nå på en litt sånn imponerende måte unndratt seg den type arbeidsformer. Det bør en prøve å gjøre noe med i denne perioden.


Jeg vil berømme interpellanten for å sette fokus på de kreative fagenes plass i skolen i en tid der debatten i media i altfor stor grad har konsentrert seg om grunnleggende ferdigheter og kvalitet innen norsk og matematikk, kun sett ut fra norsk- og matematikkfaget selv. Jeg tror ikke det finnes noe skolefag som lever i et vakuum. Jeg har tro på at læring skjer i alle fag. Derfor er interpellantens vinkling særdeles spennende - de kreative fagenes innflytelse med hensyn til læring også i andre fag, samtidig som fagene har en særdeles viktig egenverdi som kunst- og kulturbærere. Jeg vil benytte anledningen til å fortelle om en opplevelse fra egen praksis som lærer i grunnskolen. Min elev Oda var ikke spesielt opptatt av matematikk, men hun jobbet ganske intenst i matematikktimen med å forstå sammenhengen mellom omkrets og radius i sirkelen. Oda var, som jenter flest, opptatt av å gjøre skolearbeidet sitt grundig. Men dette med sirkelen var ikke enkelt. Hun hadde flere ganger i løpet av timen spurt meg om hva man egentlig skulle bruke dette til. Mine svar var tydeligvis ikke gode nok, så hennes frustrasjonsnivå var en smule høyt da timen var over. I de to siste timene hadde vi kunst og håndverk. Oppgaven var å sy svingskjørt til vårens Beatles-oppsetning. Oda gikk inn for arbeidet med dyp konsentrasjon. Plutselig kom det fra henne, bakerst i klasserommet: Frøken, dette er jo matematikk. Dette er sirkelen, og lengden på skjørtet er radiusen. Ved hjelp av radius og pi klarte Oda å regne ut både livvidde og skjørtelengde. Jeg kan forsikre dere om at både elev og lærer var fornøyd da skoledagen var over. Begge hadde lært noe vesentlig. Dette er en liten, kanskje litt naiv hendelse fra klasserommet, men den illustrerer et viktig moment, nemlig at teori sammen med praksis gir det beste resultatet. Det er i brytningen mellom teori og praksis at god læring skjer. Det er ved å projisere teoretisk kunnskap inn i praksis at elevene får en utvidet og grunnleggende forståelse av den kunnskapen som er blitt dem til gode. Og det er svært ofte nettopp gjennom de kreative fagene at teori konkretiseres. Å tegne et motsetningsforhold mellom kreativitet og kunnskap er meningsløst. Historien bør ha lært oss dette. For hvem av oss kan skille mellom arkitekten og kunstneren Michelangelo? Peterskirken i Roma er jo nettopp symbolet på tverrfaglighet og på hvor nære matematikkfaget og estetikkfagene er. Hvem kjenner ikke til Leonardo da Vinci som flykonstruktør? Ville han i 2008 ha blitt betegnet som en kunstner eller som en ingeniør? I 2008 er det ingeniørkunst å bygge broer som ivaretar de tekniske utfordringer med hensyn til tålegrenser for vær og vind, samtidig som de har en estetisk dimensjon i landskapet. Igjen er gode matematiske og estetiske kunnskaper en forutsetning. Jeg vil framheve Den kulturelle skolesekken som en utømmelig kilde til kunst- og kulturopplevelser i skolen. Målet med Den kulturelle skolesekken er å bidra til at elever i grunnskolen får et profesjonelt kunst- og kulturtilbud. Elevene skal få et positivt forhold til kunst- og kulturuttrykk av alle slag, og Den kulturelle skolesekken skal også medvirke til å utvikle en helhetlig innlemmelse av kunstneriske og kulturelle uttrykk i realiseringen av skolens læringsmål. At Den kulturelle skolesekken så klart knyttes opp mot skolens læringsmål, er en styrke. I Nordland fylkes modell er den enkelte kommune og skole gitt stor lokal handlefrihet nettopp for å underbygge at dette skjer. Det hentes inn arkitekter, kunstnere, forfattere og håndverkere som alle jobber mot felles mål, og som jobber mot at skolens totale læringsmål skal oppnås. Det er engasjement med høy temperatur. Det er gledelig at det nå settes i gang forsøk i den hensikt å innlemme Den kulturelle skolesekken også i den videregående skole. Neste mål bør selvfølgelig være at barnehagene blir tatt med. SV har alltid hatt som utgangspunkt at mennesket er helhetlig. Man lærer best ved å ta i bruk alle sanser. Det er gjennom tverrfaglighet at målet om at elevene skal lære å forstå logiske strukturer, håndtere kvalitative og kvantitative størrelser og øve opp evnen til refleksjon og kritisk tenkning, nås. Det er derfor gledelig at den rød-grønne regjeringen så tydelig signaliserer at den tar de estetiske fagene på alvor. Jeg vil framheve «Skapende læring - Strategi for kunst og kultur i opplæringen» og opprettelsen av Nasjonalt senter for kunst og kultur i opplæringen ved Høgskolen i Bodø som særlig viktige grep i så måte.


