Jeg har ikke sittet lenge på Stortinget, men jeg har sittet fire år i Trondheim bystyre. Der gjorde vi det bolde å rekommunalisere en del tjenester, som det borgerlige flertallet privatiserte og anbudsutsatte i årene før de rød-grønne tok over. Det vi ofte fikk høre da fra den borgerlige opposisjonen, var at det rød-grønne flertallet satte ideologi foran fornuft, at ideologien var viktigst og ikke de gode løsningene. Det kan vi jo stille spørsmål ved. Jeg tror helst det er andre veien. En gjennomgang f.eks. av konkurranseutsettingen av oppgavene til Statens vegvesen viser at kostnadsøkningen der har vært 50 pst. over det som har vært prisveksten ellers i anleggsbransjen. Det har ikke gitt noen gevinst med den markedsutsettingen. Det er ikke slik at de borgerlige kan vise til at konkurranseutsetting og privatisering gir mer effektive offentlige oppgaver. Så har denne debatten vist én positiv utvikling, synes jeg, og det er den nyvunne kjærligheten som de borgerlige partiene viser til toget. Det er jo en kjærlighet som ikke kan sies å ha vært like mye til stede da de borgerlige selv hadde flertall i Stortinget, da de selv styrte landet og representanten Hareide var statsråd. Men det er selvfølgelig veldig positivt at de borgerlige nå mener at den voldsomme økningen de rød-grønne har stått for i investeringer på jernbanesiden, ikke er nok. Det er en ganske annen holdning fra de borgerliges side enn det de selv hadde sjansen til å demonstrere i sine fire år med regjeringsmakt.


Jeg har en alvorlig utfordring i å se sammenhengen i Arbeiderpartiets energipolitikk. I forrige sak sa Arbeiderpartiets talsperson at man styrte energipolitikken i Norge etter Soria Moria-erklæringen, og det måtte vel være tilfredsstillende i massevis. Og så er det sånn at NVE, Norges vassdrags- og energiverk, er en etat som forvalter energipolitikken i Norge på vegne av Regjeringen. Men i denne saken sier man altså at når NVE på bakgrunn av Soria Moria-erklæringen sier nei til både det ene og det andre, på bakgrunn av politiske signaler, ønsket om CO2-håndtering, ønsket om å opprettholde verneplaner, osv., er det ikke Regjeringen som sier nei. Hvis jeg skal tolke Marianne Marthinsen i forrige sak, har ikke Regjeringen noen energipolitikk i det hele tatt, for det er det NVE som har. Men Asmund Kristoffersen er altså av en annen oppfatning. Så jeg kunne gjerne tenkt meg både å få svar fra en av Arbeiderpartiets representanter på hvem det er som forvalter Arbeiderpartiets energipolitikk, og hvem det er som har forstått og misforstått disse forholdene.


