Jeg er veldig glad for at SV i behandlingen av denne meldingen har fått gjennomslag for at Stortinget skal be Regjeringen om å vurdere å sette ned et bredt sammensatt utvalg for å vurdere hvordan vi best kan forebygge skader og ulykker og andre samfunnsproblem på bakgrunn av klimaendringer på kort og lang sikt. Dette er positivt, men samtidig må vi ikke i påvente av en slik utredning unnlate å sette i verk tiltak som vi i lys av klimaendringene vet haster. Et av de mest sårbare områder i denne sammenhengen er energiproduksjonen. Med de klimautfordringene vi står overfor – slik som både økte nedbørsmengder og flere stormer på Trøndelags- og Mørekysten – er det å øke andelen ny fornybar energi en god strategi for å gjøre oss mindre avhengig av store og sårbare anlegg. Nye fornybare energikilder betyr en mer desentralisert energiproduksjon, noe som eksempelvis reduserer sårbarhetsproblematikken knyttet til overføringsnettet. Men i tillegg er dette noe som vi i en global sammenheng har forpliktet oss til gjennom vår offensive rolle i Johannesburg, og nå sist i New Delhi, hvor Norge stod i spissen for å øke andelen ny fornybar energi til 10 pst. innen 2010. På samme tid viser det seg altså, ifølge Dagens Næringsliv i går, at Regjeringen parallelt sitter i Brussel og forhandler med EU om at Norge skal få slippe å øke andelen fornybar energi, og dermed unngå et krav som EU har kommet med i form av et nytt direktiv. Begrunnelsen statsråd Steensnæs gir, er at unntak er nødvendig for å kunne bygge gasskraftverk. Dette er en svært pikant sak, og i lys av Regjeringens klimapolitiske engasjement, svært uheldig. Det kunne vært interessant å høre hvordan Norge på neste klimakonferanse vil forsvare vårt behov for å øke andelen fossil energi, samtidig som vi vil at alle andre skal redusere sin andel. Dette er ikke noe godt bidrag til respekt for Norges rolle i internasjonale forhandlinger, og heller ikke noe godt bidrag for å forebygge skader, ulykker og andre samfunnsproblem som følge av menneskeskapte klimaendringer.


Man kan i dag ikke gjøre annet enn å gratulere Fred. Olsen og hans kumpaner med at man faktisk har lyktes med å innføre en eksklusiv bostøtteordning for landets rikeste menn og kvinner. Det er i seg selv ganske oppsiktsvekkende at det er det som vil være resultatet av Stortingets behandling. Det jeg var opptatt av i Rudihagens innlegg, er at man i dag ikke tør gå linjen helt ut, men oversender et forslag om SIVA til Regjeringen. Men både hr. Hedstrøm og hr. Rudihagen sier i sine innlegg følgende: Vi har ikke endret syn. De har altså ikke endret syn på at det er SIVA som skal stå for utviklingen av den såkalte visjonen for statens del. Samtidig sier man at man ikke tør å legge det fram her i salen. Hva betyr da det? Det kan jo ikke bety annet enn at man ønsker abonnement på å ydmyke Regjeringen enda en gang, at saken sendes tilbake til Næringsdepartementet, og så skal Sponheim sitte og fikle litt med den og så komme tilbake til Stortinget. Så skal hr. Hedstrøm og hr. Rudihagen nok en gang si: Det var ikke det vi mente. Vi har hele tiden ment at SIVA skulle ivareta statens interesser. Dette er det jo ikke logikk i! Hva var det så SIVA egentlig skulle gjøre? Visjonen om det såkalte kunnskapssenteret skulle i utgangspunktet også ha en utdanningsbit, ikke bare en næringspolitisk bit. Stortinget har ved en rekke anledninger slått fast at her skal universitetsloven gjelde, her skal det være høgskolene og universitetene som skal styre kunnskapsbiten. Hvor er det blitt av det i dagens innstilling? Det står ikke med ett ord at dette faktisk har betydning for norsk utdanning! Tvert imot snakkes det om inkubator, og det snakkes om synergi – alle mulige flotte ord – men ikke om det som faktisk er realiteten. Hele det norske utdanningssystemet er satt på sidelinjen ved at SIVA, en institusjon som driver med næringsparker, skal styre det som kanskje er den viktigste biten av det fremtidige norske utdanningssystemet. Det er altså ikke annet å gjøre enn å gratulere Fred. Olsen og hans kumpaner, men samtidig er det meget god grunn til å spørre hr. Rudihagen: Mener han virkelig at SIVA skal styre den virksomheten i framtida? Eller er det bare fordi han er for feig at han ikke tør å fremme det forslaget i dag?


Representanten Horne argumenterte jo her for viktigheten av at man får flere barnehageopptak i året, av hensyn til at barna ikke skal være opptil to år før de får plass i barnehage. Tilsvarende har Fremskrittspartiet i sitt handlingsprogram vedtatt at de vil ha et løpende barnehageopptak. I dagens innstilling mener de det er passivt av regjeringa kun å foreslå en gradvis opptrapping til to opptak i året. Men det foreslås ikke noe annet fra Fremskrittspartiet i gjeldende innstilling – ei heller har det vært satt av penger til flere opptak i Fremskrittspartiets alternative budsjett, annet enn å vise til kommunerammene og økning der. Så mitt spørsmål til representanten Horne er: Hvordan ønsker Fremskrittspartiet å jobbe for at de skal innføre forpliktelsene som er satt i handlingsprogrammet om løpende barnehageopptak?


De siste år har medført flere flommer, bl.a. i Gudbrandsdalen. Sammen med den kunnskapen vi har om klimaendringene og økte nedbørsmengder, gjør dette at samfunnssikkerhet bør ha høy prioritet når spørsmål om masseuttak fra elver behandles. I Gudbrandsdalslågen har oppsamling av grus og sand i elven over tid økt flompotensialet i dalføret. Hensynet til flomdemping må allikevel veies opp mot andre hensyn som miljø og sikkerhet andre steder langs vassdraget. Miljøhensyn vil være viktig i behandlingen av saker om sikringstiltak, også masseuttak. Dette er fordi fysiske endringer i og rundt vassdragene påvirker leveområder for planter og dyr, ikke minst storørreten, som jeg oppfatter at lokalbefolkningen også er opptatt av. Norges vassdrags- og energidirektorat og Fylkesmannen vurderer de endringer som et sikringsanlegg eller et masseuttak vil påføre vassdragsmiljøet. Ved god planlegging og teknisk gjennomføring er det mulig å foreta masseuttak som ivaretar både flomhensyn og fiskeriinteresser. Det krever imidlertid god samhandling mellom berørte statlige myndigheter og lokale aktører. Jeg – og sikkert også representanten – er kjent med at en helhetlig forvaltningsplan for Lågen er under utarbeiding. Det er viktig å se ting i sammenheng, og planen vil bidra til dette. Samfunnssikkerhet vil være et viktig hensyn i denne planen, og den vil legge til rette for koordinert, effektiv og rask saksbehandling av denne typen saker. I noen tilfeller, også før planen er ferdig, vil det selvfølgelig være både riktig og nødvendig å gjennomføre tiltak, og det er jeg opptatt av å legge til rette for gjennom effektiv saksbehandling på dette området.


På vegne av representantene Per Sandberg, Terje Knudsen og meg selv har jeg den glede å fremsette et forslag om å oppheve reguleringen av fjærkresektoren ved å ta denne sektoren ut av loven om omsetning av jordbruksvarer.


Jeg vil ikke forhåndskonkludere verken den ene eller den andre veien. Vi har også hatt møte med samarbeidsforumet og mange andre interessenter i dette. Vi har gjort mange vurderinger underveis. Vi har vært på konferanser. Vi har truffet fagbevegelse og andre, som har løftet opp sine argumenter. Her er det mange ulike interesser som skal veies opp mot hverandre. Jeg mener at vi må se på hva Norge er best tjent med, både på sikkerhetssiden, på arbeidstakersiden, i oljebransjen, i helikopternæringen og når det gjelder trygghetsfølelsen folk skal ha i luftfartsnæringen generelt. Vi har et luftfartstilsyn som etter mitt skjønn gjør en fremragende jobb, som har god historikk å vise til. Og selv om en skulle ende opp med et europeisk regelverk, vil Luftfartstilsynet fortsatt være den avgjørende myndighet som kan stoppe flygninger fra å skje hvis de mener at dette ikke er godt nok. Så kan det godt hende at en sier at til tross for at Luftfartstilsynet har den muligheten på alle flygninger allerede, vil ikke det være tilstrekkelig hvis en opplever at et felles europeisk regelverk praktiseres veldig ulikt av ulike tilsynsland, og dermed skaper problemer i Norge.


Jeg har et spørsmål til statsministeren. I fjor sommer befant kongeriket Norge seg i en slags bensinrus. Bensin- og dieselavgiftene var det mest eksistensielle spørsmålet, godt hjulpet av Norsk Petroleumsinstitutt, som kjørte en annonsekampanje for dette. De lyktes: Bensinavgiftene ble satt ned. Det kostet 2,5 milliarder kr fra statskassen. Nå er Norsk Petroleumsinstitutt igjen i gang med en annonsekampanje, som koster 2,5 mill. kr. Norsk Petroleumsinstitutt er en forening for oljeselskapene. Statoil er et viktig medlem og betaler en fjerdedel av denne kampanjen. Hva synes statsministeren om at deler av statskassen nå brukes til en ensidig kampanje for skatte- og avgiftslettelser og indirekte finansierer valgkampen til Høyre og Fremskrittspartiet?


Jeg takker igjen statsråden for svaret. Statsråden har selv pekt på formuleringene i Fiskeridepartementets budsjettproposisjon på side 119, og jeg siterer: «Prosjektet må imidlertid vurderes i tråd med trafikkutviklingen og størrelsen på de skip som kan være aktuelle for anløp Bergen havn.» Det er slik at trafikkutviklingen er sterk, skipene blir større, og de blir også høyere. Det er altså en ny og forsterket utvikling siden dette ble skrevet. Vil statsråden ta nytt initiativ for å få dette prosjektet opp og frem? Vil statsråden alliere seg med tidligere byrådsleder Anne-Grete Strøm-Erichsen, som i sin byrådsledertid var en ivrig forkjemper for at Bergen måtte få denne seilingsleden på plass? Jeg håper det kan være en støtte for statsråden i arbeidet med å få realisert dette prosjektet, som åpenbart må finansieres av staten, fordi det er for sent å komme med regningen til dem som nå har nedbetalt broen.


Det er en presisering det ikke er behov for: Selvfølgelig skal PST følge alle de lover som Stortinget vedtar, i likhet med alle oss andre. Men jeg tror nok det er viktig å få med seg det jeg sa i mitt forrige svar, nemlig at det er klar motstrid mellom flere lover som Stortinget har vedtatt, og det er klart at også Riksadvokaten har ment at straffeprosesslovens taushetsbestemmelser vil gå foran ekomlovens bestemmelser. Så er Justis- og beredskapsdepartementet ikke enig i det, og det vil vi formidle til PST på en svært tydelig måte.


I dag undertegnet olje- og energiminister Terje Riis-Johansen og Sveriges næringsminister Maud Olofsson en overenskomst om prinsippene for utvikling av et felles marked for elsertifikater, eller grønne sertifikater om en vil. Samtidig debatterer vi i Stortinget i dag statsbudsjettet for 2010, som inneholder en rekordstor satsing på miljø, og ikke minst en satsing på fornybar energi: 5 milliarder kr til Fornybarfondet 1,8 milliarder kr i støtte til miljøvennlige energitiltak gjennom Enova tidenes satsing på CO2-håndtering 3,4 milliarder kr til forskning på prosjekter på Mongstad og Kårstø 300 mill. kr til forskning og utvikling innen fornybar energi og karbonfangst Den viktigste drivkraften for å få fart på utvikling av grønn energi vil være dagens avtale om overgang til et grønt sertifikat-marked. Dette vil bidra positivt til miljøet og redusere utslippet av klimagasser, og i tillegg vil denne satsingen ikke minst legge grunnlaget for utvikling av næringsliv, utvikling av industri og nye arbeidsplasser. Jeg er overbevist om at dette kommer til å bli en av de aller viktigste næringene i min egen landsdel, Nord-Norge, i årene som kommer. Fornybar energi kommer til å bli det nye industrieventyret. Og eventyret er allerede i gang: I Nordland er det 600 industriarbeidsplasser knyttet til solcelleteknologi i Glomfjord og Narvik. Finnmark har de beste vindressursene i hele Europa, og to vindparker er i drift i landsdelen. I vår fikk Finnfjord i Troms 175 mill. kr til å omdanne spillenergi fra smelteovnene til grønn kraft – og til varme som skal anvendes i produksjonsanlegg for biodrivstoff. Finnfjord har også som mål å bli det første CO2-nøytrale smelteverket i verden. I slutten av september ble teknologibedriften Hydra Tidal i Harstad tildelt 23 statlige millioner til å bygge et pilotanlegg for tidevannskraft. Den unike grønne teknologien skal settes i drift i Gimsøystraumen i Lofoten til neste år. Hydra Tidal mener at det er høyst realistisk å utvinne en kraftmengde tilsvarende 20 Alta-kraftverk. Hydra Tidal har visjoner – de ønsker å gjøre satsingen til et nordnorsk industrieventyr. Gjennom å bygge opp teknologiutvikling og produksjon i landsdelen mener de det kan skapes fra 1 000 til 1 500 arbeidsplasser knyttet til utvikling og produksjon av grønne kraftverk. De som mener at dette er urealistiske visjoner, bør se hva de har fått til i Danmark. Danskene er blitt verdensledende innenfor vindkraft, ikke fordi de har mye vind, men fordi de satset langsiktig. 27 000 arbeidsplasser er knyttet til vindkraftindustrien. Vindkraftteknologi er i ferd med å bli Danmarks største eksportprodukt. SV har lagt fram en plan med et mål om å skape 5 000 grønne arbeidsplasser i Nord-Norge i de neste 10–15 årene. I dag vedtar vi et samlet miljøbudsjett på 37 milliarder kr, en økning på 5,7 milliarder kr, og i dag ble det inngått en avtale med Sverige om prinsippene for overgang til et grønt sertifikat-marked. (Presidenten klubber.) Legges denne satsingen til grunn, har vi all grunn til å tro at vi skal nå målet om 5 000 nye industriarbeidsplasser i Nord-Norge. (Presidenten klubber.)