Jeg vil minne representanten Ingalill Olsen om følgende: Det bor folk andre plasser enn i Finnmark, det fiskes andre plasser enn i Finnmark – det bor folk langs hele kysten, vi bearbeider fisk langs hele kysten, og vi har fortsatt tenkt å bo der. Det høres ut som om hele norsk fiskerinæring kun dreier seg om Finnmark. Slik er det faktisk ikke. Jeg regner med at representanten Ingalill Olsen aksepterer at også andre samfunn i Norge lever av å bearbeide fisk og er avhengig av råstoff for å kunne klare seg der. Jeg vil bare prøve å avklare et par åpenbare misforståelser hos representanten Ingalill Olsen. Det foreligger ingenting i det forslaget som er til behandling som er knyttet til at Høyre og Fremskrittspartiet vil innføre flere industrikvoter. Det foreligger et forslag der man ber regjeringen vurdere et slikt forslag. Nok en gang hører vi representanter fra regjeringspartiene snakke om Svein Ludvigsen. I 2005 fikk vi et regjeringsskifte – i 2005! Hvor lenge skal man klare å skylde på tidligere statsråder? Før i dag har vi til og med hørt at man har skyldt på fiskeriministre 30 år tilbake i tid. Vi har et rød-grønt flertall, nå må man begynne å bruke det flertallet hvis man er så uenig, istedenfor å skylde på tidligere regjeringer. Man kunne kanskje akseptert det etter ett år, etter to år, ja kanskje til nød etter tre år, men etter sju år burde man i hvert fall kunne klare å få politikken i sin egen retning. Etter å ha hørt debatten skulle man tro at det ville vært enstemmighet for det forslaget som er fremmet, for forslaget dreier seg om å be regjeringen fremme en sak for Stortinget der man gjennomgår leveringsforpliktelsene. Det har alle partier sagt. Noen sier at de brytes, ikke lovmessig – det er jeg veldig glad for at statsråden har slått fast – men så kommer representanten fra Finnmark og dundrer løs og skaper nok en gang tvil om hvorvidt man bryter dem eller ikke. I tillegg sier hun at intensjonen er viktigere enn jusen. Jusen tas ut fra de lover og forskrifter som Stortinget og regjeringen gir. Det er det som er jus, den skal tolke lover. Nå må statsråden gå på talerstolen og slå fast om leveringsforpliktelsene er brutt eller ikke. Mener statsråden at intensjonen ikke er fulgt opp, slik at hun vil fremme forslag om å stramme det inn, ja da er det på tide at vi får høre det.


Venstre skriver i sine merknader at det er behov for flere midler både til medisinsk og arbeidsrettet rehabilitering. Dette støtter Fremskrittspartiet, som også ønsker økt satsing på rehabilitering. Samtidig tror Fremskrittspartiet at ved å øke satsingen på rehabilitering, vil også utbetalingene av rehabiliteringspenger gå ned. Denne posten har Venstre derimot styrket med 55 mill. kr. Jeg ønsker å høre hva Venstre egentlig mener om rehabilitering?


Regjeringen er en ivrig tilhenger av å fullføre WTO-forhandlingene fram mot en avtale som kan gagne verdens fattige. Men jeg undrer meg over at Fremskrittspartiet kaller det et sammensurium å gi et riktig bilde av deres egen politikk. Det er jo ikke vi andre, det er Fremskrittspartiet som sier at det er usikkerhet om klimaendring, mens hele resten av verden sier at dette er et av vår tids største problemer, som vi må gjøre noe med. Man har i USA i dag en situasjon hvor to presidentkandidater stiller som opposisjonskandidater - McCain og Obama er jo begge opposisjonskandidater mot den rådende politikken i Washington, den som har spilt fallitt. Det er ingen i USA av noen betydning, med unntak av noen små tenketanker som Fremskrittspartiet åpenbart knytter seg opp mot, som overhodet oppfatter noe annet enn at Bush- politikken har spilt fallitt både når det gjelder klimaendring og når det gjelder kontroll med markedskreftene. Derfor er både McCain og Obama opposisjonskandidater mot Bush. Fremskrittspartiet er på linje med Bush.


Nå svarte statsråden avslutningsvis på det jeg egentlig lurte på: Når vil regjeringen legge fram en sak som gjelder den skattemessige forskjellsbehandlingen av enkeltpersonforetak og små bedrifter? Men det statsråden ikke svarte på, og som jeg etterlyste i mitt innlegg, var spørsmålet om revisorplikt for små bedrifter. Jeg tror det for noen år siden, i hvert fall for en god stund siden, var et utvalg som så på dette. Jeg vil derfor se det som naturlig at det blir forelagt en sak for Stortinget om dette, som berører veldig mange små bedrifter.


Jeg har hatt et engasjement i statskirkesaken siden jeg ble politisk aktiv på 1980-tallet. Jeg kom inn på Stortinget i 1997, og noe av det første jeg gjorde som stortingsrepresentant og daværende kirkepolitisk talsmann for Fremskrittspartiet, var at jeg sammen med representantene Ursula Evje og Carl I. Hagen fremmet et forslag om at politikerne ikke skulle blande seg inn i Kirkens valg av ny biskop i Oslo. Det var i Dokument nr. 8:77 for 1997–1998. Forslaget ble avvist av stortingsflertallet den 6. mars 1998, i henhold til opptegningene som er på Stortingets utmerkede nettsider. Fremskrittspartiets syn på Kirken har vært klart i mange år. Både samfunn, kirke og stat er best tjent med et skille mellom kirke og stat. En politisk styrt kirke mister etter vårt syn mye av sin legitimitet. Dagens vedtak innebærer ikke en full frikobling av Kirken; fortsatt slås det fast et tydelig finansielt ansvar, og hjemlingen av folkekirken vil fremgå av § 16. Men det går i riktig retning. Det er en massiv og bred oppslutning om de endringer som nå gjøres i Grunnloven. Motstanden mot endringene er kun kommet fra marginale grupper, som f.eks. Kristent Samlingsparti, Stopp islamiseringen av Norge, SIAN, og Norwegian Defence League, NDL, og i noen marginale kristne fundamentalistiske miljøer knyttet til bl.a. Ludvig Nessa. I sum handler dette om noen promille av befolkningen, og det er bred enighet om de vedtak som gjøres i Stortinget i dag. Denne brede enigheten gleder meg selvfølgelig. Den viser at Stortinget med sine vedtak er på trygg grunn. Flere av representantene som har hatt ordet før meg i denne debatten, har vist til at vi har fått en del henvendelser per mail, særlig den siste helgen – mange av disse med harde ord og påstander, svært sterke noen av dem. Vi er blitt beskyldt for landsforræderi, revolusjon og statskupp, for at vi er kriminelle, for at vi vil innføre islam i Norge, for at vi er historieløse, for at vi svikter dem som laget Grunnloven på Eidsvoll, for at vi er ugudelige, og for at vi vil innføre diktatur, osv. Sågar var det en som skrev til meg og flere andre stortingsrepresentanter i går kveld, advarte meg og sa at jeg ville ligge svært tynt an når jeg skulle dømmes av Jesus på dommens dag. Jeg har overhodet ikke noe imot saklige argumenter, men svært lite har jeg til overs for de krenkende og fornærmende mailer og henvendelser og debattinnlegg vi har sett på nettet i den senere tid. Selv er jeg et kristent menneske, jeg ber til Gud hver dag, jeg går gjerne i kirken, og jeg er medlem av styret i det lokale KFUM. Når jeg får slike henvendelser som dem jeg har fått i det siste, må jeg si at jeg beholder min store sans for Gud, men en del av bakkemannskapene hans setter jeg store spørsmålstegn ved. Jeg vil dra paralleller til den argumentasjonen som enkelte fremfører når det gjelder islamsk fundamentalisme, som vi ser i en del sammenhenger: Fundamentalisme skremmer meg, enten det er snakk om kristen fundamentalisme eller islamsk fundamentalisme. Samtidig blir jeg litt fortvilet når jeg får disse henvendelsene, for det er åpenbart at svært mange mennesker har misoppfattet eller har blitt veiledet feil når det gjelder de påstander de har kommet frem til. Det er en del som har prøvd seg som hobbyjurister og bare lest de første par setningene av det som vi i dag skal vedta, og trukket sine konklusjoner av det. Da går det gjerne galt. Min ærede kollega, representanten Anders Anundsen, redegjorde utmerket godt for hvordan § 2 i Grunnloven har utviklet seg i de årene vi har hatt denne, og jeg får håpe at noen i hvert fall tar den redegjørelsen til seg. Avslutningsvis er det mitt håp og min tro at den klare forankring vi nå får i § 2 til et verdigrunnlag som er kristent og humanistisk, vil være et godt grunnlag for vårt samfunn fremover, og at de endringer som kommer etter dagens vedtak, blir en fordel for både samfunnet og Kirken.