Jeg vil takke både interpellanten og Stortinget for en god debatt. For meg bekrefter dette at regjeringen er på rett kurs når det gjelder hvilke tiltak vi skal gjøre, og at vi har et rimelig samlet storting bak oss i de tiltakene vi vil gjøre. Jeg registrerer at enkelte rød-grønne politikere er fornærmet fordi interpellanten tar opp et tema som en mener også er til behandling i komiteen. Jeg synes det er bra at Stortinget tar den diskusjonen, for det er forskjell på sosial dumping og trafikksikkerhet. En kan ikke forklare den økningen i trafikkdrepte en opplevde i fjor, med økt sosial dumping. Det er mye mer komplisert enn som så. Der er treffpunkter, ja, men at det er ensbetydende med hverandre, nei, slik er det ikke. Jeg er spesielt glad for at så mange rød-grønne politikere er fornøyd med den nye regjeringens politikk. Det blir flere kontroller langs norske veier fordi en har fått en ny regjering som prioriterer dette i både bestillinger og bevilgninger til Vegvesenet. Jeg er også glad for at Senterpartiet og SV, som satt åtte år i regjering, nå er glad for at den nye regjeringen jobber med å få på plass vinterførerkort. Den forrige regjeringen ga det opp. Vi jobber med det og har gitt beskjed om at vi ønsker å få noe konkret fra Veidirektoratet på dette. Jeg er glad for at en støtter oss i at vi skal få hjullås på plass for å holde biler tilbake. Det gjorde ikke den forrige regjeringen. Vi ser til Finland når det gjelder kabotasjeproblematikken, og hvordan de har grepet det an der. Vi er inspirert, men vi venter på resultatene fra kabotasjegruppen – det trodde jeg også de rød-grønne partiene var fornøyd med, siden de nedsatte den – men vi skal jobbe kjapt med det når de ganske kjapt kommer. Arbeiderpartifolk er veldig opptatt av hvem som tar de politiske initiativene. Jeg konstaterer at når de rød-grønne skryter av hva de gjorde på åtte år, er det vinterdekk – som altså ble innført først under den nye regjeringen, men vedtatt under den forrige – og kabotasjegruppen. Det er veldig interessant at Arbeiderpartiet, med en gang de er i opposisjon, plutselig har ti konkrete tiltak – ikke bare de to som de har gjennomført. Men la meg kjapt nevne hva denne regjeringen gjør, for vi har ikke tid til å vente på alt Arbeiderpartiet plutselig skal gjøre i opposisjon. Vi tar for det første initiativ overfor EU-kommisjonen for å være i forkant av regelverksarbeidet. Det skjedde ikke under den rød-grønne regjeringen. Vi har arbeid på gang for å få økt kontrollvirksomhet, få på plass hjullås, for sterkere tilbakeholdsrett for biler som ikke betaler for seg, få på plass vinterdekk på tilhengere, flere oppstillingsplasser og døgnkontroll på grensene, få på plass døgnhvileplasser med aktørene og elektronisk utstyr til gjennomføring av kontroll – for å unngå papirarbeid og for å undersøke kjøretøy, f.eks. sjekke om bremser er rødglødende. Vi har arbeid på gang for bedre samhandling mellom kontrollinstansene – vi har allerede hatt møte mellom politi, toll og vegvesen – og for å få klarere lovverk om hvem som gjør hva. Forhåpentligvis kan alle gjøre alt. Vi har arbeid på gang for å få vinterførerkort og ferdighetskrav, online kontroll av falske førerkort og Trygg Trailer. Dette er ting som skjer fordi vi har fått ny regjering, og jeg er veldig stolt.


Når statsråden skal nevne bedrifter han har besøkt, nevner han de største i kanskje noen av de mest sentrale strøkene av landet. Det kunne jo da være interessant å høre om statsråden har vært i Nord-Norge, om han har vært oppe i Østerdalen eller i fjellregionen, for å spørre småbedriftene der om noe av det som er problemet. Det er jo diskusjonen om den differensierte arbeidsgiveravgiften og det at regjeringen har akseptert at hele transportsektoren er tatt ut, som er problemet, for det er der de store ulempene er. Når statsråden sier at man skal jobbe for at det skal være likt utgangspunkt, må han sikre at ikke varetransporten og posten blir dyrere, strømmen blir dyrere og bussen bli dyrere for alle som er etablert i Distrikts-Norge. Vil statsråden jobbe for at transportordningen kommer inn igjen?


Som eg sa i mitt fyrste svar, er det lite sannsynleg ut frå alt vi veit om ulv – og for så vidt andre rovdyr – at ein vert utsett for åtak frå rovdyr. Men frykta for det kan opplevast som reell. Og eg kan ikkje uttale meg, for det vert ei subjektiv oppfatning, som kvar enkelt får gjere opp for seg. Men det som er forferdeleg viktig, er nettopp at vi får spreidd den kunnskapen som vi har. Og det har departementet sett av vesentlege ressursar til, både rein informasjonsspreiing og ikkje minst for å få til ulike konfliktdempande tiltak – ikkje fordi ein fryktar åtak, men fordi vi ser at det i periodar kan vere nødvendig for at folk skal få tryggleik. Denne drosjeløysinga kan vere eitt konfliktdempande tiltak som gjer at ein føler at ein kjem seg ut av situasjonen. Men på sikt meiner eg at det er ingen grunn til at ein ikkje skal ha både bulyst og livskvalitet i dette landet, sjølv innanfor rovdyrsona.