Jeg takker statsråden for tilleggssvaret. I Østfold fungerer denne fangsten helt utmerket. Man har fangstlag, og alt tidlig på året hadde man tatt den mikroskopiske mengden sel, altså 18 dyr. Tidligere, for noen år tilbake, var kvotene langt større, og da var det en viss biinntekt også i dette ved at man leverte kjøtt til en del Oslo-restauranter. Mener ikke statsråden at også det økonomiske argument må tillegges en viss betydning? Da må man øke kvotene med noe mer enn et par–tre dyr, som det her forsiktig antydes.


Jeg forholder meg til hva Fremskrittspartiet foreslo for 2006. Det er et faktum at når det gjaldt regionbevilgninger for Asia, foreslo Fremskrittspartiet å kutte med 460 mill. kr – altså blir det 50 mill. kr igjen til Asia, og det blir ikke mye til nasjonbygging i Afghanistan. Så er det slik at SV hele tida har støttet opp om ISAF-styrkene, med det mandatet ISAF-styrkene har. SV har i denne regjeringa vært med på å øke bidraget til ISAF-styrkene. Ja, vi erkjenner at det må et militært bidrag til. Men så ønsker jeg at både Fremskrittspartiet og andre er med på den diskusjonen som foregår i NATO, nemlig: Er strategien riktig? For det er helt riktig, NATO kan ikke mislykkes i dette bidraget nå. Det har verken Afghanistan eller NATO råd til. Vi må kunne koste på oss diskusjonen om: Hvordan er strategien for å kunne lykkes i Afghanistan?


Det er godt at Arbeiderpartiet har moderert seg litt. Sist de var på meg med dette, hadde jeg lagt fram veiplaner for 100 milliarder, nå er det nede i 50. For det første har ikke vi sagt at dette er til drift, eller noe sånt. Vi har sagt at å bygge nye, bra veier i Norge er ren, skjær investering. Og vi har sagt at istedenfor å sette en del av alle våre oljemilliarder på bok vil vi investere i veinettet – og jeg bruker ordet investere. Vi mener at å ha et bra, moderne veinett på like fot med andre land, er og blir en investering. Vi er nødt til å gjøre noe med veinettet i dette landet for næringslivet. Da mener vi at det er atskillig bedre å bruke disse milliardene på veiinvesteringer, istedenfor å gjøre som Regjeringen gjør nå, med god støtte av Arbeiderpartiet, putter oljemilliardene inn i alle mulige aksjefond og aksjer ute, og vi vet alle at tapet i fjor var 123 milliarder.


Jeg skjønner at helseministeren føler seg forpliktet til å følge de retningslinjene og de forskriftene som han selv legger i denne saken, og som han frontet gjennom statsbudsjettforhandlingene. Det er jeg ikke så veldig overrasket over, og det må selvfølgelig statsråden gjøre. Det som er problemstillingen, er at de nye endringene faktisk trer i kraft denne uken, fra mandag 1. mars. Det jeg lurer litt på, er om statsråden nå vil følge intensivt hvordan den nye ordningen fungerer for de pasientene som blir satt på disse medikamentene. Dersom det skulle vise seg at den endringen som nå ligger til grunn – med henvisning til ALLHAT-studien som er blitt brukt som et argument – ikke holder mål, vil statsråden komme tilbake til Stortinget og gjøre om det vedtaket som ble fattet i forbindelse med statsbudsjettet?


Eg har lyst til å dvela litt ved det replikkordskiftet som var nå mellom Høgre og Senterpartiet. Eg har ei viss forståing for at Høgre ønskjer å fiska litt i rørt vatn, når ein ser på korleis sentrumspartia i dag liksom har sprikt litt i forskjellige retningar. Når ein òg veit at Høgre er på beilarkurs i forhold til sentrum, har eg litt forståing for at Høgre nå gjer seg endå meir tekkeleg for sentrum, og dei har jo fått god støtte av Venstre i denne saka. Eg forstår då at det er viktig å få det poenget fram i denne debatten òg. Eg synest likevel at ein overbruker Konkurransetilsynet vel mykje frå Høgres side. Men eg forstår det òg, for dersom ein ønskjer å privatisera Statkraft, er det klart at noko av grunnen til det er at ein nettopp skal ha mange hestar å spela på. Det er dei private som skal driva dette. For Senterpartiet, for Arbeidarpartiet, for SV – spesielt for SV – og for Kristeleg Folkeparti var ein viktig del av forhandlingane i denne saka å slå fast at den offentlege eigarskapen ligg fast. Det vil i klartekst seia det som står på side 2 i innstillinga: «Dette flertallet viser til at Statkrafts eierstruktur, og hjemfalls- og konsesjonslovgivningen, ligger fast.» Altså er det eit fleirtal som slår dette fast. Det er klart at med tanke på den førre saka, Statoil-saka, er det godt å vita at iallfall i denne saka er den offentlege eigarskapen sikra. SV er opptatt av å styrkja den offentlege eigarskapen. Derfor var det heilt nødvendig for oss å vera med i eit fleirtal og få inn dette som ein fleirtalsmerknad. I motsett fall hadde neppe saka i dag fått eit fleirtal. Med utgangspunkt i at det er ein uforgjengeleg ressurs me snakkar om, er det viktig at det er folkets eigedom, at det ikkje blir privatisert og selt utanlands, slik som eg trur Høgre og Framstegspartiet eigentleg står for når det kjem til stykket – kanskje òg Venstre, utan at eg er heilt sikker på det. Det var ein ting til som SV var opptatt av i forhandlingane. Det var at me må få ein diskusjon om kva me vil med eigarskapen som me har i Statkraft. Derfor er SV glad for at me har fått inn ein merknad som går på at ein skal ha ein gjennomgang av utviklinga av Statkraft som foretak, og av kraftnæringa elles, i 2002. Då kan ein få ein grundig diskusjon om korleis dette har gått og korleis vegen skal vera vidare. Bent Høie spekulerte på kvifor me skulle venta på at Statkraft kom med privatiseringsforslag. Det som Senterpartiet, Arbeidarpartiet og Kristeleg Folkeparti har slått fast, er at ein ikkje skal venta på det, for det skal ikkje komma. Det er det Stortinget nå fortel Statkraft. Når Aftenposten den 20. april i år spekulerer i dette, og styreleiar Vareberg uttaler at ein skal leita etter ei leiing med børskompetanse, kan altså me frå fleirtalets side seia at det er heilt unødvendig. Eigarskapen ligg fast. Det skal vera statleg eigarskap, og då treng me kompetanse for statleg styring av ein statleg eigarskap. Frå Venstre og Kristeleg Folkeparti blir det snakka ein del om – og det gjeld for så vidt fleire parti – at det er viktig med offentleg eigarskap og regionalt offentleg eigde selskap med slagkraft. Kven var ueinig i det? Det var iallfall ikkje SV, Senterpartiet og Arbeidarpartiet i sine merknader. Eg og SV ser det slik at problemet er at med den kommuneøkonomien som eit fleirtal her i Stortinget gjev kommunane, kjem dei i ein tvangssituasjon ved at dei må skaffa seg inntekter for å gjera investeringar. Og det er der at det, etter mi meining, berre er SV som har eit grep som ingen andre parti følgjer opp. Så kan dei gjerne seia at dei følgjer det opp når dei vedtek budsjetta og kommuneøkonomien, men eg trur at dersom ein spør kommunane, så får ein til svar at det ikkje er realiteten. Kommunane manglar pengar. Det er noko av det som dette fleirtalet burde gjera noko med. Derfor foreslår SV at ein for det første skal kunna forlanga ein minstepris ved sal, ein pris som står i samsvar med det å bygga ut ny kraft. Det er etter mi meining kjempefornuftig, men SV står altså aleine om det. Og når det gjeld problemstillinga med omsyn til dette med regional styrke, som Kristeleg Folkeparti, Venstre og fleire er opptekne av, kvifor vil ein ikkje då vera med på eit forslag som går ut på å tilby kommunar billige lån, slik at dei kan syta for å få den regionale styrken gjennom at dei får kapital og lån frå staten? Det ville det jo vera logikk i, men den logikken følgjer altså ikkje bl.a. Venstre og Kristeleg Folkeparti opp. Og då heng ikkje dette heilt på greip. Nå kunne SV i denne saka meldt seg ut og sagt nei, me vil ikkje vera med på noko, me vil ikkje vera med på denne utvidinga av dette lånet, for me får ikkje gjennom alle våre forslag. Men me vel altså å vera med ikkje minst på grunn av dette med garantien for at Statkraft framleis skal vera statleg eigd. Eg må likevel problematisera dette litt, og det går veldig mykje på sentrumspartia sitt forhold til miljø. Sentrumspartia er stadig vekk på banen og snakkar om viktige verdiar, dei snakkar om at det er viktig å satsa på miljø, og det er viktig å gjera noko med klimaproblema. Ja, det er SV heilt einig i. Men når det då kjem til det konkrete, er ein altså ikkje villig til å koma med styringssignal eller legga føringar på dei statlege selskapa. Då vil ein ikkje gå saman med SV og seia at Statkraft ikkje skal investera i selskap som opptrer i strid med Kyoto-avtalen, eller som ikkje vil fasa ut atomkraft. Det vil ein ikkje vera med på. Ein vil altså ikkje ha ein aktiv eigarskap med ei målsetting, ein vil berre la dei operera som ein vanleg rå kapitalist. SV meiner at når ein opererer med statlege pengar, anten det er i oljefondet eller i Statkraft, sånn som dei gjer nå, bør ein legga føringar på investeringane som gjer at ein faktisk bringar verda i meir riktig retning – i dette tilfellet på miljøsektoren. Eg konstaterer at når det gjeld sentrumspartia og denne problemstillinga, seier ein altså ja, ein vil gjerne ha eit betre miljø, ja, ein vil gjerne gjera noko i forhold til klimaproblema, ja, ein er imot atomkraftverk, men ein skal altså investera i det ute i Europa. Eg har problem med å forstå dette, eg synest dette liknar litt på dobbeltmoral. SV er, som sagt, for ein sterk offentleg eigarskap. Me har ingenting imot sterke offentleg eigde regionale aktørar og å legga til rette for det i vår politikk. Med dette tek eg opp SV sine forslag.


Jeg takker statsråden for et godt og utfyllende svar. Blant de ca. 83 000 soldatene i Heimevernet kan det være soldater med ustabil psyke som utgjør en sikkerhetsrisiko når de har bruksklare automatvåpen og et par hundre skudd i skapet. Det er vi enige om. Men som det ligger i navnet, skal Heimevernet utgjøre den mest lokale forsvarsavdeling – være klar til strid på noen få timer og med definerte sikringsobjekter inntil resten av Forsvaret klarer å mobilisere. Ser ikke statsråden at disse forslagene om en kammerlås og en nøkkel som oppbevares av en annen person, og ammunisjon lagret et stykke unna, medfører at ikke minst reaksjonstiden øker og at muligheten til å utføre det oppdraget Heimevernet er satt til, kan bli problematisk?