Jeg takker for svaret, men jeg registrerer at statsministeren har skaffet seg rimelig stor fallhøyde både i forhold til egne løfter og ikke minst i forhold til de budsjettene som kreves for å oppfylle Sem-erklæringen, der det sies at satsingen på kollektivtrafikken skal økes med 1,5–2 milliarder kr. Bare for å ta igjen etterslepet fra årets budsjett må neste års budsjett opp på ca. 2,4 milliarder kr i investeringer i skinnegangen for at dette skal henge sammen. Er det slik at Regjeringen bevisst har lagt opp til at det skal være en slik kjempesatsing på slutten av denne perioden, eller skal det være slik som det også var i den forrige fireårsperioden, at man vedtok en plan, avgav noen flotte løfter, og så glemte hele saken, lot planverket bare ligge der, og lot hvert enkelt budsjett få lov å tale for seg? Svaret har vi nå fått fra Jernbaneverket, at det siste kommer til å resultere i nedlegging, rett og slett av sikkerhetsårsaker.


Det er helt riktig, som det blir sagt, at vi i forrige periode tok til orde for å øke avskrivningssatsene. Vi har nå laget en Soria Moria-erklæring, der det ikke ble en del. Men vi fikk til veldig mye annen bra næringspolitikk i Soria Moria-erklæringa, og vi er veldig godt fornøyd med den totale næringspolitikken som Regjeringa fører. SkatteFUNN går videre, vi har fått til en god del gjennom Innovasjon Norge og såkornfond, og det er også kommet et nytt fond, som er etablert i Trondheim, som er oppe og går. Jeg kan ikke love at endring i avskrivningssatsene blir en del av den pakken. Grunnen til det er at den pakken ikke er klar. Det jobbes intenst i Regjeringa for å komme opp med noe i månedsskiftet januar/februar. Jeg kan ikke love noe om hva som kommer i den pakken.