Eg les litt ut av det spørsmålet at ein har ei grenselaus beundring for moglegheita politikken har til å styre og detaljstyre, og at det liksom skal løyse alle utfordringane. Det trur ikkje Framstegspartiet. Vi ser sjølvsagt ikkje vekk ifrå at politisk vilje og politiske vedtak påverkar ting i samfunnet, slik er det. Men vi synest ikkje at det er føremålstenleg å bruke politiske vedtak for mykje til å detaljstyre busetjing eller slike ting. Vi trur dette skal skje mest mogleg ved ei naturleg utvikling. Det trur vi vil vere mest berekraftig. Det trur vi vil vere det som vil skape mest tilfredsheit og best resultat. Når det gjeld distrikta, er det snakk om store ressursar, og då er det viktig å leggje til rette for at dei får utvikla seg på ein god måte – både når det gjeld olje og fisk.


Cowboyretorikken har ikke bare nådd Israel og Ariel Sharon, den har nådd representanten Morten Høglund også. Fremskrittspartiet foreslår nå å stoppe all økonomiske støtte fra Norge til de palestinske selvstyremyndighetene på ubestemt tid. Norge har de siste årene bevilget betydelige midler for å styrke fredsbestrebelsene i Midtøsten og bidra til en stabil økonomisk og politisk utvikling i det palestinske området. En slik utvikling vil bidra til en mer likeverdig situasjon mellom israelerne og palestinerne. Dette vil Fremskrittspartiet endre på nå, etter å ha kjøpt Sharons retorikk om at palestinerne er terrorister som må straffes og fjernes. Det vi har sett de siste dagene, er dessverre ikke noe nytt, men en ny runde på voldsspiralen i Midtøsten. Yasir Arafat har konsekvent tatt avstand fra sjølmordsaksjonene og bidratt kraftig til fredsløsninger over lang tid, sjøl om han antagelig på mange måter kunne gjort mer. Voldsspiralen må nå skrus ned, ikke opp, og det er israelerne som nå må ta et initiativ og handle klokt. Den klokskapen består ikke i å ydmyke Arafat overfor palestinerne gjennom å bombe politistasjonene i Arafats nabolag. Den klokskapen består ikke i å ydmyke palestinerne gjennom å pløye opp flyplassen i Gaza. Klokskap ville det være dersom Israel stoppet de stadige ydmykelsene og likvidasjonene og trakk seg ut av de okkuperte områdene. Jeg vil spørre Høglund hvordan han tenker seg at denne konflikten skal løses. Hva slags alternativ har Høglund til et palestinsk sjølstyre i en palestinsk stat, og hvilke mål tror Høglund at vi oppnår dersom vi fjerner de bevilgningene som palestinerne så sårt trenger for å skape seg sitt demokrati?


Noko av det som er problematisk i forhold til eit regjeringssamarbeid med Arbeidarpartiet, er EU-saka og EØS-problematikken, men òg miljøpolitikken. Det ein òg merkar her i dag, er at Sylvia Brustad pressar på for at Regjeringa ikkje skal vera så nøye på dei konsekvensutgreiingane ein skal ha i Barentshavet, men sørgja for at det kjem ei sak raskt, slik at ein kan få setja i gang. Det er stikk i strid med det bl.a. SV står for, og det er beklageleg at ein gjentek dette tempobehovet. Mitt første spørsmål er: Skal ein byggja ut og gå vidare i Barentshavet same kva konsekvensutgreiingane seier? Det andre spørsmålet går på det som representanten Brustad var inne på i forhold til straum. SV har der utfordra Regjeringa med konkrete tiltak for mindre straumavhengigheit, meir til vind- og bioindustri, meir til vassboren varme osv. Vil Arbeidarpartiet vera med på eit slikt konstruktivt spor, eller vil dei halda fram med å konkurrera med Framstegspartiet om å vera ein miljøversting?