Det var da voldsomt hvordan statsråder nå om dagen misforstår relativt enkle ting! Statsråd Solberg misforstår nå totalt det jeg sa, eller hun velger å late som om hun misforstår det. Jeg sa ikke at vi skulle ha noen rasjonering med hensyn til ressursene. Jeg sa vi skulle ha en rasjonering med hensyn til behovene. Det er klart det er veldig mange som gjerne vil ha gratis hushjelp – det skjønner jeg godt. Men det er her vi skal ha en rasjonering – i forhold til dem som virkelig trenger det, som tilfredsstiller de kriterier det offentlige har satt opp for når man skal få hjemmehjelp, hjemmesykepleie eller sykehjem. Det er den vurderingen som skal gjøres av det offentlige. Det er den vurderingen som i dag gjøres av det offentlige og deres representanter når noen er syke, når noen trenger sykehusplass og når noen trenger sykehjemsplass. Men det er bare det at når noen blir syke, kommer pengene automatisk, uten at noen sier at pengene er brukt opp. Det er det prinsippet vi også vil ha når det gjelder betaling for sykehjem, hjemmesykepleie, hjemmehjelp osv. Det er noe helt annet. Her tror jeg dessverre at statsråden valgte å late som om hun misforstod. Det er jo Stortinget som har bestemt at visse ordninger er avhengig av at man har betalt skatt. Stortinget står fritt til å endre også de ordningene, hvis det er det om å gjøre, slik at det er en helt usaklig argumentasjon fra statsrådens side.


Det kan jeg ikke tenke meg, og det skyldes at vi er mer opptatt av resultatene som gis, enn av hvordan en konkret disponerer midlene. Vi er opptatt av at de skal levere på de resultatene vi krever, og detaljstyring av politiet er vi ferdig med. Vi har gått fra 52 til 10 mål for politiet og har ryddet opp i målstrukturen og fortsetter for så vidt det med oppfølging av styringsparametere osv. Og jeg mener det er viktig at politiministeren i hvert enkelt politidistrikt har ansvaret for å disponere de ressursene på en best mulig måte for å følge opp de klare politiske føringene som er gitt både fra Stortinget og fra regjeringen og meg som statsråd. Det er på en måte resultatet i den andre enden vi skal være opptatt av, og hvis en ser på resultatene i Oslo, ser en nå at de er svært gode. Det er en dramatisk reduksjon i tyveri, det har vært en dramatisk reduksjon i antallet ran, det er gjennomført en rekke endringer som gjør at saksbehandlingstiden går ned, og en bruker ressursene mer effektivt og får mer igjen på resultatsiden. Det synes jeg er veldig bra, men forutsetningen for å få det til er at politimesteren faktisk er ansvarlig for å disponere ressursene riktig.


I mitt hovedinnlegg viste jeg til tall fra Statistisk sentralbyrå som, slik jeg leser tallene i alle fall, viser en klar sammenheng mellom økende forskjeller og økende fattigdom. Jeg har derfor følgende spørsmål til sosialministeren: Er det en målsetting for Regjeringa å stanse opp og eventuelt snu den utviklinga vi fortsatt ser, der noen stadig blir rikere, mens stadig flere havner i fattigdom? Eller ser ikke sosialministeren noen sammenheng mellom store forskjeller og økende fattigdom, og derfor ikke noe behov for økonomisk og sosial utjamning?


Statsråden synes ikke dette er greit, og statsråden synes heller ikke det er greit at vi har en mangel på både lærere, helsefagarbeidere og førskolelærere i tillegg til en mangel på teknologer. Derfor er det viktig for meg å ha et helhetsperspektiv på dette, og det er viktig å vurdere hvordan vi skal klare å få flere av studentene til å velge nettopp de yrker og de områder hvor det er behov. Jeg deler helt og fullt Liens syn på at det er behov for teknologer. Jeg tar avstand fra de påstandene som kom mellom linjene her. Men i en teknologisk sammenheng, enten det handler om olje- og gassutvinning eller andre viktige innsatsområder i samfunnet, trengs det et mangfold av kunnskap. Realfag, hvori teknologifagene inngår, er et område hvor regjeringen faktisk har satset med egne strategier for å lokke studenter til å velge nettopp de fagene. Vi er jo i den situasjon at mange av disse valgene er avhengige av de unge selv. Det er de som bestemmer hva de skal begynne å studere. Det vi kan gjøre, er å legge til rette for å vise hvor behovene er, og hvor spennende og givende det er å jobbe med f.eks. realfag og teknologi. Vi har en egen satsing for å få flere kvinner til å studere realfag og teknologiske fag, og vi har etablert et eget modellbyrå hvor vi får fram de gode modellene, slik at unge kvinner også vurderer å velge teknologifag. Det har vært en stor økning på dette området i den tiden vi har holdt på, men jeg er helt enig med representanten i at vi har et stykke vei å gå ennå, og derfor fortsetter vi iherdig.


Mitt spørsmål går til miljøvernministeren. Utviklingen i dagens samfunn går mot økt motorisert friluftsliv i form av bruk av snøscooter, og det skjer uten at myndighetene legger forholdene til rette for det. I forrige stortingsperiode fremmet Fremskrittspartiet et Dokument nr. 8-forslag som gikk ut på at kommunene skulle få anledning til å legge forholdene til rette for bruk av snøscooter dersom kommunene ønsket det, og at man skulle få anledning til å kjøre på ubrøytet skogsbilvei og på islagte vassdrag. Dette forslaget ble, som tradisjonen er her på huset, nedstemt av stortingsflertallet. Men stortingsflertallet var i sine merknader enig i forslaget og gjentok to ganger i siste stortingsperiode at man ønsket å få gjennomført disse forskriftsendringene i tråd med Fremskrittspartiets forslag. Hva vil statsråden snarest gjøre for å legge forholdene til rette for snøscooterkjøring her til lands, i tråd med det stortingsflertallet har bedt om tidligere?


For fire år siden stiftet Audun Lysbakken og jeg en underskriftskampanje på Internett som heter pappaperm.no. Jeg står her i dag, men vi kan vel si at Audun Lysbakken har kommet litt lenger i oppfyllelsen av tredelingen av fødselspermisjonen enn meg. Han sitter vel hjemme og hører på denne stortingsdebatten, kjenner jeg ham rett. Grunnen til at vi satte i gang den jobben, var nettopp at vi var opptatt av likeverdig foreldreskap. Jeg har vært engasjert i det spørsmålet helt fra jeg som liten guttunge – som åtteåring tror jeg – ringte inn til radioen og insisterte på at jeg var et lykkelig skilsmissebarn. Den gangen var som kjent alle skilsmissebarn ulykkelige. Jeg mente at det ikke var sånn, og grunnen var at jeg hadde to foreldre som tok ansvar for likeverdig foreldreskap. Jeg har alltid senere vært opptatt av at det er et gode som alle unger bør få oppleve. Det er veldig sjelden vi i politisk håndverk kommer over så utrolig universelle virkemidler, og noe som fungerer som universalmiddel sånn som tredeling av fødselspermisjonen faktisk gjør. Vi har fra den gang vi startet den kampanjen, gått fra fire uker til fem og seks uker – da vi kom i regjering – til ti uker, og i dag skal vi vedta tolv ukers pappapermisjon. Det er altså et bevis på at politikk og politisk kampanje virker, når du bare har gode nok argumenter og er utholdende nok. For dette med en tredeling av fødselspermisjonen er bra for far, for du får knyttet deg mye bedre til ungene dine når ungene er små, og det er bra for mor, for dette funker på den måten at mor mer blir sett på som likeverdig arbeidstaker med far. Alle har hørt historier om hvordan kvinner diskrimineres på arbeidsmarkedet. Alle vet hvor viktig det er: De to statsrådene som sitter her, har hatt innlegg som peker på svensk forskning, som viser nettopp hvordan en bedre fordeling av pappapermisjonen fører til at lønnsgapet mellom kvinner og menn tettes, og det er bra for ungene – det siste er det viktigste. Og når en nå gradvis får gjennomført det grepet å sørge for at det blir bedre for ungene, bedre for far og bedre for mor, så er det bare å skåle for alle dem som har vært med på veien: May Hansen – som var en av de første som fremmet et sånt forslag her i stortingssalen – Gunn Karin Gjul, SV-ere, Audun Lysbakken, Arild Stokkan-Grande og alle andre som har vært med på å sørge for at dette faktisk blir virkelighet. Det er altså så enkelt som at her går skillet mellom høyresiden og venstresiden – så klokkeklart. Og vi vet hva som skjer hvis Høyre og Fremskrittspartiet overtar – da raseres denne ordningen.


Jeg takker nok en gang for svaret. Det er klart at både Fremskrittspartiet og regjeringspartiene mener at vi skal bruke mindre ressurser på slike ting, som statsråden sier. Men samtidig må vi tenke på den enkelte forbruker. Hvis en kjøper strøm for 30 000 kr, og strømmåleren går 10 pst. feil, er det snakk om 3 000 kr, og x antall år framover blir det mye penger. Når det heller ikke finnes noen lov eller noe regelverk for hvor ofte en strømmåler skal skiftes eller på andre måter justeres, kan det være at en del er litt usikre på om strømmåleren virker riktig. Jeg tror også at en kontrollordning ville ha den virkningen at de som eventuelt kunne tenke seg å jukse med en strømmåler – jeg sier «tenke seg» å jukse med en strømmåler – ikke gjør det. Så jeg tror ikke at dette nødvendigvis vil koste noe for nettleverandøren, for jeg tror det blir en pluss/minus nytteverdi her som kommer ut på null, men at man får et bra tillitsforhold til nettleverandøren.


Ja, det er vel gjerne berre eg igjen i mørket då. Eg vil gjerne starta med å lovprisa Regjeringa i denne saka. Regjeringa har nemleg gjort det som SV har ønskt seg. Det gjorde òg regjeringa Stoltenberg. Dei gjekk imot den utvidinga som me no behandlar. Regjeringa har gjort ein veldig god jobb i denne saka. Ein har gjort det som arbeidarpartiregjeringa meinte, og òg det som denne regjeringa meinte. Så har noko skjedd på vegen. På ganske få månader har ein totalt endra syn, etter at saka kom til Stortinget. Plutseleg har det gått opp eit lys tydelegvis, og det må ha vore skarpt, for å skifta meining på så kort tid kjenner eg få parti og få regjeringar som klarer, slik som denne regjeringa har klart. Men berre for å rippa opp i dette. SV har tilbydd Regjeringa fleirtal i denne saka òg, som me har gjort når det gjeld Kjøsnesfjorden, og som me har gjort i mange saker som ville gjort noko med kraftbalanseproblematikken. Me tilbyr Regjeringa fleirtal for 20 TWh, altså tilsvarande fem gasskraftverk, innan 2010, viss Regjeringa vil. Det er opp til Regjeringa. Me er klare med prosjekt innanfor bioenergi, med energisparing i prosessindustrien, som blei nedstemt i den førre saka. Me har i det heile ei rekkje forslag som vil framskaffa nødvendig energi. I denne saka er det snakk om veldig lite energi, så å blåsa dette opp er veldig merkeleg. Men det er snakk om naturinngrep, og det er poenget. Det var Regjeringa fornuftig nok til å seia nei til for eit par månader sidan. Lovprisinga av Regjeringa skal me gjerne halda fram med viss ho kjem med noko som kan lovprisast. Korleis argumenterer Regjeringa i denne saka? Blant anna seier ein: «… det faktum at eit område som Blåskavlen vert røyrt ved var den største ulempa og eit sterkt argument mot utbygginga. Etter ei samla vurdering fann departementet at omsynet til natur og miljø måtte få avgjerande vekt.» Derfor gjekk ein imot. Den «avgjerande vekt» hadde altså forsvunne på to månader. Korleis tek dette seg ut? Det er etter mi meining veldig lite truverdig. Vidare står det at departementet held fast ved avslaget – med bestemt hand. To månader etterpå er alle dei gode miljø- og naturargumenta som blåste bort med vinden, sannsynlegvis etter god jobbing frå Høgre. Eg har forstått at eitt regjeringsparti, det minste, kjem til å støtta SV i denne saka. Dei er altså lojale mot Regjeringa sin politikk, slik som SV, i denne saka. Ifølgje det Regjeringa skriv i si eiga melding, og med basis i Sem-erklæringa, er det klinkande klart at dei kunne ha gått imot dette. «Hensynet til kommende generasjoners naturopplevelser tilsier en restriktiv holdning til videre vassdragsutbygging», står det i Sem-erklæringa. Det er ikkje noko problem å oppfylla det i dag, viss ein ønskjer det. Dette er i det heile ei av dei merkelegaste sakene eg har vore oppi i mi tid som stortingsrepresentant, der Regjeringa sterkt argumenterer for at natur- og miljøomsyn tel mest, og legg fram ei sak om å seia nei, og så, to månader etterpå, tel ikkje noko av det. Dette heng ikkje på greip! SV kjem til å gå imot.