Kultur gjør samfunnet rikere og gir menneskene bedre mulighet for å utvikle sine skapende evner. Kulturen bidrar til vår livskvalitet og helse, den kan gi næringsutvikling og styrke utdanninga. Deltakelse i kulturaktiviteter legger grunnlag for utvikling og læring, er identitetsskapende og gir følelse av tilhørighet i samfunnet. Nettopp på denne bakgrunn er det viktig at alle får reell tilgang til kulturopplevelser. Med Kulturløftet som vi har hatt, er det ingen tvil om at mye er lagt til rette for en større tilgang til kultur, men vi ser at det ikke har skjedd de store endringene i hvem som faktisk benytter seg av kulturen. I rapporten «Arts and Cultural Education in Norway», som er en del av Nasjonalt senter for kunst og kultur i opplæringen sitt arbeid med Kunnskapsdepartementets strategiplan Skapende Læring, framkommer det at det er liten deltakelse av barn og unge med annen kulturell bakgrunn enn norsk og barn med spesielle behov i kunst- og kulturaktiviteter. Det vises der til at det kun er 2,6 pst. av elevene i kulturskolen som har fremmedspråklig bakgrunn. Jeg er derfor glad for at vi har en melding som viser at en storstilt satsing på inkludering og deltakelse er viktig. SV har gjennom mange år vært en pådriver for etnisk mangfold og inkludering i kulturpolitikken, og det er ganske godt dekket i denne meldinga. Men tida er for lengst moden for å tenke videre om mangfold. Jeg er glad for at mangfoldsbegrepet nå er bredere, og at også funksjonsevne er en faktor som nevnes når det snakkes om lik mulighet til deltakelse. I FNs konvensjon om rettighetene til mennesker med nedsatt funksjonsevne heter det at mennesker med nedsatt funksjonsevne har rett til å delta i kulturlivet på lik linje med andre. Det er derfor gledelig at det i meldinga framkommer at «Regjeringa arbeider med ein proposisjon om ratifisering av konvensjonen». Mennesker med funksjonshemning, utviklingshemning og demens prioriteres. Jeg kan nevne tiltak som tegnspråktolking av teater, aviser i lydformat, synstolking av norsk film, selv om det her ikke legges opp til annet enn en utredning av det, universell utforming og tilrettelegging, og ikke minst at regjeringa i samråd med SSB vil vurdere om funksjonsevne kan tas inn som en variabel i kulturbruksundersøkelsene. Kulturell deltakelse er et klassespørsmål, deltakelsen avgjøres for ofte av sosial tilhørighet og økonomi. Det å gi flest mulig anledning til å oppleve forskjellige kunstformer der de bor og virker, er viktig. Kultur i skolen, kulturskolen og folkebibliotekene er gode eksempler. Folkebibliotekene står i en særstilling som demokratisk møtested i lokalsamfunnet og har mange og gode muligheter til å drive inkluderingsarbeid. De er blant de mest brukte og best likte offentlige institusjonene. Vi har 13 876 utlån per årsverk i bibliotekene våre, nesten 25 millioner utlån og over 21 millioner besøk årlig. Bare de mobile bibliotekene, altså busser og båter som frakter bøker, lånte ut 600 000 titler i 2010. Bibliotekene er svært viktige kulturinstitusjoner og bidrar til å styrke og opprettholde sosial og kulturell utjevning. Personer med innvandrerbakgrunn er blant de flittigste brukerne av folkebibliotekene. Bibliotekene skal være tilgjengelige for hele befolkninga, også dem som ikke kan benytte seg av det ordinære bibliotektilbudet. Det er viktig at vi fortsetter den storstilte satsinga som er på folkebibliotekene. En kultur som virkelig er tilgjengelig, møter oss der vi er i hverdagen. Og da er skolen en viktig arena for å nå alle barn og unge. Tiltak som flytter kulturen inn i skolen, og det å legge flere aktiviteter som nå tradisjonelt foregår på ettermiddagen og om kvelden, inn i eller i tilknytning til skolehverdagen kan gjøre at flere blir kjent med og deltar i kulturaktivitetene – uansett bakgrunn. Flertallet ber i innstillinga regjeringa vurdere hvordan man kan legge til rette for mer deltakelse og sosial utjevning ved å legge flere tiltak inn i en helhetlig skolehverdag. Dessverre er det sånn at mange barn fortsatt utelukkes fra deltakelse i kulturskolene. Da er det viktig å stimulere til tiltak som kan endre dette, f.eks. gjennom moderasjonsordninger og friplassordninger. Ved å tilby gratis kulturskole til dem som ønsker det i tilknytning til skoledagen, vil også flere bli kjent med hva kulturskolen er, og det gir mulighet til deltakelse fra grupper som i dag ikke søker slike tilbud. En styrking av kulturskolen vil være et viktig bidrag til å øke inkludering og deltakelse blant barn og unge. Derfor er det viktig å påpeke at det er behov for et økonomisk krafttak, slik at antall elevplasser økes. Det er en rekke gode tiltak i stortingsmeldinga. Jeg skulle gjerne vært innom alle, men rekker til slutt bare å framheve det positive i at kultur i fengsel også har fått plass i meldinga. Kulturaktiviteter skal være en del av hverdagen i fengsel som i samfunnet for øvrig.


Det burde egentlig være grenser for hva man skulle la seg provosere av til å gå på talerstolen. Men jeg må likevel få si til representanten Dahl, som i den ene setningen beskylder andre for å tolke som en viss person leser en viss bok, og som i neste setning tydeligvis har ustyrtelig mye større kunnskaper om Arbeiderpartiets og SVs intensjoner bak de forslagene vi legger inn enn det Arbeiderpartiet og SV har redegjort for: Det blir rett og slett litt merkelig. Når det gjelder boplikten og eventuelle krokodilletårer fra SV fordi vi faktisk ønsker at kommunene skal få støtte til å ivareta denne ordningen på en god måte og få juridisk støtte som gjør det mulig for kommunene å bruke boplikten som instrument, så registrerer jeg at representanten Dahl går hardt ut mot denne reguleringsordningen. Men representanten Dahl er vel klar over at han også går hardt ut mot den regjeringen vi har, som faktisk ønsker å bevare boplikten som et virkemiddel? Representanten Dahl må gjerne kalle det krokodilletårer. Men vi i SV ønsker i hvert fall at når vi først har reguleringer på dette området, må vi sørge for at kommunene får mulighet til å sørge for likhet for loven og får mulighet til faktisk å bruke dette instrumentet som Stortinget har ønsket å gi dem, og at det ikke bare blir en papirbestemmelse der de med muligheter til å kjøpe seg hjelp fra ressurssterke advokater, får det som de vil.


Alle barn som kommer til Norge, har – uansett oppholdsstatus – og skal ha den hjelpen de trenger, hvis de trenger hjelp fra barnevernet. Men alle barn som kommer til Norge, trenger ikke å være barnevernsbarn. Der er jeg helt enig med statsministeren: Alle barn eller all ungdom skal ikke være under barnevernet. Stortinget vedtok i 2009 at de under 15 år skal få en ekstra oppfølging fra barnevernet. Det er et ansvar som vi nå tar, og vi har altså økt budsjettene til dette. Så er det sånn at når de barna som bor i asylmottak, kommer ut i kommunene, er det det kommunale barnevernet der ute i kommunene som har et ekstra ansvar for å følge opp alle barn. Det er det viktig at barnevernet er klar over. Derfor jobber vi også opp mot kommunene. Vi har sendt brev om at kommunene må være klar over at både barn som bor i omsorgssenter, barn som bor på asylmottak, og barn som bor på vanlig mottak sammen med sine foreldre, har krav på de samme barnevernstjenester som andre barn.