Kan jeg gjøre det her? – Jeg skal da ta opp Fremskrittspartiets forslag.


Det er jo ikke noe nytt at man har konflikt når det gjelder vern. Trillemarka føyer seg bare inn i rekken. De områdene som miljøvernministeren ikke klarer å verne, verner Natur og Ungdom med miljøvernministerens velsignelse og økonomiske støtte. Det store problemet ved vernesaker er at man kjører over lokaldemokratiet. Man overkjører grunneierne. Man stopper næringsutvikling i de distriktene og de områdene som blir vernet. Hvorfor tar ikke statsråden hensyn til grunneiere, lokale eiere og næringsutvikling i verneprosesser, men bare overkjører lokaldemokratiet fullstendig?


Det er absolutt målsettingen og per nå er det ingen grunn til å tro at vi ikke får det til. Vi må huske at vi her egentlig gjør veldig mange nye ting på en gang, og det betyr at det alltid er en risiko for at ting ikke går som en ønsker, men det er ingen indikasjoner på det ennå. En har gjort en veldig god og rask jobb der Vegvesenet og Jernbaneverket sammen har utarbeidet planer, involvert lokale aktører – både politikere, naturvernorganisasjoner, kulturminneorganisasjoner og lignende – og fått gjort kompromissene fortløpende. Det finnes fortsatt folk som vil ha omkamp, men ikke i den grad som det gjerne har vært i så store prosjekter tidligere. Så har vi i det videre arbeidet nå, når vi har valgt traseer og sånne ting, fått dem til å koordinere jobben og løse ting fortløpende underveis. Vi gjør det også slik at mange ting gjøres parallelt istedenfor i rekkefølge. Det betyr at en kan spare opp mot fire–fem år på planleggingssiden, og foreløpig ser det ut til å gå bra.


Den debatten om utanriksministeren og forsvarsministeren sine utgreiingar som vi hadde for ei stund sidan, var ikkje minst prega av representantane frå Høgre, som skrytte – oppfatta eg det som – av SV sin innverknad på norsk sikkerheits-, forsvars- og utanrikspolitikk. Det er eg veldig glad for. Eg slapp å skryte av oss sjølve, og ingenting er betre enn at andre gjer det. Når det gjeld FN-mandat og grunnlaget for dei, skal det alltid vere ein debatt. Det einaste sikre ein kan seie om slike ting, er at makt er rett, makt gjev rett. Det er det som er problemet. Dersom vi skal få til det som er målet, å få ein FN-leidd verdsorden, må det liggje eit betre grunnlag til grunn, og vi må ikkje la FN bli pressa til å gjere vedtak som ein eigentleg ikkje vil gjere.