Jeg tror nok også at statsråden har intensjoner om å nå den aktive, lokale frivilligheten. Det tror jeg ikke det er noen tvil om. Men jeg synes det blir litt merkelig at Senterpartiet og statsråden legger så stor vekt på dette med å ta vare på det lokale aktivitetsnivået, når vi samtidig vet – og også ser i merknadene fra Senterpartiet – at de nå ønsker en innstramming i forhold til det markedet som de frivillige henter midlene sine på. Jeg tenker da på spilleautomater osv. Her varsler regjeringspartiene ytterligere begrensninger både med hensyn til aldersgrenser, utplassering osv. Frykter ikke statsråden at en slik innstramming også vil påvirke inntektsmulighetene for de frivillige lag og organisasjoner, og at de dermed blir mer avhengig av offentlige overføringer for å fortsette sin virksomhet? Jeg har også et spørsmål når det gjelder spillemidlene. Vi vet at Norsk Tipping i dag har 6 715 mill. kr i spilleinntekter. Det er tall fra 1997. Bare for å organisere Norsk Tipping brukes det 509 mill. kr. Synes ikke statsråden at man kanskje kunne følge Norsk Tipping litt med argusøyne og se om vi ikke kunne få mer av spilleinntektene til å overføre til frivillige lag og organisasjoner?


Jeg er glad for at også statsråden er bekymret for den utviklingen av tillitsbrist som vi finner når det gjelder politiet. Det jeg egentlig ba om ordet for å få en liten oppklaring på, er knyttet til IKT-investeringer. Utfordringen med IKT-investeringer er at de tar lang tid, de er veldig kostbare, og de gir ingen umiddelbar reduksjon i kriminaliteten. Men på lang sikt vil det kunne ha stor betydning for måten man bekjemper kriminalitet på, ikke minst når en kan sammenkoble de ulike registrene i etterforskningsøyemed. Så langt har ikke Justisdepartementet tatt de henvendelsene som i hvert fall den tidligere politidirektøren har fortalt oss at hun har tatt til departementet, på tilstrekkelig alvor, med det som resultat at det har vært trukket penger inn fra politidistriktene for å finansiere et forprosjekt på IKT-siden. Det er en strategi som jeg har forstått at denne justisministeren har fortsatt. Kan justisministeren fortelle oss om hun for fremtiden vil forsøke å bidra med ny investering til IKT-satsing i politiet, slik at vi slipper å ta de pengene fra politidistriktene?


Hvis det Arbeiderpartiet signaliserer, er en vilje til å gjøre om på måten Stortinget budsjetterer penger på, til å ha langsiktige eller flerårige budsjetter, synes jeg det er et veldig interessant innspill som Arbeiderpartiet kommer med nå. Derimot, som en del av veidebatten, blir jeg litt undrende til hva Arbeiderpartiet egentlig vil. Vi har lagt fram et forslag, vi har synliggjort at en får en langsiktighet i det som gjøres, en samler ansvaret for en finansiering ved at vi sier at de skal få en gitt sum i året – i tillegg til en mulighet til å låne penger, i tillegg til at de vil få bompenger, så lenge bompenger brukes. Så vil de selv kunne gjøre mange flere prioriteringer av hvordan pengene brukes. Når bruker en penger til planlegging, når bruker en penger til investering, når bruker en penger til vedlikehold? Den friheten har ikke Vegvesenet i dag. Hvis en ville, kunne vi godt gjort om alt til en sekkepost, flerårige budsjetter. Hvis Arbeiderpartiet mener at vi skal begynne å budsjettere sånn i Stortinget, med flerårige budsjetter, ser jeg med glede fram til det. Men akkurat nå føler jeg at Arbeiderpartiet mer er på det sporet der en person sier én ting, en annen person sier noe annet, og så er det egentlig bare for å være kritisk.


Endringene av regelverket for den innsatsbaserte finansieringen for år 2000 betyr faktisk langt på vei en tilbakegang til rammefinansiering. Endringene i regelverket med kutt i enhetsprisene vil naturlig nok spare staten for penger, men gå ut over pasientbehandlingen. Jeg personlig er meget bekymret for at hvis en ikke gjør noe ekstraordinært nå, går vi mot en helsepolitisk krise i 2000, noe som vel ingen av oss ønsker. Mitt spørsmål til statsministeren er: Når man nå har endret regelverket for å spare staten for utgifter – det må koste å redusere køene – er motivet for denne endringen at Regjeringen ikke vil bruke mer penger på helse i vårt eget land?


Det er bra å registrere at vi alle kan glede oss i dag, uavhengig av slipsfarge. Vi kan godt være romslige der. Statsråden nevnte i sitt innlegg forutsigbarheten i norsk petroleumspolitikk. Det er fundamentalt viktig. Så registrerer vi nå at den neste store satsingen i nord, Johan Castberg, ser ut til å bli utsatt, nettopp på grunn av at regjeringen endrer på de fundamentale spillereglene som har ligget til grunn for norsk petroleumspolitikk – nemlig at man skjerper skattene, og dermed også gjør noe med forutsigbarheten. Er statsråden enig i det sjefsøkonom Roger Bjørnstad sa til E24, nemlig at Statoils utsettelse av Johan Castberg viser hva som var hensikten med regjeringens skatteendringer?


Jeg får si tusen takk for velkomsten. Det har vært en fin start på det å komme inn i en ny komité, og jeg setter pris på de kollegaene jeg har i den komiteen. Når det gjelder saksbehandlingstid, er det riktig, det jeg sa, at saksbehandlingstiden er for lang. Det er en av de største utfordringene vi har når det gjelder integrering i Norge, selv om – og det skal i rettferdighetens navn bemerkes – saksbehandlingstiden har gått ned betraktelig. Når det gjelder representantens spørsmål om våre kutt i bevilgningen, har det sammenheng med den innvandrings- og asylpolitikken vi vil ha. Hvis representanten også hadde lest hele budsjettinnstillingen vår, ser en at vi halverer antall innvandrere og asylsøkere. Dermed er det også muligheter for å kutte i bevilgningen til de forskjellige etatene, samtidig som vi forventer en viss effektivisering i både departementer og etater ellers.


Hovedspørsmålet her er vel ikke hva man sier, men hva man faktisk gjør internasjonalt. Det er 24 år siden det ble sagt av verdens statsledere at man i løpet av 10 år skulle fjerne sulten. Fremdeles dør 6 millioner barn hvert år av underernæring. Det er like mye som at det skulle falle ned et fly med 500 passasjerer hver time hver dag i året. Det er altså en rekke strukturelle forhold som bidrar til å gjøre folk sårbare for sult, og til å svekke matvaresikkerheten. Det er spørsmål om hva man faktisk gjør med disse strukturelle forholdene, ikke bare når man snakker om dette på konferanser, men når man faktisk sitter ved forhandlingsbordet. Derfor er det konkrete spørsmålet: Hvordan vil Regjeringen og utviklingsministeren bidra til, f.eks. i de kommende WTO-forhandlingene, at dette spørsmålet blir hovedprioritet, og at matvaresikkerheten i de fattige land styrkes?


Fremskrittspartiet er med på denne avvisningen. Jeg viser også til Innst. S. nr. 200 for 2002–2003 til St.meld. nr. 7 for 2002-2003, Om reform av dåpsopplæringa i Den norske kyrkja, der følgende forslag ble fremmet av Fremskrittspartiet og representanten Simonsen: «Stortinget ber Regjeringen legge frem egen sak med forslag til styrking og videreutvikling av KRL-faget i grunnskolen og i lærerutdanningen for dette faget.» Fremskrittspartiet har fortsatt den oppfatning at styrking og videreutvikling av KRL-faget som et felles verdifag i skolen, og derved en felles norsk verdiplattform, er viktig. Vi har fortsatt den oppfatning at det er viktig for alle elever i grunnskolen, og at det derfor må innrettes slik at det blir et undervisningsfag. Fremskrittspartiet understreker at en slik felles norsk verdiplattform tydelig skal fremvise kristen kulturarv og kristen etikk som grunnleggende verdier i det norske samfunn. Jeg vil også sitere mer fra merknadene i forbindelse med forslaget knyttet til saken om trosopplæring. Det gjelder en merknad fra komiteens medlemmer fra Fremskrittspartiet. Det inkluderte den gangen også representanten Evje, og merknaden fikk også tilslutning fra representanten Simonsen. I merknaden står det: «Disse medlemmer vil samtidig understreke at skolen fortsatt skal bygge på den kristne formålsparagrafen i opplæringsloven. Disse medlemmer vil videre understreke at en styrking og videreutvikling av KRL-faget i skole bør skje parallelt med en statlig satsing på dåpsopplæringen gjennom statskirken. En slik styrking av KRL-faget kan gi alle elever en bedre opplæring i verdi- og moralgrunnlag, – herunder det disse medlemmer vil kalle opplæring i folkeskikk. Dette er viktig for den enkelte elev, for elevenes felles læringsmiljø og for hele nasjonen. Etter disse medlemmers syn må lærerutdanningen styrkes innenfor KRL-faget.» Dette mener Fremskrittspartiet fortsatt, men jeg konstaterer at representanten Evje og representanten Simonsen har skiftet mening.


For å svare på det siste først: Det er klårt at representative undersøkingar ofte kan vere gode til ulike føremål. Utfordringa då ville vere at sidan barnehagedekninga er i ferd med å verte svært høg og sannsynlegvis vil gå opp, vil det vere vanskeleg å føreta ei god, representativ undersøking av den gruppa som ikkje går i barnehage. Derimot ville det vere mogleg med den gruppa som går i barnehage. Forskingsføremålet er nettopp å samanlikne barn som ikkje går i barnehage, med barn som går i barnehage. For å ta eit eksempel: Gjennom dei såkalla PIRLS-undersøkingane har ein funne ut at det er ein klår samanheng mellom talet på år ein går i barnehage og dugleiken i lesing og skriving seinare. I samband med ei rekkje andre føremål kan det vere interessant å vurdere fordelar eller eventuelt ulemper med det å gå i barnehage - korleis det slår ut, og under kva for vilkår det er. Eg gjentek at vi er i ein dialog med Datatilsynet nettopp for å finne gode løysingar på desse spørsmåla.


Jeg takker for svaret. Det er vel kanskje litt svakt å tro at selv om verdenssamfunnet nå retter et utall av henvendelser til Israel om å avstå fra nye ødeleggelser, er det noe som blir tatt til følge. Tvert imot er situasjonen meget alvorlig, fordi man ikke retter seg etter noe fra Israels side, heller ikke meget klare resolusjoner fra FNs sikkerhetsråd. Det er få bønner som blir hørt i Midtøsten for tiden. Jeg synes det er interessant at den norske regjering nå undersøker hvilken hjemmel som kan ligge til grunn, for det er ganske folkerettslig kompliserte spørsmål det som dreier seg om erstatningsansvar. Dels vil det være i for-hold til gaver eller bistandsprosjekter der Norge direkte har bidratt, for mye av denne infrastrukturen er bygd opp ved hjelp av norske midler. Men dels vil det også være i forhold til om Israel etter folkeretten er pliktig til å erstatte. Og da er det to problemstillinger som er viktige: Dels er det hva Norge eventuelt kan kreve på egne vegne. Men det andre spørsmålet blir hva Norge kan støtte de palestinske selvstyremyndighetene i når det gjelder krav om erstatning fra Israels side.


Signalene fra næringslivet og byggeindustrien om dagen er meget nedslående. Det er en vekst i arbeidsledigheten, også i byggebransjen. Ville det ikke da være fornuftig om statsråden fremskyndet sin vurdering av å komme med ekstraordinære statlige tilskudd til vedlikehold av kirkebygninger, ikke direkte til kommunene, men som en statlig direkte tilskuddsordning til vedlikehold av våre kirker? Ville det ikke være naturlig at dette tas opp i forbindelse med Regjeringens drøftelser om revidert nasjonalbudsjett, fordi det faktisk er nå vi har ledige ressurser til å foreta vedlikeholdsarbeid. Staten har, som alle vet, godt med penger. Da er det bedre at bygningsarbeidere bl.a. også kan vedlikeholde kirker i tillegg til skolebygninger og annet, fremfor passivt å motta ledighetstrygd.