Jeg vil igjen tilbake til Brasil-milliarden. Det som er skjedd, og som statsråden for så vidt også bekrefter her i dag, er at det avskoges fortsatt i Brasil. Det vil si at det samlede volum på den tropiske regnskogen i Brasil er nå mindre enn noensinne. Dette ønsker den brasilianske regjeringen å gjøre noe med. De ønsker ytterligere fortgang i avskogingen av Brasil ved å gjennomføre lovendringer som gjøre det enklere å få tillatelse til å gjennomføre store avskogingsprosjekter. Det blir møtt av en norsk statsråd som dukker opp og plutselig har 1 mrd. kr, som foræres som en gave til en regjering som har den atferden jeg nettopp beskrev. Hvorledes tror statsråden at regjeringen i Brasil forestiller seg at denne milliarden er begrunnet?


Representanten Aasland sa at det gikk mot slutten av debatten, men når jeg ser på forsamlingen nå, frykter jeg at den kommer til å vare én time til. Representanten Klungland har ankommet. Ja, to ganger har vi fremmet dette forslaget. Vi fremmer det én gang i år, fordi det er et knakende godt forslag, som absolutt burde fått flertall. Og inntil flertallet i salen forstår det, vil vi fortsette å fremme det. Det er ikke vanskelig for Regjeringen å si at de skal legge fram en energipolitisk handlingsplan. Det er ingenting her som binder Regjeringen til noen virkemidler. Det vi etterspør, er at en legger kortene på bordet, slik at vi sammen, i Stortinget, kan sette oss ned og si hvordan norsk energipolitikk bør være i årene framover, for å løse de utfordringene vi vet er der. Vi har fremmet forslaget to ganger. Regjeringen har ikke fremmet noen forslag som alternativ. Så etterlyser representanten Aasland våre forslag for å møte dette. Da håper jeg at representanten Aasland setter seg ned og noterer godt, eventuelt kan han ta fram gamle innstillinger og se på forslag fra mindretallet, som altså ikke har fått Regjeringens støtte. Der vil han kunne finne forslag, interpellasjoner og spørsmål som går på thorium, CO2-verdikjede, grønne sertifikater, som går på at grensen for småkraftverk skal være på 3 MW og ikke på 1 MW, at en skal ha lokal behandling av saker om småkraftverk istedenfor at NVE skal gjøre alt, og at en skal ha en samlet plan for vindkraft. I dag har vi fremmet representantforslag om at en ikke skal tvinge kommuner til å ha vindkraft mot sin vilje. Vi har sagt at man skal ta opp på nytt avslåtte søknader om utbygging av vannkraft, vi har sagt at en ikke skal verne Vefsna, vi har sagt at en skal gi støtte til opprustning og utvidelse av eksisterende vannkraftanlegg, osv. Hvis representanten Aasland ikke har fått med seg noen av disse forslagene, men sier at forslaget i dagens innstilling er det eneste forslaget opposisjonen har fremmet, samlet eller hver for seg, må jeg nesten spørre om representanten har vært til stede under komitebehandlingene det siste halvannet året. Jeg kan godt sende en skriftlig liste til representanten, hvis han trenger det, så har han det til neste debatt.


Jeg hadde ikke tenkt å ta ordet igjen, men jeg ble fristet av – unnskyld meg, men jeg må si – en del innlegg der man rett og slett ikke har satt seg inn i saken om hvordan forsvarsindustrien faktisk virker, og det synes jeg er uheldig når man står i stortingssalen. Bare til sistnevnte representant, Simensen, som sa at vi kan ha ulike meninger om våpeneksport til «undertrykkende regimer». Nei, det er ingen ulike meninger og oppfatninger om våpeneksport til undertrykkende regimer i denne salen. Alle er imot det, og vi gjør det ikke – vi har et eksportregelverk som sier at vi ikke skal gjøre det, og vi gjør det ikke. Det er altså A-materiell. Så man bør ikke starte en diskusjon med å si dét først, og så si hvorfor man ikke skal ha det, og at det kan være ulike meninger. Det finnes ikke, og da bør man heller ikke diskutere det. Så hvordan er det egentlig forsvarsindustrien faktisk fungerer? Det er slik at store forsvarsindustribedrifter i Europa, og også i USA, produserer komponenter som inngår i et større system. Det er det Kongsberg tjener penger på, og det er hvordan Kongsberg produserer – også Nammo, for den saks skyld. Det er derfor Thales finnes i Norge, fordi de produserer komponenter og samarbeider med det norske forsvaret. De inngår i et større system. Så la oss ta et eksempel, hvis man ønsker sluttbrukererklæring. La oss si at man ber amerikanerne om at vi skal ha sluttbrukererklæring på alt vi selger til USA, slik at ikke de videreeksporterer det til land vi ikke ønsker å eksportere til. Hva vil amerikanerne da si? Da kan dere ikke være med på dette systemet, f.eks. en del av JSF, som vi har tenkt å eksportere til land som dere ikke ville ha eksportert forsvarsmateriell til. Da kan vi ikke si som representanten Simensen sier, at vi vil ha flere kontrakter. Man kan ikke be om flere kontrakter når man ikke samtidig vil være med på at USA kan eksportere til andre land, i henhold til deres eksportregelverk. Man kan ikke forlange at USA skal bruke det norske eksportregelverket, som er blant de strengeste i verden, hvis de har et annet eksportregelverk og de er verdens største leverandører og produsenter av forsvarsmateriell. Det henger ikke på greip. Derfor er det, ut fra de forslagene som stilles, mangel på kunnskap om selve bransjen, og derfor er det så meningsløst. Et eksempel er forslaget om mer åpenhet. Det skal settes ned et såkalt etikkråd som skal være underlagt dette. Jeg antar det er stortingsrepresentanter og andre som skal sitte der og mene noe og synse noe, hente ekspertråd fra ulike aktører for å få vite om Kongsberg, Nammo og andre skal få eksportlisens. Det har oppstått en glimrende idé. Skal vi altså sitte og overprøve bedriftene, overprøve ekspertene, som innhenter sine ekspertråd gjennom Utenriksdepartementet? Og når det gjelder bedriftenes åpenhet – hva er deres bedriftsplaner, ønsker om eksportregelverk, som vi skal diskutere i åpenhet, og som media kan ta? Det er jo ingen bedrifter som opererer på denne måten, og det er helt umulig å gjennomføre. Så til sluttbrukererklæring: Vi skal ha en NATO-sluttbrukererklæring, sa utenriksministeren. Jeg har selv jobbet tre år i NATO og sittet ved det bordet som forhandler frem den typen erklæringer. Jeg kan garantere: Det kommer aldri til å skje.