Dagen i dag startet med at man snakket om sine egne alternative budsjetter, og posisjonen kom med sin hyllest til Regjeringens budsjett. Ja, det var en fruktbar debatt. Det var interessant å høre hvorfor man hadde gjort akkurat de og de grepene for å møte utfordringene som kommer i tiden framover. Så snudde altså debatten helt om. Avslutningsvis har debatten vært mer preget av at f.eks. senterpartister – om de så er fra Sogn og Fjordane eller andre steder – har gått inn og tolket andres program. Det blir sjelden fruktbart. Ja, vi har til og med hørt representanten Lundteigens hyllest av det russiske landbruket. Jeg er litt usikker på om det er det inntrykket som den enkelte av oss har av den russiske måten å drive landbruk på. Jeg skal bruke den lille taletiden som er igjen, til å oppsummere noen av de utfordringene som jeg ser, og som jeg håper at vi kan få gjort noe med. Norges næringsliv skal i framtiden bygges på små og mellomstore bedrifter. Det er det næringslivet som i all hovedsak skal bære nasjonen Norge framover. Det er der det store mangfoldet er, og det er der vi virkelig må sørge for gode rammevilkår. Jeg tviler ikke på at når det gjelder de store og tunge bedriftene, vil det alltid være stor tilslutning, det vil komme pakker, man vil sørge for å hjelpe til, men vi må ikke glemme de små og mellomstore bedriftene, som ikke har disse store, tunge talsmennene i hver enkelt bedrift. Derfor må vi snakke om den bransjen. Jeg ser mørke skyer for skipsindustrien, både på leverandørsiden og på verftssiden. Problemet er at de som merker dette først, er de små bedriftene som skal levere til industrien. Det er de som får merke det først. Det er ikke verftene. Verftene kommer i neste omgang. Men den lille bedriften får svi med en gang. Vi har store utfordringer. Jeg respekter at regjeringspartiene hyller sine egne – det skulle bare mangle. Noe annet ville virkelig ha bekymret meg. Men det er bedre å la de enkelte partiene tolke sine egne programmer enn å tro at man vet så mye bedre selv.


Bare noen korte bemerkninger fra en som bruker denne veien forholdsvis ofte, og som dessuten er fra et av fylkene som veien berører. For meg og svært mange er dette en gledens dag når det gjelder selve utbyggingen. Det er en veistrekning med stor trafikk – mye av trafikken består av lastebiler, en blanding av norske og utenlandske vogntog. Dette tilsier at veistrekningen ofte er utsatt for ulykker, og skadene er relativt ofte av alvorlig karakter. Når man har en årsdøgntrafikk på godt over 20 000 kjøretøy, må veien være av en tilsvarende karakter for å møte denne utfordringen. Det har det manglet mye på på enkelte strekninger. Derfor er det svært positivt det som nå skal skje. På sikt vil også veien bli en miljøgevinst, da det i dag ofte blir køer når trafikken er som størst, med de ekstra miljøbelastninger dette gir. Enkelte trafikanter blir også noe stresset og tar sjanser, som igjen i noen tilfeller fører til ulykker. Når det gjelder finansieringen, har tidligere fremskrittspartirepresentanter tatt for seg den. Jeg må si at å legge stor del av kostnadene over på bilistene, er feil. Det riktige må være at staten tar den hele og fulle finansieringen. Dette har Norge råd til. Ellers har jeg tidligere tatt opp nettopp E6 i Stortingets spørretime flere ganger, som f.eks. 15. februar 2006, nettopp på grunnlag av alle de ulykker som har vært på denne veien. For eksempel i Hamar Arbeiderblad av 25. januar 2006 kunne vi lese om nok en alvorlig dødsulykke. Og i VG av 7. februar 2006 kunne vi lese at «12 liv kunne vært spart» ved en utbygging. I tillegg ville vi spart ca. 1 milliard kr – alt dette i henhold til beregning fra Maskinentreprenørenes Forbund. Mange av ulykkene ville vært unngått ved bl.a. midtdeler, da mange ulykker skyldes at kjøretøy kommer over i feil kjørebane. Mellom 1989 og 2005 ble 18 drept, 40 alvorlig skadd og 137 lettere skadd bare mellom Minnesund og Dal. Dette tilsier at en utbygging er på sin plass – bare synd at den kommer så sent, og at det ikke blir en større utbygging mens vi er i gang.