Først vil jeg takke interpellanten for å reise en viktig debatt, en debatt som jeg tror at ikke bare regjeringen skal jobbe sterkt for, men at hele Stortinget og alle politiske partier bør ha høyt på agendaen. Det er bred politisk enighet i Norge om store deler av integreringspolitikken. Alle som har lovlig opphold, skal bosettes i en kommune og starte livene sine i den kommunen. Det er et hovedmål at innvandrere blir en del av fellesskapet, kan forsørge seg selv og får brukt ressursene sine. Derfor må vi legge til rette for at innvandrere lærer norsk og deltar i arbeidslivet. Og som interpellanten også var inne på: Alle har en plikt til å bidra og bidra til å forsørge seg selv. Jeg er enig i at mye går bra og går den rette veien. Mange innvandrere og norskfødte med innvandrerforeldre gjør en viktig innsats i arbeidslivet, satser på utdanning og deltar aktivt på mange samfunnsområder. Men alt er ikke rosenrødt, det er også flere utfordringer. Flyktninger og mange familieinnvandrere trenger spesielle tiltak i en overgangsfase, slik at de blir i stand til å delta og klare seg selv i Norge. Vi må forutsette at den enkelte har mulighet til – og ikke minst et ønske om – å være selvforsørgende og stå på egne bein. Å stille krav til noen, betyr også å ha respekt for dem. Det er et par hovedutfordringer jeg har lyst til å ta tak i. Et trygt bosted og en god bolig er grunnleggende. De fleste innvandrere som kommer til Norge, er arbeidsinnvandrere. De må finne bolig uten hjelp fra stat og kommune, eller de kan komme og bo hos familiemedlemmer som allerede har en bolig. Mange kommuner rekrutterer i dag innvandrere for å opprettholde innbyggertallet i kommunen. Flyktninger som har lovlig opphold, er i en helt annen situasjon. De trenger hjelp til å bosette seg i en kommune. Som kjent er det altfor mange som bor i mottak og venter på en kommune å bosette seg i. Alle er enige om at ventingen er uheldig for hele integreringen. Bosettingsarbeidet er derfor høyt prioritert, og mange kommuner gjør nå en stor innsats. Det har hittil i år blitt bosatt flere enn det ble på samme tid i fjor. Jeg er opptatt av å finne ut hva vi skal gjøre for at kommunene skal kunne ta imot flere. Jeg har stor respekt for de kommunene som sier nei, men samtidig er det også min oppgave å lytte til de utfordringene som kommunene har. Økte kommunale utgifter og mangel på egnede boliger er gjengangere fra kommunene. Vi har allerede forenklet integreringstilskuddet og økt satsene for 2014. Dessuten er Husbankens tilsagnsramme til utleieboliger utvidet med 220 mill. kr gjennom RNB. Stat og kommune må klare å løse denne oppgaven i fellesskap. Målet er at kommunene, slik som i dag, på frivillig basis skal bosette alle som har fått opphold. Dette er i tråd med den nye samarbeidsavtalen som staten har med KS. Videre har kommunalministeren og jeg sendt brev til alle landets kommuner for å spørre om de kan ta imot flyktninger. Noen små kommuner har for første gang sagt ja til å bosette, etter at de fikk det brevet. Antall bosatte i perioden januar–april i år tyder på at det vi har satt i gang, begynner å virke. I tillegg har jeg satt ned et statssekretærutvalg, som skal vurdere om det er aktuelt med ytterligere tiltak som kan øke bosettingen. Det har vært mye snakk og mye debatt de siste månedene om bosetting, men vi må også ha på plass god integrering. Kommuner som lykkes med integrering, lykkes også med bosetting. Rapporter fra SSB viser at det er altfor store forskjeller mellom de enkelte kommunene. For to uker siden fikk Hammerfest kommune Bosettingsprisen for å ha bosatt mange flyktninger over flere år. Hammerfest ser på flyktningene som en ressurs, som kan dekke lokalsamfunnets behov for arbeidskraft i både privat og offentlig sektor. Jeg tror det er viktig at kommunene i større grad ser behovet for arbeidskraft i sammenheng med muligheten for å bosette flyktninger. Mange kommuner har et slikt behov, og dekker det med arbeidsinnvandring. Vi vet at arbeidsinnvandrere går rett til en jobb, og de trenger ikke spesielle tiltak i starten, utover mulighet til norskopplæring. Seinere, hvis de mister jobben, ser vi at behovene kan endre seg. Arbeid er nøkkelen til å forsørge seg selv. Nyankomne flyktninger og mange familieinnvandrere trenger imidlertid kvalifiseringstiltak for å komme inn i arbeidslivet. Norskopplæring er det viktigste, men det er ofte ikke nok. Det gjelder spesielt kvinner med liten eller ingen formell utdanning fra hjemlandet. Nye tall fra SSB viser at 63 pst. av dem som avsluttet introduksjonsordningen i 2011, var i arbeid eller utdanning i 2012. Men bare 53 pst. av kvinnene har kommet seg ut i arbeid eller utdanning etter introduksjonsprogrammet. Vi forventer at også disse kvinnene skal delta i arbeidslivet på lik linje med andre. Derfor legger vi stor vekt på å videreutvikle introduksjonsprogrammet for nyankomne flyktninger og på å forbedre opplæringen i norsk og samfunnskunnskap. Det er viktig at disse ordningene gir deltakerne kunnskap som er relevant for å komme seg ut i arbeid. I arbeidet med grunnleggende kvalifisering bør kommunene styrke samarbeidet med lokalt næringsliv. Samarbeidet mellom Choice-hotellene og kommuner som Oslo, Kristiansand og Trondheim er et godt eksempel på dette. Regjeringen er i gang med å utvikle en helhetlig politikk for livslang læring, som skal forebygge at mennesker faller utenfor arbeidslivet og samfunnet ellers. Tiltak for raskere godkjenning av medbrakt kompetanse vil også bli vurdert inn i det arbeidet. Politikken vil bli presentert gjennom en stortingsmelding som flere departementer samarbeider om. I regjeringsplattformen sier vi at vi skal styrke og målrette tiltaket Ny sjanse for å øke andelen minoritetskvinner som deltar i arbeidslivet. Det er det tiltaket som i dag heter Jobbsjansen, og hjemmeværende kvinner er en prioritert målgruppe. 60 pst. av deltakerne som avsluttet i 2013, gikk over i arbeid eller utdanning. Det er en klar økning fra året før. Så vet jeg at det sikkert er flere kritikere som kommer til å si at dette er et tiltak som Fremskrittspartiet har stemt imot. Men det står helt klart i plattformen at dette er et tilbud som vi skal arbeide videre med, og det er helt klart at når rapportene viser så gode resultater, skal også jeg som statsråd være den første til å satse på dette prosjektet. Interpellanten var inne på Rælingen kommune. Rælingen kommune har klart å få det til. 86 pst. av dem som var ferdig med introduksjonsprogrammet, kom seg ut i arbeid eller utdanning. Når det ofte er små kommuner som klarer å få dette til, må vi være flinkere, sammen med både IMDi og kommunene, til å ta lærdom av de som klarer å lykkes. Det å få det ut til de kommunene som sliter, blir en viktig måloppgave for meg nå framover. Det som Rælingen kommune også har gjort, er at de har lagt inn foreldreveiledningskurs som obligatorisk i introduksjonsprogrammet. Når vi vet om de utfordringene som veldig mange minoritetsfamilier også har når det gjelder barnevernet, er det viktig at vi også satser på foreldreveiledningskurs for denne gruppa. Jeg har også tatt tak i forsøket med gratis kjernetid i barnehager. Forsøket har bidratt til å gi mange barn bedre norskkunnskaper. Kommunene Oslo, Drammen og Bergen, som er med i forsøket, har signalisert at de ønsker å målrette ordningen bedre, f.eks. ved å knytte deltakelse til foreldrenes inntekt. Det er også nevnt i RNB, og vi vurderer nå sammen med de aktuelle kommunene hvordan dette kan gjøres innenfor gjeldende økonomiske rammer. Regjeringen ønsker å mobilisere frivillige organisasjoner, slik at de i mye større grad bidrar positivt til at innvandrere og barna deres deltar i samfunnet. Det er viktig at kommuner og organisasjoner jobber sammen om bedre integrering i lokalsamfunnet. Et eksempel er Norske Kvinners Sanitetsforening, som bidrar til at innvandrerkvinner treffer andre kvinner for å praktisere norsk, lære om norsk kultur og bygge et nettverk. Regjeringen vil ha kontakt med ulike miljøer og organisasjoner, også med dem som ikke er blant de mest synlige i en mangfoldig befolkning. Som et ledd i dette, vil det hvert år bli holdt en nasjonal dialogkonferanse, med bl.a. lokale innvandrerorganisasjoner. Den første blir nå til høsten. Mange departementer har oppgaver med stor betydning for integreringspolitikken, særlig Kunnskapsdepartementet og Arbeids- og sosialdepartementet, men også mitt departement, som har koordinerings- og samordningsansvaret. Vi skal sikre at innsats og tiltak på ulike samfunnsområder når det gjelder opplæringstilbud, arbeidsmarkedstiltak og velferdsordninger, henger godt sammen, sikrer bedre integrering og gjør at vi unngår stønadsfeller. I regjeringens politiske plattform er det ambisjoner om en offensiv integreringspolitikk, som omfatter både tilbud fra det offentlige og krav til den enkelte. Jeg regner med bredt politisk samarbeid på dette området, til fordel for innvandrerne og samfunnet.


Jeg takker for en god og innsiktsfull debatt om et vanskelig tema i Europa. Jeg er veldig sikker på bosnierne vil sette pris på at utenriksministeren, som representant for regjeringen, fra denne talerstolen nå har sagt at regjeringen deler Haagdomstolens betegnelse og definisjon av det som skjedde i Srebrenica, som folkemord. Da har vi nådd mye – vil jeg si – av målet med denne interpellasjonen. Så til Dayton-avtalen. Det er riktig som utenriksministeren sa, at vi må ta tiden til hjelp, men det har vi gjort nå i 15 år. Dayton-avtalen var en god avtale da den kom på plass, og brakte fred – ja, la oss bruke begrepet «fred», selv om mange vil mene at det kun er fravær av krigshandlinger. Nå har det gått så lang tid at Dayton-avtalen begynner å bli et problem. Jeg er enig med utenriksministeren i at tiden kan hjelpe oss til å få en positiv løsning, men det kan også – og det er mye som tyder på det – gå i gal retning. Resignasjonen er veldig tydelig, og det jeg frykter mest, er at bosnierne resignerer. Hvis de resignerer for Dayton-avtalen, vil negative krefter overta. Tar negative krefter overhånd, kan den kruttønnen som ligger der, gå i luften igjen. Jeg deler Gitmarks syn langt på vei, men når han til slutt konkluderer med at dette initiativet må bosnierne selv ta, så må vi begynne å se på: Hva kan bosnierne gjøre, og hva har de gjort, og hvem er det da som sitter med vetoretten og reverserer? Utenriksministeren var innom dette og sa at serberne reverserer en god del ting og legger ned veto mot de viktige reformene som må til både for å avskaffe alle de små enhetene her og der – 14 finansdepartementer f.eks. – og for å få grunnloven til å være i tråd med menneskerettighetene. Det må til et press utenfra. Bosnierne må selvsagt gjøre en jobb, de må ta sin del av ansvaret. Det må også serberne gjøre, men når vi ser at det ikke går slik det burde ha gått, så må vi begynne å se på hva vi kan gjøre utenfra. Så vil jeg ta del i representanten Gitmarks ros til ambassaden, som gjør en meget god jobb. Jeg er i kontakt med ambassaden, der gjøres det en meget god jobb, og gjennom ambassaden nyter vi respekt i Bosnia.


Jeg er glad for å høre en samferdselsminister som virker oppriktig engasjert i kollektivtrafikken. Det er vi ikke bortskjemt med i samferdselskomiteen, der regjeringspartiene på ingen måte har utvist det samme engasjementet som statsråden har gjort fra talerstolen her i dag. Nå er Venstre i den spesielle situasjonen at de har statsråden, men de har ingen representanter i komiteen som behandler samferdselssaker. Likevel har jeg registrert at under behandlingen har det vært en viss dialog mellom departementet og regjeringspartiene, og jeg har lyst til å utfordre statsråden i forhold til noen forslag som regjeringspartiene ikke går inn på. Det handler om luftforurensning og de nye EØS-kravene, hvor Arbeiderpartiet og SV står sammen om et forslag om at vi må utrede og se på hvilke veiprosjekter det er som kan styrke vår mulighet til å nå disse nye kravene, og hvilke veiprosjekter det er som vil svekke våre muligheter til å gjøre det. Hvorfor kan ikke regjeringspartiene være med på noe slikt? Jeg har også registrert at Kystpartiet prisverdig nok vil være med på en dialog i forhold til Oslo Sporveier når det gjelder kjøp av vognmateriell. Det var en av Venstres hovedsaker i valgkampen, og Odd Einar Dørum sprang fortest av alle og skrøt av at til og med Oddvard Nilsen var med på at staten nå skulle bidra til kjøp av vognmateriell til Oslo T-bane. Jeg vil gjerne høre statsrådens syn på den saken. Det forundrer meg at Høyre og Kristelig Folkeparti ikke er med på denne merknaden. Til slutt til Rv 7. Flertallsmerknaden sier at Vegdirektoratet og Direktoratet for naturforvaltning skal samarbeide om når Rv 7 over Hardangervidda skal stenges. Når de er uenige, skal statsråden da la denne uenigheten komme villreinen til gode?