Når man leser Fremskrittspartiets budsjett, ser man at de vil omtrent halvere støtten til norsk landbruk. Mitt spørsmål til representanten Hedstrøm blir: Har man i Fremskrittspartiet gjort noen konsekvensvurderinger av hva det vil føre til å halvere støtten til norsk landbruk? Jeg glemmer ikke da komiteen var på reise i Finnmark i høst, da Hedstrøm i Tanadalen holdt en flammende tale om hvor viktig det var med arktisk landbruk, samtidig som han åpnet et nytt kaldfjøs i Tanadalen. Tror representanten Hedstrøm virkelig at det er mulig å holde slike flammende taler og åpne nye fjøs i Tanadalen med Fremskrittspartiets landbrukspolitikk?


Jeg skal benytte min tilmålte tid til å omtale rammeområde 11, landbruksdelen, som er det ansvarsområdet som tildeles mest tilskudd og subsidier, med bevilgninger i størrelsesorden 14 milliarder kr. Andre representanter fra Fremskrittspartiet vil ta for seg andre områder. Det som slår en, er at landbruksoverføringstankegangen er like fremtredende som før hos flertallet av komiteens medlemmer. Dristighet og nytenkning glimrer med sitt fravær. Det er mest lettvint å la tingene gå som før. Norske bønder har sammen med sine sveitsiske kolleger mer støtte enn i andre europeiske land. Alle støtteordninger til landbruket, inkludert skjermingsstøtten, gir et støttenivå på over 20 milliarder kr pr. år. Deler man beløpet på 70 000 bønder, nærmer vi oss en sum på 300 000 kr for hver norsk bonde, eller 30 000 kr i utgifter på dette for en gjennomsnittlig norsk tobarnsfamilie. Fremskrittspartiet ønsker å prioritere bruken av folks skattepenger annerledes. Mange av disse milliarder kr kunne vært brukt innen helsevesenet og eldreomsorgen, eller til å redusere skatter og avgifter for enkeltmennesker og bedrifter. Dette blir også fulgt opp med markante kutt på landbrukssektoren fra Fremskrittspartiets side. Arbeiderpartiet, Fremskrittspartiet og Høyre har i felles merknader i innstillingen villet legge større vekt på heltidsbondens situasjon. Det samme flertall understreker betydningen av prisnedgang på norske matvarer, men det uttrykkes ingen enighet om hvilke midler som må til for å nå målene. Flertallet gir riktignok uttrykk for at alle prisdrivende elementer fra jord til bord må gjennomgås i dette arbeidet, og det er vel og bra. Det er viktig og vesentlig fordi det kan gi svar på hvor stor del av prisen til forbruket de ulike deler av verdikjeden representerer. Man kan også avdekke hvilke ledd som er mer kostbare i Norge enn i sammenlignbare land. Blir dette synliggjort, kan resultatene legges frem som grunnlag for opinionsdanning og beslutninger i Stortinget. Men en forutsetning må være at flertallet er villig til å følge dette opp, slik at konsumentene kan oppleve reelle prisreduksjoner på matvarer. Ifølge mediene vil den etterlengtede landbruksmeldingen inneholde forslag til politiske tiltak for å få matvareprisene ned her i landet. Etter Fremskrittspartiets syn vil det ikke være noen løsning å innføre differensiert moms med en lavere sats for matvarer. Heller ikke priskutt på landbruksvarer gjennom økonomisk kompensasjon for pristapet over jordbruksavtalen er noen god løsning. Det vil gjøre forbrukere og bønder en bjørnetjeneste. Forbrukerne må betale gildet i form av økte bidrag over skatteseddelen ved at bøndene ikke presses sterkt nok til effektiv produksjon. Bøndene taper hvis de ikke gradvis tilpasser seg en konkurransesituasjon som vil gjøre seg sterkere gjeldende som et resultat av internasjonale forhold. Det er på høy tid at de selvstendig næringsdrivende i matvareproduksjonsbransjen gis muligheter og inntekter som et resultat av økt konkurranse og mer effektive gårdsbruk. Som et ledd i dette må landbruket dereguleres. Samvirkets reguleringsansvar må erstattes av konkurranselovgivning for å oppnå lavere forbrukerpriser. Videre må driftige bønder gis mer spillerom for egen utvikling gjennom at man bl.a. opphever konsesjonsgrensen for ervervsmessig husdyrhold, opphever alle produksjonsbegrensninger, avvikler restriksjoner på salg av jord- og skogeiendommer, opphever statens forkjøpsrett til landbrukseiendommer, opphever bo- og drivepliktsbestemmelsene og mye, mye mer. I dag er det faktisk slik i Norge at en bonde blir kriminalisert hvis han produserer stort, effektivt og billig. Herav følger at vi ønsker å avvikle ordningen med jordbruksavtale. Det er en omfattende og uoversiktlig næringsavtale, en enormt komplisert affære med et stort byråkrati koblet til uoversiktlige forhold, og hvor kun et fåtall personer har den fulle oversikt når viktige spørsmål blir avgjort. I neste omgang betyr det detaljstyring av den norske bonde, som er bastet og bundet på hender og føtter av tilskudds- og reguleringsordninger. Antallet tilskuddsordninger som i dag er på over 100, har en tendens til å øke, og hver tilskuddsordning har et detaljert regelverk. Det trenges et stort byråkrati til å administrere hele dette apparatet. Tusenvis av offentlig ansatte hever lønn for å holde orden på alle utbetalinger, søknader og kontroller. Behovet for omlegging er åpenbart. Det må være et mål å få de fleste av disse byråkrater ut i mer produktivt arbeid. Vi er midt oppi en debatt om økt arbeidsinnvandring til Norge. Et ledd i arbeidet med å dekke behovet for arbeidskraft bør være å frigjøre personer fra landbruksbyråkratiet, og en del bønder kan, eventuelt etter omskolering, finne sin plass i samfunnet gjennom arbeidsplasser i virksomheter som bidrar til betydelig økonomisk verdiskaping. En samlet komite er opptatt av den økende grensehandelen med Sverige, og det med god grunn. Bare i grensefylket Østfold, hvor jeg kommer fra, vil grensehandelen i år komme opp i godt over 2 milliarder kr. Kjøtt og andre matvarer står for en stor prosentandel, og alle piler peker oppover. Budsjettforliket mellom Arbeiderpartiet og Regjeringen har ikke gitt noen drahjelp eller forhåpninger om hvordan problemet kan løses. De store prisforskjeller på matvarer og andre lokkevarer i Norge og Sverige gir svært negative resultater i norsk disfavør. I julehandelens tid vil vi få endeløse køer av bilende nordmenn som strømmer over grensen. Vi har fått et området på den andre siden av kjølen som nå blir kalt «Little Norway» – et voksende, lykkelig samfunn der man stort sett bare treffer kjøpelystne nordmenn. For mange er det eneste mulighet til å protestere mot norsk landbruks- og avgiftspolitikk. Fremskrittspartiet har i sitt alternative statsbudsjett tatt konsekvensen av dette og fremlagt en egen grensehandelspakke med en kraftig reduksjon i de særnorske alkohol- og tobakksavgifter samt reduksjon i kullsyreavgiften og avgifter på sjokolade og sukkervarer. Det er nødvendig også for å få redusert organisert kriminalitet. Vi vet at internasjonale bander og mafiaer er involverte i smugling av sprit og sigaretter, og det kan også være de samme som kan stå bak narkotikasmugling. Derfor blir dette sterkt prioritert fra vår side. EUs landbruksreform vil ytterligere redusere matvareprisene i våre naboland kommende år. Nye grupper vil endre handlemønsteret og dermed bidra til økt overproduksjon av norske landbruksvarer. I dag er resultatet at norsk kjøtt og melk dumpes på verdensmarkedet for en slikk og ingenting. 19 000 tonn prima storfe- og svinekjøtt vil dette året dumpes ute. Men fra og med neste år setter WTO-avtalen klare begrensninger på denne eksporten. Det er slik Fremskrittspartiet har villet ha det hele tiden innenfor dagens system. Skal det dumpes, må det selvsagt skje i det norske markedet. På den måten kan forbrukerne få noen av sine dyrt betalte subsidier tilbake gjennom lavere priser. Det er i overensstemmelse med hva Næringslovutvalget har sagt tidligere. Det er en over 60 år gammel lov som regulerer utenlandsdumpingen, nemlig omsetningsloven, som vi vil fjerne, fordi den ikke er i overensstemmelse med forbrukernes interesser. Flertallet bestående av Arbeiderpartiet, Fremskrittspartiet og Høyre omtaler i merknadene i innstillingen WTO-forhandlingenes betydning for de fremtidige rammebetingelser i norsk landbruk. Norge er blitt møtt med sterke krav om tollreduksjoner på landbruksprodukter i Seattle. Vi erfarer at medlemmer i organisasjonen retter harde angrep mot forsøk på å gi norsk landbruk en spesiell stilling. Mange land har problemer med å akseptere den norske formuleringen «multifunksjonalitet», som ble brukt som et forsøk i forhandlingene på å rettferdiggjøre at landbruksprodukter løftes ut av den generelle diskusjon om tollsatser for varer. Vi mener det vil være direkte urealistisk å se bort fra en betydelig konkurranseeksponering av landbrukssektoren. Selv om forhandlingene i Seattle har gitt et midlertidig tilbakeslag, kan vi ikke stoppe en utvikling i retning av friere verdenshandel og globalisering. Det er et spørsmål om tid. Fremskrittspartiet forventer at Regjeringens stortingsmelding om landbrukspolitikken, som skal legges frem i nær fremtid, skisserer mulige løsninger på disse spørsmål. Jeg har sagt det før: Jo lenger ansvarlige myndigheter venter med å fatte nødvendige vedtak, desto større problemer. Det kan bety at store deler av landbruket blir utkonkurrert eller må gjennom en smertefull omstillingsprosess, som vil sette dype spor etter seg. Jeg vil ta opp forslag nr. 4, på vegne av Fremskrittspartiet og Høyre, og forslagene nr. 5 til og med nr. 13, på vegne av Fremskrittspartiet, inntatt i innstillingen.