Ja, Norge forholder seg selvsagt skikkelig, fornuftig og saklig til alle regimer, uansett hvilken farge de har. Men det er ikke uinteressant ut fra en utviklingspolitisk synsvinkel om et regime kommer til makten på et utvetydig program å løfte de fattige i sitt land opp og sørge for at naturressursene i landet kommer alle innbyggerne til gode, ikke bare en rik, liten elite. Det vi nå ser i Latin-Amerika, er at en utviklingsmodell som var dominerende på 1980- og 90-tallet, og som man kan kalle – for å bruke et veldig bredt begrep, det er mange nyanser i det – en nyliberalistisk utviklingsmodell, vender nå Latin-Amerikas velgere ryggen til på veldig mange forskjellige måter, til fordel for regimer som har som ambisjon å løfte opp landets fattige. Så får vi se om de vil lykkes med det eller ikke. Det er i alle fall ikke uinteressant for Norge, og spesielt ikke for denne regjeringen, å kunne hjelpe regimer med å løfte opp de virkelig fattige. Latin-Amerika er et område hvor det er en veldig, veldig rik liten elite i en del land, men samtidig en utrolig og grell fattigdom.


Det blir sagt at Norge er verdens beste land å bo i, og det tror jeg er sant. Jeg tror denne regjeringa, i likhet med foregående regjeringer, har sin del av æren for det. Jeg tror veldig mye av det vi gjør i dette landet, er bra, og det er viktig at vi legger det i bunnen, når vi fører en trontaledebatt i 2004. Jeg har lyst til å peke på to områder der jeg mener Norge er ute av kurs, og jeg ønsker å bruke de minuttene jeg har, på det. Jeg er vel en av dem som reiser mest rundt i Norge og står på stand. Jeg står på stand ca. 30–40 dager i året, på butikker rundt omkring. Det jeg gang på gang møter, er folk som ikke skjønner hvordan man på 1950-, 1960- og 1970-tallet kunne bygge skoler, bygge svømmebasseng, da Norge var et relativt fattig land, mens man i 2004 ikke har råd til gardiner, ikke har råd til vann i bassenget. Det skjønner ikke folk, og det skjønner ikke representanten Ryan heller! Det er uforståelig at vi har stelt oss på en slik måte at kjøpesentret er det vakreste bygget i kommunen. Det vakreste bygget i kommunen skal være skolen. Den skal det glinse av. Den skal være forgylt, slik at skolen skal være noe vi er stolte av. Men der er altså gardinene revet ned. Det er ikke toalettdører mange plasser. Man har ikke råd til vann i bassenget, og man har dårlige bøker. Så er det kampanjer for at vi skal løpe og kjøpe stadig nye ting vi ikke har bruk for, fordi folk har så høy privat kjøpekraft. Her er vi nødt til å ta noen grep. Vi er nødt til å flytte noe av den private kjøpekraften fra at man kan kjøpe porselenskatter til å ha dokosten i, til å kjøpe gardiner og ha vann i svømmebassengene på skolene. Det gjør nemlig noe med oss at vi bygger ned. Jeg er enig med statsministeren i renoveringen av offentlig sektor. Det er helt nødvendig, men vi må ikke rive den. Vi må ikke rive den! Når kommunepolitikere opplever at vi river i dag, gjør det noe med oss. Det fører nemlig til at vi får et egosamfunn, der vi blir mer opptatt av å være brukere enn innbyggere. Et brukersamfunn er et mye dårligere samfunn enn et innbyggersamfunn. I et innbyggersamfunn krever vi vår rett, men vi gjør også vår plikt. I et brukersamfunn krever vi kun vår rett, og er ikke så opptatt av fellesskap. Her er vi på feil kurs. Dette må vi sammen få gjort noe med, for i et slikt samfunn er det alltid de svakeste som detter utenfor, og det har vi ikke råd til i verdens beste land. Jeg har en tre–fire forbilder. Ett av dem er Martin Luther King. Han holdt en flott tale en gang: «I Have a Dream» – jeg har en drøm. Også jeg som enkel stortingsrepresentant fra Nord-Trøndelag har en drøm. Den drømmen handler om at det er et ord i vår ordliste som skal bort, og det er ordet «arbeidsledighet». Jeg håper at vi i løpet av kort tid får strøket det ordet, at Norsk språkråd bestemmer seg for at ordet «arbeidsledighet» skal bort. Hvorfor det? Jo, det skal bort fordi vi har ikke råd til å ha folk som ikke er i jobb, gående arbeidsledige. Det norske samfunnet må ha arbeidsledige folk på opplæring kontinuerlig. Alle de 100 000 som i dag er arbeidsledige, og mange av de 600 000 som er utenfor det totale arbeidsmiljøet, må få kontinuerlig opplæring når de ikke er i jobb. Vi skal operere med to begreper i det norske samfunnet – enten er du i jobb, eller så er du på opplæring. Ikke bare for samfunnet er det viktig, det er også viktig for den enkelte. Jeg har sjøl arbeidet på arbeidskontor noen år, og har sett hvorledes arbeidsledige brytes ned både mentalt, sosialt, faglig og ikke minst økonomisk. Vi som er så opptatt av å forvalte denne oljeformuen vår og passe på de pengene så godt, er altfor lite opptatt av å forvalte den menneskelige formuen, den humane kapitalen, av å ta vare på den like omsorgsfullt og se på den som like viktig som den kapitalen som vi ofte snakker om når vi snakker om oljefondet. Jeg tror at dette er to områder vi må ta tak i. Vi er veldig flinke til av og til å gå tilbake i historien og spørre: Hva gjorde vi feil? Alle er enige om i dag at det var feil at man fra det offentliges side drev med kastrering av tatere. Det var feil. Vi er enige om at den måten vi behandlet den samiske befolkningen på i forhold til deres språk og kultur, var feil. Det har til og med kongen vært i Finnmark og bedt om unnskyldning for. Så må vi spørre oss: Hva gjør vi feil i 2004? Jeg tror at en feil vi gjør i 2004, er at vi opererer med at noen skal være arbeidsledige og utenfor arbeidsmarkedet.