Mitt slagord for den videre satsingen på barnehager er at vi må tenke stort og mye større om de små og samfunnets innsats i forhold til de små. Den største velferdsreformen vi har hatt i Norge på mange tiår, er innsatsen for full barnehagedekning, og vi har kommet i mål. Det betyr at mange flere barn enn tidligere – dvs. alle de barna som foreldrene ønsker skal få barnehageplass – har nå barnehageplass. Det er en veldig gledelig økning, særlig blant barn med minoritetsbakgrunn, og 95 pst. av femåringer med minoritetsbakgrunn går nå i barnehagen før de begynner på skolen. Dette er en innsats som ikke er kommet av seg selv. Vi husker veldig tydelig hvordan opposisjonen fra 2001 til 2005 styrte den daværende borgerlige regjeringen fra Stortinget for å tvinge den til å satse på barnehager. Etter 2005 har vi holdt det trykket oppe, og vi har kommet i mål, med betydelig lavere pris – mange betalte jo over 4 000 kr per måned for barnehageplass før vi startet med makspris – og langt flere barn enn tidligere har fått plass. Det som nå er utfordringen, er å ta denne omfattende barnehagesatsingen videre, sånn at vi satser enda mer systematisk på innholdet og kvaliteten i det tilbudet som de minste skal ha. Det er ikke sånn at vi har gjennomført barnehageinnsatsen gjennom å redusere kvaliteten. Det er riktig at vi har dispensasjoner fra utdanningskravet, men andelen førskolelærere og pedagoger i barnehagene er på samme nivå som før den storstilte utbyggingen. At det har blitt noen flere dispensasjoner, skyldes at antallet barnehageplasser er blitt så mye større. Det er heller ikke sånn at barnehageprisen har økt når vi ser på overordnet nivå – det kan tenkes at det er noen enkeltkommuner hvor det har skjedd. Men det er sånn at reduksjonen i pris har vært størst for dem med de høyeste inntektene, fordi mange hadde gradert foreldrebetaling tidligere, og det var ekstremt dyrt for mange å ha en barnehageplass. Den store utfordringen vi står overfor nå, er jo at den omfattende innlemmingen av de øremerkede midlene til barnehagesektoren i kommunenes frie rammer skal følges opp av kommunene på en sånn måte at de tar ansvar for barnehagene og ser dem i sammenheng med den felles oppvekstpolitikken. Her ligger det mange muligheter for kommunene. Det er mye mer systematisk å tenke barnehager med barnehagens verdier og kvalitet og vekt på at unger skal utvikle seg også med lek – ikke førskole eller skolsk – med de mulighetene som ligger der i forhold til språkutvikling, utvikling av sosiale ferdigheter og overgangen til skolen osv. Det henger jo også sammen med det ansvarsområdet som statsråd Aasland har, nemlig barnevern og de særlig utsatte og sårbare barna. Kvalitetsbarnehager kan støtte opp om barns utvikling og være barns støttespillere i en mye større grad enn det vi har klart til nå. Det er avgjørende at vi nå tar den første delen av denne voldsomme satsingen på barnehagene videre, og at vi ikke demper ambisjonsnivået i forhold til å utvikle sektoren videre. Barnehager, både de private og kommunale, er noe av det befolkningen i kommunene er mest fornøyd med, men mine ambisjoner for kvaliteten i barnehagen er større enn det vi kan tilby per i dag. Vi har utdannet langt flere pedagoger. Vi ønsker å utdanne flere. Vi ønsker i tillegg å se på den gjennomgangen vi har hatt av førskolelærerutdanningen, fordi vi har noen kvalitetsutfordringer også når det gjelder det. Vi ønsker å støtte opp gjennom videreutdanning av ledere i barnehagene. Vi ønsker å investere mer i assistentene, fordi mange av dem er ufaglærte og ønsker enten å ta fagbrev som barne- og ungdomsarbeidere eller å gå videre og ta førskolelærerutdanning. Her har vi en betydelig jobb å gjøre videre framover, når det gjelder å både fortsette å rekruttere flere til førskolelæreryrket, å gi større muligheter til arbeidsplassbasert førskolelærerutdanning og å satse på forskning og utvikling av barnehagesektoren. Dette er et underforsket område. Vi har økt innsatsen når det gjelder forskning på barnehagen som arena for særlig de små barna, men vi har fremdeles en betydelig jobb å gjøre på dette feltet.


Det ble sannelig tomt i salen da denne saken skulle opp. Representantene fra Arbeiderpartiet forlot salen i rask rekkefølge, og den eneste som sitter tilbake, er finansministeren. Kristelig Folkepartis representanter listet seg stille ut døren. De har vel allerede glemt de lovnadene de kom med på Trygg Trafikks landskonferanse senest i går kveld. Så raskt går det an å love ting, og så raskt går det an å glemme ting. Jeg vil henlede oppmerksomheten mot en artikkel som står i VG i dag. Der sier statsråd Kosmo at han nå anbefaler folk ikke å kjøre tog – ikke å kjøre tog! Finansministeren er i ferd med å gjøre bil og bilbruk så dyrt at vi ikke har råd til det heller. Og hva skal vi da gjøre? Én statsråd gjør det for dyrt å kjøre bil, og en annen sier at han ikke vil anbefale oss å kjøre tog. Da vil vel mange sikkert si at ja vel, da får en kjøre buss. Men hva gjør statsråd Gustavsen? Jo, han gjør NSB til et monopol. De busselskapene som vil ha konsesjon og kjøre parallelt med jernbanen, får ikke lov. Og hvor står vi da? Ikke skal vi kjøre tog, ikke får vi lov til å kjøre bil, det blir for dyrt, og ikke får busselskapene lov til å etablere seg. Hva står da igjen? Jeg lurer på om finansministeren kanskje vil at vi skal gå tilbake til å bruke hest og kjerre etter veien. Det er vel det som blir resultatet. I dag er det et paradoks at av 40 milliarder kr som finansministeren tar inn på bil og bilbruk – 40 milli-arder kr! – er det skarve 10 milliarder kr som går til vei, både til drift, vedlikehold og til bygging av nye veier. Og i dag handler det om moms på kjøreopplæring, som om den ikke er dyr nok fra før. Nå skal den bli 24 pst. dyrere. Og hvem går det særlig ut over? Jo, det er ungdommen, som fra før er henvist til å kjøre rundt i gamle bilvrak. Gjennomsnittsalderen på biler i dag er passert ti år. Og hvem er det som kjører de bilene som er i kategorien over ti år? Jo, det er ungdommen. Og hvordan skal ungdom, eldre eller andre i det hele tatt få bevegd seg rundt på bygdene? Det burde vel være et tema for Senterpartiet. Ikke kan de dra på fest, ikke kan de besøke sine gamle foreldre på gamlehjemmet, og ikke kommer de til butikken, for det er ikke kollektivtrafikk på bygda. Det er utopi. Statsrådene kan gjerne sitte her i Oslo og kikke ut av sine fine vinduer. Der kan de se både trikker, busser, tog, T-baner og alt som er, men på bygda har vi ingenting. Og nå skal det bli så dyrt at vi ikke engang får tatt sertifikat. Da er snart siste strek satt for alt som heter samferdsel i dette landet.


Jeg er glad for noe representanten Henriksen sa da han vektla perspektivet fram mot 2050. Skal vi oppnå målet om et lavutslippssamfunn i 2050, må det gjøres et stort arbeid på mange områder, bl.a. innen karbonfangst og -lagring, men også innen utfasing av fossile energikilder i Norge og produksjonen av fornybar energi. Så snakket representanten Henriksen i sitt siste innlegg om ambisjoner. Ja, jeg skal notere meg kritikken fra Henriksen. Nå er det vel ikke sånn at det er ambisjoner som har vært fraværende i dette arbeidet opp gjennom årene. Det har vel heller vært tvert imot – vært motsatt. Jeg er, som jeg sa i mitt innlegg, opptatt av å gjøre dette arbeidet grundig for å skaffe i første omgang regjeringen og så Stortinget et tilstrekkelig godt beslutningsgrunnlag for den videre prosessen med dette. Derfor har vi også satt i gang disse idéstudiene som vi vil motta rapport på i begynnelsen av mai, og som Stortinget vil bli orientert om senest i forbindelse med statsbudsjettet for neste år. Så er jeg helt enig i det representanten Henriksen sier: Det som virkelig vil bidra til å vise at vi faktisk får ned kostnaden, er selvfølgelig ikke PowerPoint-presentasjoner, men det er at vi faktisk realiserer fullskala karbonfangstanlegg, enten i Norge eller andre steder rundt oss. Det er det som vil åpne for industrielle muligheter for norske leverandører, og det er det som på sikt har mest å si for å redusere karbonutslippene og klimagassutslippene. Jeg var gjennom dette i mitt innlegg. Vi har veldig få utslippspunkter i Norge som er veldig godt egnet for karbonfangst og -lagring. Det er ingen tvil om at ved en framtidig utbygging av rikgassfeltene på norsk sokkel, så er karbonfangst og -lagring høyst aktuelt. Når det gjelder røykgassutslipp, er det sånn at det er veldig få utslippspunkter, men vi jobber som sagt videre med å identifisere mulighetene i den idéstudien som Gassnova nå i samarbeid med Oljedirektoratet og Gassco jobber med. Så ser vi på mulighetene for å identifisere eventuelle muligheter i Norge, og det vil Stortinget bli behørig informert om fram mot statsbudsjettet for 2016.


Inge Ryan nevnte lederlønninger. Da er mitt første spørsmål: Er det ikke slik å forstå at Regjeringen, hvor SV er medlem, ikke har gjort noen forsøk på å begrense lederlønnsutviklingen i staten i forbindelse med lønnsoppgjørene, men at det tvert imot er blitt stadig flere av lederne som er gått over på personlige lederlønnsavtaler? Hvor er da sammenhengen i det han sier? Så sier Inge Ryan at SV går inn for en moderat lønnsutvikling. Kan han vennligst bekrefte at for 2008 ønsker ikke SV en lønnsutvikling i det hele tatt, men et nulloppgjør for regjeringsmedlemmer og statsråder? Når man snakker om et moderat lønnsoppgjør og et kronetillegg istedenfor et prosentuelt tillegg, hvilket kronetillegg eller hvilken gruppe med andre lønnsmottakere er det SV ønsker at vi stortingsrepresentanter og regjeringsmedlemmer skal ta utgangspunkt i? Hvilket kronebeløp fra 2008-oppgjøret er det han har i tankene?


Statsråden sa i sitt innlegg at petroleumssektoren har stor betydning for Norge. Jeg er selvfølgelig enig i det. Derfor må vi hele tiden fokusere på sokkelens konkurransekraft. Vi må ikke bli blendet av høye oljepriser. Disse er like høye over hele verden, og gir på ingen måte norsk sokkel noen fortrinn, kanskje snarere tvert imot. Konkraft kom for en tid tilbake med en rapport som viste hvordan man kunne få på plass lønnsomhet i mindre marginale felt, samt øke ressursutnyttelsen i eksisterende felt i sluttfasen. Regjeringen viste dessverre liten interesse for disse grep. Jeg vil derfor spørre statsråden om hun nå vil børste støv av denne rapporten, lese den på nytt og foreslå de nødvendige grep for å sikre at norsk sokkel fortsatt skal være et interessant område for de internasjonale oljeselskapene.


Eg har sett meg inn i akkurat den forskinga og sett nærmare på ho. Der er det nokre interessante funn. Det er òg riktig at det er eit hovudbilete av at mange av dei måla som ein skulle ha forska på, ikkje er nådde, og at det i tillegg er andre ting enn fritaket som har hatt betydning for resultata. Men først og fremst meiner eg at det i denne samanhengen er eit for smalt grunnlag for ei så stor avgjerd. Så er eg einig i at vi treng å gå vidare med å styrkje norskopplæringa generelt i Noreg, og at vi har særlege utfordringar når det gjeld å styrkje opplæringa både i hovudmålet nynorsk og i sidemålet nynorsk, fordi nynorsk er mest pressa av dei to skriftspråka. Men det eg ikkje forstår, er kvifor mindre kunnskap i skriftleg sidemål, i dette tilfellet nynorsk, etter Høgres meining skulle føre til meir positive haldningar, når det på nesten ingen andre felt er slik. Det saknar eg eit svar på.


Regjeringen ser løsningene på den økonomiske krisen som også en viktig mulighet for å løse miljøkrisen. Derfor tenker man grønt i forhold til en kriseløsning, og derfor vil det være viktig ikke å glemme at vi har en miljøkrise når vi nå skal innrette tiltakene i krisepakken i forbindelse med den økonomiske krisen. La nå det være svar på en av utfordringene fra representanten. Når det gjelder forholdene på spesielle steder, hvor de driver med viktig teknologisk utvikling og miljøforskning, følger vi selvfølgelig nøye med, både på det som skjer på Svalbard, som er en meget viktig forskningsplattform for Norge, og det som skjer i viktige universitetsmiljøer. Men her kan representanten være overbevist om at vi klarer å få til både en styrking av mulighetene for en teknologisk utvikling og samtidig en styrking av forskningen på det alternative, for begge deler er viktig. Vi må tenke alternativt, og vi må ha forskningsmiljøer.