Representanten Johnsen frå Høgre held fram i same gata som Framstegspartiet begynte på og delvis òg Arbeiderpartiet var inne på – altså kolkraftkameratane, som ein gjerne kan kalla dei. Det er dei som ikkje vil vera med på nokon tiltak for å gjera noko med forbruksveksten. Det er dei tre partia som er sentrale i denne salen og som har fleirtal, og bl.a. representanten Johnsen frå Høgre er med på å pressa den litt vaklande sentrumsregjeringa for å få vekk dei tiltaka denne regjeringa måtte ha for å dempa veksten. Så utfordringa til dette ligg ikkje hjå SV i det heile. Den ligg hjå dei tre partia som stadig vekk i viktige energi- og miljøsaker heng i hop. Der ligg hovudproblemet i denne saka. Det veit òg representanten Johnsen, for dette spelet kan han frå før, frå andre delar av Noreg. Så til dette med vindmøller som stadig vekk blir trekt fram. Nå veit ikkje eg om hotelldirektør Johnsen er bekymra for at det skal koma vindmøllepark i nærleiken av hotellet på Sola strand. Om det er slik, trur eg han skal ta den bekymringa ganske roleg. Det er klart at det ikkje passar inn med vindmøller alle stader. Det er heilt opplagt. Eg har aldri sagt, og kjem heller aldri til å seia, at ein skal dekka dette forbruket med vindmøller. Tvert imot har eg gjentatte gonger her i dag sagt at me må dempa veksten. Me må sørgja for å få tiltak som får ned veksten, og så må me laga ein tiltakskjede på det. Då kan vindmøller vera ein bitteliten liten del, men ikkje så stor som Jan Johnsen forsøker å gjera det til for å latterleggjera eit alternativt standpunkt.