Jeg skal fortsette der forrige taler slapp. Som barnevernsstudent må jeg her få uttrykke min skuffelse over regjeringens satsing på barnevernet. SV satte i gang, som forrige taler nevnte, et stort barnevernsløft i regjering. Det ble 920 flere ansatte som nå følger opp barn og foreldre i en sårbar situasjon, som trenger tiltak, eller barn som opplever grov omsorgssvikt. Det å avdekke omsorgssvikt krever mye. Ansatte opplever stor saksbelastning; rekordmange meldinger kommer inn, og de må undersøkes. Det er veldig bra at folk melder inn til barnevernet, at flere gjør det, men det som ikke er bra, er at regjeringen nå har stoppet det barnevernsløftet som vi satte i gang. Som barnevernsstudent har jeg fått høre fra dag én på utdanningen at jeg kommer til å bli utbrent. Det er bekymringsfullt. FO, Fellesorganisasjonen, som jeg er medlem av, sier om årets budsjett at det nesten er en barnevernsbløff. Horne har vist et stort engasjement for barna, og det er bra, men følger ikke opp forventningene. Blant dem som er i kontakt med barnevernet, har tilliten økt, den er større enn blant befolkningen for øvrig. Det handler om at barnevernsansatte bruker tid på å bygge relasjoner og skape tillit. Det tar tid. Det krever tid, og det krever ansatte. Med et økende antall meldinger trenger barna og deres familier en fortsatt satsing på barnevernet, og de trenger mer enn det regjeringen er villig til å gi.


Jeg er veldig glad for at Kristelig Folkepartis Knut Arild Hareide tar opp dette viktige spørsmålet om hvordan man kan legge til rette for at en større andel av godstransporten skal kunne overføres fra vei til sjø. Dette har Fremskrittspartiet vært opptatt av lenge, og nettopp derfor fremmet vi i begynnelsen av 2009 et representantforslag for å få framlagt en egen stortingsmelding om strategi og tiltak knyttet til effektiv sjøtransport og havnestruktur. Bakgrunnen for forslaget var at strategi og tiltak for sjøtransport nærmest fullstendig er utelatt i gjeldende Nasjonal transportplan, og det virker nærmest som om sjøtransporten er nedprioritert i arbeidet med planen. Jeg er som sagt veldig glad for at representanten Hareide tok opp spørsmålet nå, men jeg er også litt overrasket. Kristelig Folkeparti var tross alt et av partiene som stemte imot Fremskrittspartiets representantforslag om nettopp dette. Forslaget lød som følger: «Stortinget ber Regjeringen snarest legge frem en egen stortingsmelding om strategi og tiltak knyttet til effektiv sjøtransport og havnestruktur.» Jeg skjønner ærlig talt ikke hvordan Kristelig Folkeparti kunne stemme imot det. Hva skal til for å få flyttet transport på vei over til transport på sjø? Vi vet at 59,7 pst. av all eksport og 62,7 pst. av all import til Norge i 2007 gikk over Svinesund, og tallene siden den gang har neppe hatt nedgang – heller tvert imot. Svært mye av norsk import og eksport skjer i dag over Svinesund, men når vi en dag har fått på plass god sammenhengende motorveiforbindelse hele veien fra Oslo til Kristiansand, er vi på Sørlandet klare til å bidra med en større del av utenlandshandelen. På Sørlandet har vi et sterkt maritimt miljø med rederier, offshorevirksomhet og olje- og gassindustri. Hos oss sitter det i blodet, for byer som Arendal og Kristiansand har helt fra starten av vært bygd på maritim næring som internasjonal handel og havgående transport. Dette er en tradisjon som er levende den dag i dag, og Arendal havn, Eydehavn, er vel Norges største rigghavn, og Kristiansand havn er en av de aller største havnene i landet. Norge har til tross for sin tusenårige maritime tradisjon dessverre ikke holdt tritt med utviklingen, og infrastrukturen knyttet til norsk sjøtransport stammer i mange tilfeller fra sjøfartens tidligere epoker. Landets nasjonalforsamling bør derfor med jevne mellomrom få infrastruktur knyttet til sjøbasert transport opp til vurdering, slik at Norge offensivt kan ta del i den globale utviklingen. På denne måten kan vi gjøre vår egen kysttransport mer konkurransedyktig, samtidig som våre mest sentrale havner blir mer økonomisk attraktive for det norske næringslivet. Staten bør i større grad betale for infrastruktur i Norge, og dette gjelder både landtransport, lufttransport og sjøtransport. Fremskrittspartiet ønsker å ta sjøtransporten ut av Nasjonal transportplan, slik at vi kan få en bred og viktig diskusjon rundt spørsmålet Hareide her tar opp. Og statsråden burde kanskje også ha takket Fremskrittspartiet i fjor, da vi tok opp denne saken.


Sidan eg er ferdig med å skrive julekort, skal ikkje eg helse heim, trass i at eg ser at det blir litt av tendensen mot slutten av debatten. Men eg har behov for å ta ordet i forhold til det saksordføraren sa i sitt innlegg. Det vesle eg kan om organisasjonsteori, tilseier at ein god omorganiseringsprosess krev forankring i alle ledd i organisasjonen, slik som representanten Fossli var inne på i sin replikk til statsråden. Dessverre viser Regjeringas handtering av denne saka at ein heller vil ha framdrift og overkjøring framfor medverknad og eit godt resultat. Det er nesten så eg mistenkjer den fagstatsråden som kanskje kan dette best, statsråd Victor D. Norman, for å ha hatt ein liten finger med i spelet i regien på denne prosessen. Høyringsinstansane har, som komiteen har vore inne på, vore eintydig negative. Det er ikkje snakk om eigarskap til prosessen, det er ikkje eingong snakk om å få lov til å vere med i prosessen. Eg synest dette er alvorleg, derfor tek eg ordet trass i at debatten lir mot slutten. Landbruksministeren si utsegn i sommar om at Regjeringa har valt å kjøre så kjapt i denne saka fordi ein ikkje ønskte at alle lokalpolitikarane i landet skulle engasjere seg, demonstrerer så tydeleg som råd er kor lite denne Regjeringa har skjønt av samanhengen mellom prosess og resultat. Og når politisk rådgjevar i Fiskeridepartementet skyldar på Stortinget sitt vedtak for at ein legg ned ein del regionkontor i Fiskeridirektoratet, viser det kor lite ansvar Regjeringa tar for sine eigne prosessar. Den diskusjonen som komiteen har hatt, og det sterke presset som spesielt SV sin næringsfraksjon har vore utsett for, kunne ha vore unngått om dei ansvarlege statsrådane hadde vist litt betre statsmannskunst. Eg har veldig stor respekt for og eit stort ønske om lokalt engasjement i saker som Stortinget jobbar med. Realiteten er at det er for lite av dette. Det er eit paradoks at då denne komiteen behandla eigarskapsmeldinga med forslag om sal av verdiar for milliardar av kroner, var det berre ein instans som var spesielt interessert i å leggje press på oss. Presset og den lokale deltakinga i denne saka er av ein ganske annan karakter, for å seie det sånn. Eg forsvarar retten for lokale einingar til å påverke Stortinget sine vedtak kraftig. Eg forsvarar òg Stortinget sin rett til å leggje seg bort i saker som normalt er Regjeringa sitt ansvar, på grunn av eit vektig argument: utilfredsstillande saksbehandling og dårleg prosess. Vi har derfor vurdert alle sider ved denne saka heilt seriøst. Regjeringa burde ha skjønt at ho er ei mindretalsregjering, og sørgt for støtte i Stortinget før ein la fram ei sånn sak. Denne saka er derfor årsaka til at eg ønskjer dei ansvarlege statsrådane ei god jul med håp om at dei i høgtida får så god tid til å tenkje seg om at dei kjem fram til at det av omsyn til resultat og politikk er klokt å kjøre kloke og gode prosessar i framtida.


Senterpartiet er kjent for å bruke store ord for å sikre sysselsetting og bosetting i distriktene. I en slik sammenheng er veg veldig viktig, da også fylkesveg. Faktisk er det slik at vi har 27 000 km med fylkesveg som i dag er av en elendig standard, og som skaper ekstrautgifter, særlig for næringslivet, store ekstrautgifter for næringslivet og folk flest som bor ute i distriktene. Fremskrittspartiet har i noen år fokusert på å skaffe til veie midler til en grusvegpakke, først og fremst for å få fast dekke, men også for å få økt bæreevne på fylkesvegene. Jeg er innforstått med at representanten nok vil svare at vi har gitt mer penger til kommunene. Men nå må disse 5,7 milliardene som kommunene har fått i overføringer, snart være oppbrukt. Så mitt spørsmål til representanten er: Vil Senterpartiet, i hvert fall på Stortinget, øve noe trykk på den rød-grønne regjeringen for en økt satsing for å få fast dekke og økt bæreevne på fylkesvegene?


Det er mange av oss som til tider nyter å høre på statsrådens engasjerte innlegg om kultur. Jeg registrerer at engasjementet ikke er like brennende når Kirken er temaet. Det er altså slik at Regjeringen nå har åpnet for angrep på realkapitalen i Opplysningsvesenets fond, slik at den kan reduseres. Det kuttes i statlige overføringer til det lokale kirkedemokrati, og Regjeringen følger ikke opp prostereformen, hvor det nå mangler omtrent 52 prestestillinger for å fylle opp reformen. Det betyr altså at Regjeringen nå åpner for at Kirken sakte, men sikkert kan tappes for ressurser, og det skjer midt i en prosess som statsråden selv omtaler som en viktig prosess om statskirkens fremtidige tilknytning til staten. Hvorfor vil ikke statsråden bidra til å gi Kirken stabile og gode økonomiske rammer midt i en omstillingsprosess?


Jeg er veldig glad for å få dette spørsmålet. Det er mange både skolebarn, foreldre og lærere som lurer på hva som skjer. Sannheten er at vi kan få til både god miljøpolitikk og billigere skolemelk uten å lage et generelt unntak for skolemelken. Men først har jeg lyst til å minne om at forslaget om utvidelse av grunnlaget for miljøavgift på drikkevareemballasje, dvs. et bortfall av fritak for emballasje for melk og juice, ble fremmet i budsjettforslaget fra regjeringen Bondevik, altså representanten Sanners egen regjering. Den forrige regjeringen la ikke fram noe forslag om et generelt unntak for skolemelk. Miljøavgiften på drikkevareemballasje skal prise kostnader ved at drikkevareemballasje havner som søppel i naturen. Den skal stimulere til innsamling og retur av emballasje. Begrunnelsen for å fjerne det tidligere unntaket for melkeprodukter og juice osv. er rett og slett at vi nå forbruker drikkevarer på et annet vis enn før. Vi drikker flere kartonger med melk og juice, og det er lettere at disse havner i naturen. Derfor er det ikke lenger grunnlag for å opprettholde et generelt unntak for disse typene emballasje. Det som er bra med denne avgiften, er at den er gradert etter returandel. Det betyr at emballasje som går inn i godkjente retursystemer, får redusert avgiftssats ved returandel. Det betyr også at hvis man returnerer mer enn 95 pst. av kartongene, faller avgiften helt bort. I dag klarer vi vanlige forbrukere generelt å få returnert ca. 65 pst. Det betyr en avgift på om lag 40 øre pr. enhet for 2006. Men nå er det faktisk slik at skoleelever er langt flinkere enn de fleste av oss til å brette og returnere kartonger. De har antakelig allerede en returprosent, som det heter, på 90–95. Når Statens forurensningstilsyn har bekreftet at de vil behandle skolemelkordningen som et eget retursystem, har miljøbevisste skoleelever alle muligheter til å få til en returprosent på over 95, og dermed slippe avgift helt. Da får vi til tre ting: Vi får billigere skolemelk, mindre søppel og mer miljøbevisste elever. Nå er det altså opp til Tine å organisere et godt retursystem på skolene, slik at vi får til alle disse tre tingene.


Mitt hovedspørsmål går til arbeids- og inkluderingsminister Bjarne Håkon Hanssen. For noen dager siden kunne vi lese i Dagsavisen om en 40-åring som ble pågrepet og sendt ut av Norge. Han hadde søkt asyl for flere år siden, men forsvant fra mottaket før søknaden var ferdigbehandlet. Siden oppholdte han seg ulovlig her i Norge, har begått over 100 ulike lovbrudd, og har blitt domfelt seks ganger. Vold, trusler, bedrageri, tyveri og narkotikakriminalitet står på rullebladet hans. Pr. i dag opereres det offisielt fra UDI med tall på over 20 000 som befinner seg i dette landet med ulovlig opphold. Dette er personer som kun kan livnære seg på kriminalitet, ulovlige handlinger. Dette er svært bekymringsfullt. I tillegg har vi mange asylsøkere i dette landet med ukjent identitet. Fremskrittspartiet forventer at man nå faktisk gjør noe i forhold til å få en strengere kontroll med disse menneskene, og da må man gjøre noen grep. Vi har lenge gått inn for lukkede asylmottak. Personer som representerer en sikkerhetsrisiko, som har fått avslått asylsøknaden, som tidligere har rømt fra asylmottak, og som ikke minst er uten kjent identitet, bør plasseres i lukkede mottak. Mitt spørsmål er: Innser ikke statsråden at den eneste forsvarlige håndteringen av asylsøkere som representerer en sikkerhetsrisiko, er å plassere dem i lukkede mottak?


For å slutte der hvor statsråden slapp, kunne man trekke fram både elavgifta, fyringsoljeavgifta og avgiftspolitikken når det gjelder biler generelt, hvor Fremskrittspartiet kommer ut med et særdeles dårlig resultat når det gjelder energieffektivisering. Tvert imot vil resultatet bli økt forbruk av fossil energi og dårligere klimaregnskap. Men det bryr antakelig ikke partiet seg om. Så til spørsmålet om vannkraftutbygging, og småkraftutbygging i særdeleshet: Det har aldri vært slik at SV er imot småkraftutbygging. Poenget er at vi ønsker å få det inn i planer hvor man ser helheten, slik at vi ikke bygger ut litt her og litt der, og ikke ser resultatet før det er for sent og man har bygd ut for mye av norsk natur. Det har vært vårt standpunkt hele veien – og det er det fortsatt.


Jeg takker for svaret, men føler at jeg sitter igjen med flere uavklarte spørsmålsstillinger enn avklarende svar. Spørsmålet er om statsråden har fått med seg den kritiske datoen 1. mars, som har virkning for opptaket for et skoleår som går ut over budsjettåret. Det er altså slik at når vi snakker om skoler, så har vi en konflikt mellom to tidsbegreper. Det ene er et statsbudsjettår, som følger kalenderåret, og det andre er et skoleår, som altså bryter kalenderåret. For øvrig er jeg hjertelig enig med statsråden i at den aller beste løsningen er at pengene følger elevene. Dessverre har vi ikke flertall for det foreløpig, og det lar seg heller ikke bringe raskt på plass. Det som er den faktiske og akutte situasjonen for elever og foreldre, er at de må få en avklaring som gir en helhetlig og forutsigbar finansieringsordning som dekker skoleåret 2002-2003. Henvisning til bankerotte fylkeskommuner og fylkeskommuner på sotteseng – som kanskje attpåtil er under avvikling – er i beste fall en uavklart henvisning. Min oppfordring er fortsatt at på samme måte som Regjeringen har varslet en egen proposisjon for å avklare eksamen, på samme måte som Regjeringen har varslet en egen proposisjon for å avklare finansiering av mulige nye prestestillinger, og begrunnet begge med at det er behov tidsmessig for en hurtig avklaring, så bør Regjeringen faktisk komme med en egen proposisjon som avklarer totalbildet for landslinjene også. Jeg gjentar at hvis den ikke kommer, sitter man jo igjen med det inntrykket at dette området er glemt eller nedprioritert av regjeringspartiene, til tross for det de med kraft har hevdet både i budsjettdebatten og ikke minst etter budsjettdebatten.


Barnetrygden er den viktigste og største overføringsordninga for barnefamiliene. Det er en sikker inntektskilde for barnefamilier med lav inntekt. Arbeiderpartiet har i budsjettavtalen sammen med Høyre og Kristelig Folkeparti redusert barnetrygden med 27 mill. kr mer enn det som følger av Regjeringas forslag. Dette rammer dem med lavest inntekt. Hvordan kan Arbeiderpartiet forsvare at de kommer med dette forslaget i denne budsjettavtalen? Og hvordan kan Arbeiderpartiet forsvare at de subsidiært kommer til å stemme for å omgjøre Statskonsult til et AS, når det ikke er dekning for de ansattes rettigheter i dette budsjettet?


Det er ikke mye å legge til de gode innleggene som er holdt fra de fleste partier her nå. Jeg vil egentlig bare bruke anledningen til å gratulere Stortinget med dagen. Dette er ikke et direktiv som kommer til å foranledige opphetede debatter og stor strid, og dermed heller ikke noen stor medieoppmerksomhet. Men det er et veldig viktig direktiv som påvirker folks liv over tid på en positiv måte. Vanndirektivet er også EU på sitt beste, slik jeg ser det. Det å kunne få til felles standarder i Europa på et så viktig område som dette, er helt avgjørende – for vann går jo over landegrenser, og vi er avhengige av andre og de er avhengige av oss hvis vi skal løse problemene. Det å få satt felles europeiske standarder på dette området er kjempefint. I Norge er vi vant til at vi har plenty av vann. De fleste nordmenn oppfatter det sånn at vi har rent vann rundt oss overalt, og at det egentlig ikke er noe problem her. Fullt så enkelt er det ikke, selv om andre land selvfølgelig har vesentlig større problemer. I Nederland er det 98 pst. av vannet som har forbedringspotensial, og i Storbritannia er det 75 pst. I Norge er det 25 pst. av vannet som vi mener trenger forbedring, og i en god del tilfeller kjenner vi ikke vanntilstanden godt nok til å kunne slå fast situasjonen. Så ja, vi er et av verdens heldigste land når det gjelder vann, vi har blant de reneste vann i verden, og vi har blant den beste tilgangen på vann i verden. Men også hos oss er det mulig å gjøre tingene bedre, og det vil dette direktivet presse oss til å gjøre. Temaer som kom fram, var bl.a. de som saksordføreren tok opp: Vi vil få spørsmål om avrenning fra landbruk, minstevannføring i tørre vassdrag og opprydding i havner og fjorder. De temaene som komiteens leder tok opp, vil også komme, f.eks. problemer knyttet til rømt oppdrettsfisk. Hvert og ett av disse problemene vil vi nå få anledning til å ta tak i. Vi trenger mer forskning, bedre forvaltning, og vi trenger å legge til grunn – som i alt annet miljøarbeid – at forurenser betaler. Det skal ikke være samfunnet og allmennheten som skal ha ansvaret for å rydde opp, men de som påfører en miljøkostnad for samfunnet, skal også ha ansvaret for å betale. Til slutt vil jeg si at vi allerede i år, i 2009, vil komme tilbake med de første forvaltningsplanene med tiltaksprogrammer for ca. 20 pst. av Norges vannområder. De vil bli vedtatt som en frivillig ordning og i takt med EUs første planperiode. Vi vil sette i gang med én gang. Men dette er et direktiv som først og fremst vil ha en langsiktig betydning, og som vil bedre vannkvaliteten i Europa drastisk, hvis man ikke ser det fra dag til dag, men fra år til år, og fra tiår til tiår. Dette vil føre til at Europa om 20–30 år er i en vesentlig bedre situasjon enn i dag. Igjen: Vi kan gratulere oss selv med et viktig vedtak, selv om det ikke er maksimal oppmerksomhet rundt det.


Dette er et viktig signal til befolkningen på Øvre Romerike, som har dette sykehuset som sitt lokalsykehus, som sitt akuttsykehus, innenfor en del områder. Det betyr, slik jeg nå oppfatter det, at statsråden ikke ser behov for å få seg forelagt denne saken på foretaksmøtet. Dette er en mindre justering, en mindre omstrukturering. Det er for så vidt faktisk litt overraskende. Jeg vil nesten si at det ikke bare er litt, men ganske overraskende. Det betyr jo at den type beslutninger, ganske omfattende og ganske store endringer i sykehusstrukturen, er flyttet bort fra det offentlige rom og lagt i et lukket rom. Så jeg vil nok be statsråden tenke en gang til over om ikke også omstruktureringer som får slike konsekvenser som det her er snakk om, bør være noe han får seg forelagt på foretaksmøtet.


Det er en anakronisme i vårt demokratiske samfunn at staten er landets største grunneier og skogeier. Det er også en anakronisme at storparten av arealene drives uten lokalt innsyn, med minimal lokal innflytelse og i konkurranse med private interesser. Også på dette feltet er det betimelig å spørre om det er en statlig oppgave å drive næringsvirksomhet som like godt kan ivaretas av andre. Bakgrunnen for Fremskrittspartiets forslag om salg er bl.a. at vi vil styrke lokalsamfunnet, som vil få større del av avkastningen og oppnå betydelige ringvirkninger. Særlig har Statskogs produktive skogeiendommer stor betydning, men også i utmarksressurser er det et betydelig potensial for næringsutvikling i distriktene. Dette kan bidra til å sikre bosettingen. En fordeling av statens arealer kan være med på å skape større og mer robuste enheter, som igjen har kapasitet og vilje til å utvikle ressurser på best mulig måte. I tiden fremover vil vi antakelig møte tøffere økonomiske vilkår innenfor landbruk og skogbruk, som vil gjøre hverdagen vanskeligere for mange bønder og skogeiere. Det må derfor være i statlige myndigheters interesse å føre en politikk som bidrar til å sikre distriktenes livsgrunnlag samt legge til rette for økt vekst. Skogbruk, hytteutleie, salg av fiskekort, utleie av jaktrettigheter, opplevelsesarrangement og utnyttelse av sand-, stein- og grusforekomster vil, slik Fremskrittspartiet ser det, være viktige forretningsområder som kan bidra til økt vekst i mange lokalsamfunn. Det kan tenkes flere aktuelle modeller for å gjennomføre et nedsalg av Statskog i offentlig regi. Vi mener at i første rekke bør utvalgte deler av Statskogs produktive skogarealer legges ut for salg til høystbydende. Denne løsningen vil kunne bidra til at lokale private grunneiere, som bønder og skogeiere, vil kunne komme på banen og får tilslag på eiendommer som ligger strategisk til i forhold til deres eksisterende eiendommer. Arealet bør selges i parseller av en slik størrelse at det gir lokale grunneiere muligheter for å delta i budgivningen. Jeg vil gi honnør til saksordføreren, som har nedlagt et betydelig arbeid og gått gjennom mange problemstillinger i tilknytning til forslaget. Selv om Fremskrittspartiet ikke har fått fullt gjennomslag når det gjelder tempo og omfatting av nedsalg, er det et flertall som gir signaler til distriktene om at en utvikling mot mer lokal styring og avkastning snart er i gang, og det gis støtte til et visst arronderingssalg etter at hensynet til barskogvern er ivaretatt. Det åpnes også for at enkeltparseller som ikke skal vernes, kan vurderes solgt. Videre er det aktuelt med tilbakesalg av en del parseller som Statskog sitter med i deler av landet, og som er solgt ut av gårdsbruk grunnet økonomisk nød. Man er også positiv til salg av produktive skogareal, selv om det understrekes at det er mest aktuelt for mindre og spredte eiendommer, og at eventuelle nedsalg fra større og samlede areal hvor Statskog driver aktivt, må vurderes nærmere. Gjennom forslaget er det også blitt rettet fokus mot uheldig konkurransevridning, fordi private arealer er pålagt merverdiavgift på jakt og fiske. Regjeringen pålegges å se nærmere på effekten av merverdisystemet. Regjeringen skal også se på mulighetene for at enkelte statsallmenninger med produktiv skog kan selges til dem som har bruksrettigheter i allmenningen. Regjeringen skal også komme tilbake med en vurdering av om det bør gjøres forsøk med at oppgavene til fjellstyret og allmenningsstyret blir løst av et felles organ, og hvilke lovendringer som det eventuelt er aktuelt å gjøre noe med. For Fremskrittspartiets regning vil jeg komme med en del tilleggssynspunkter. Nylig ble det fremlagt en evalueringsrapport angående vern av skog i Norge. I rapporten anslås fremtidig vernebehov til 4,5 pst., mot dagens 1 pst. Dette tyder på at denne prosessen langt fra er ferdig og sannsynligvis vil pågå i lang tid fremover. Dersom Statskogs arealer skal tas inn i denne sammenheng, vil vi risikere ikke å få noe salg av betydning i overskuelig fremtid. Det er på sin plass å vise til skogeierorganisasjonenes høringsnotat til komiteen, hvor det fremgår at Statskogs skogarealer i liten grad inneholder verneverdier som gjør dem attraktive som verneområder. Makeskifte er en bedre løsning, men i en slik prosess er det viktig at en kan tilby attraktive arealer med en gunstig beliggenhet for eier. Statskogs arealer ligger ikke nødvendigvis slik til. Vi mener derfor at når Statskogs arealer ikke er av en slik beskaffenhet at kriteriene til barskogvern tilfredsstilles, bør de legges ut for salg, og inntektene anvendes til kjøp av makeskiftearealer. Fremskrittspartiet mener også det er viktig å sette et klart ambisjonsnivå og en tidsfrist for vurdering av eiendommene og gjennomføringen av et salg. Et slikt salg bør omfatte mer enn et arronderingssalg. Det er viktig at det også legges ut arealer av betydelig størrelse som har en reell betydning for kjøpere og distrikter. Ved å selge ut små og lite attraktive eiendommer gis det et signal om at dette er et rasjonaliseringstiltak fra Statskog, med utsalg av områder med liten verdi. Det vil være et svært negativt signal til distriktene, som trenger en vitamininnsprøytning i forhold til den utviklingen de nå er inne i. Det vil også være et feil signal for mange bransjer og virksomheter i distriktene på grunn av ringvirkningene. For det er ingen tvil om at private grunneiere er i stand til å forvalte større og samlede arealer minst like bra som Statskog. Ved å legge større arealer til allerede private arealer vil en i tillegg kunne aktivisere private arealer som tidligere har vært for små til å ha noen betydning i næringssammenheng. Det vil også være et viktig signal til distriktene, ved at det gjøres noe som har reell betydning i arbeidet med å styrke det lokale næringsgrunnlaget. Jeg vil ta opp Fremskrittspartiets forslag referert i innstillingen.