For det første har jeg lyst til å undersøke om jeg hørte rett, da jeg hørte representanten Pollestad på talerstolen, for han mente at de reglene som vi foreslår her i dag, ikke er gode nok og viser seg ikke å kunne fungere godt nok. Hva er det med de reglene som ikke er godt nok, og som ikke vil fungere godt nok? Han viser også til EU-regelverk. Det synes jeg er en interessant innfallsvinkel – at Senterpartiet nesten beskytter seg bak EU-regelverket for å gjøre fornuftige, kloke og nasjonale lovendringer. I så fall er det en ny politikk fra Senterpartiet. Hvis jeg hørte riktig når det gjelder EU, lurer jeg på hvilke forslag vi har fremmet som eventuelt er i strid med EU-regelverket. Jeg klarer ikke helt å se for meg det. Så er jeg også litt glad for at statsråden, som er et eller annet sted i salen, presiserer at om vi lovfester dette, vil det ikke skade og svekke permitteringsinstituttet, som Arbeiderpartiets hovedtalsmann sa det ville gjøre. Det synes jeg er en nyttig og grei avklaring. Jeg håper også at Arbeiderpartiet i ettertid er såpass ærlig overfor seg selv og sine politiske motstandere at de bruker en og samme retorikk – at de blir enig med seg selv om hva som er gjeldende på dette området. Så har jeg fortsatt ikke fått klarhet i de spørsmålene jeg stilte i mitt hovedinnlegg. Jeg regner med at jeg ikke får noe svar på dem heller. Men når man går så høyt ut og sier fra talerstolen og i innstillingen at det vil svekke permitteringsinstituttet og at det vil føre til et dårligere bedriftsdemokrati, synes jeg med respekt å melde at man burde være tydeligere og komme med klare svar tilbake og presisere hva det er som er uhensiktsmessig med de forslagene vi nå fremmer, og på hvilken måte det vil svekke permitteringsinstituttet. Eller var det bare en floskel som man brukte fra denne talerstolen, fordi man har fått det på argumentasjonslisten sin fra en del folk man har kontakt med i LO? Jeg synes det derfor var en nyttig presisering fra statsråden. Men det hadde vært veldig greit å utfordre Arbeiderpartiet på det, slik at man iallfall ikke bare slenger fra seg slike påstander uten i det minste å kunne gjøre rede for dem.


Torstein Rudihagen siterte Skriften, og en av de klareste tingene i Skriften er at Vårherre gleder seg storligen over syndere som omvender seg. Det gir mye større glede enn de som har hatt en konstant kurs. Derfor skal vi alle glede oss over Fremskrittspartiets stadige tilnærming til nye posisjoner. Så får vi heller gi tilgivelse for at det bare er noen få år siden man mente at George Bush burde få fredsprisen, eller at det med klima var noe som SV hadde funnet på for å vinne stemmer. La oss bare glemme det og se på det nåværende Fremskrittspartiet og glede oss over at Solvik-Olsen kanskje kan konsolidere partiet på en ny og mye bedre kurs for Norge. Jeg har lyst til å ta tak i Erna Solbergs innlegg, for der var det viktige ting som vi alle bør tenke på videre. Hun trakk fram behovet for en tidslinje. Det er og blir veldig viktig. København må ikke bare gjennomføre en viktig omfattende avtale, men avtalen må også inneholde forpliktelser for hvordan den skal bli folkerettslig i 2010, og København bør trekke opp hvordan man videre skal ta skrittene for å nå målet om 2 °C, som ikke er mulig å oppnå i København slik sitsen nå er. Det legges f.eks. opp til en stor konferanse om såkalt «Rio-plus-20» i Brasil i 2012. Det kan være én anledning hvor temaet om grønn økonomi vil være et fokus, men det kan også være andre. Hun trakk også opp behovet for å diskutere hvordan vi kommer videre på miljøteknologi. Som jeg har sagt i Stortinget og mange andre steder mange ganger, miljøteknologi er og blir selve det mest grunnleggende svaret på klimatrusselen. Vi klarer ikke å håndtere klimaendringen uten en teknologisk revolusjon. Jeg vil innby til dialog med Høyre om hvordan vi får til en bedre styring av markedet, for grunnen til, Solvik-Olsen har rett i det, at Norge er et mer lavkarbonsamfunn på en del områder enn andre, vi har bedre teknologi, er jo nettopp at vi har hatt bedre offentlig styring med markedet i Norge enn man har hatt i andre land, og vi bør diskutere hvordan vi får til den rette styringen over tid, slik at vi kan få bedre miljøteknologi. Vi bør også diskutere hvordan det offentlige og private kan samarbeide om pilotprosjekter. Det er ikke alltid lett å velge ut hvilke teknologier som har framtidens muligheter i seg, men vi må finne brede, omfattende ordninger, slik at vi får drevet fram den nye teknologien raskere. Jeg synes Erna Solbergs innlegg var konstruktivt, så la oss samarbeide videre om det. Til slutt vil jeg si at vi alle har en utfordring med tanke på at en fjerdedel av folket ikke tror på klimaendring. Det gjør det til sjuende og sist vanskelig å drive fram en rask nok politikk på dette området i Norge. Det må vi gjøre ved å få tydeligere fram for folk at det ikke er temperaturen i seg selv som er det problematiske, vi ville vel alle, bortsett fra skientusiaster, ha gledet oss over at det ble fire grader varmere ute i Oslos gater i dag. Men det er jo temperaturendringenes betydning for alt det andre som er farlig: større helseproblemer, flere naturkatastrofer, mer omfattende tørke. Det er dette vi må få fram.