Jeg har følgende spørsmål til samferdselsministeren: «I innstillinga til Nasjonal transportplan er overføring, så vel person- som godstransport, fra veg til jernbane nevnt en rekke ganger som målsetting. For tida reduserer NSB Gods sitt tilbud på mange strekninger. Det medfører en utvikling i motsatt retning av hva regjering og stortingsflertall ønsker. Hvilke tiltak, eventuell endring i rammebetingelser, vil Samferdselsdepartementet foreslå for å forhindre reduksjon av gods på jernbane og oppnå målsettinga om økt godstransport på bane?»


Nei, det er eg ikkje einig i. Eg trur at Noreg er tent med at vi har elevar som har eit godt kunnskapsgrunnlag, og som vert prøvde i det i begge skriftspråka. Ein betydeleg del av befolkninga skriv minoritetsskriftspråket, og begge to er viktige. Mi eiga personlege erfaring er at eg har hatt nynorsk som hovudmål og bokmål som sidemål, og at den opplæringa eg har hatt i bokmål, og det at det har vore ein del av skulekvardagen, er nyttige ting som eg tek med meg. Eg jobbar med språk i det daglege, og eg jobbar mykje med bokmålstekstar og folk som skriv bokmål. Det trur eg har vore nyttig kunnskap å ha med seg frå skulen. Det same trur eg gjeld den andre vegen. Så eg meiner vi fortsatt skal ha elevar som både vert prøvde i begge skriftspråk og får opplæring i begge skriftspråka i framtida.


Det forundrer SV litt at Arbeiderpartiet dramatiserer kommuneøkonomien så mye, men har såpass lite å by på sjøl. Det som har forbauset oss og som vi er bekymret over, er spesielt den store snuoperasjon Arbeiderpartiet har gjort i forhold til fylkeskommunenes økonomi og sjukehusoppgjøret. Hva er det som har skjedd? I Dagsavisen i går skrev fylkesordfører Ragnar Kristoffersen, Arbeiderpartiet i Akershus, om et lite raust og lite ryddig oppgjør. Så sent som i april var Arbeiderpartiet enig med SV i at tidligere underskudd fra sykehusdriften ikke skal trekkes inn i fylkeskommunale budsjett fra 2002. Det skjer nå. Nå får man gjort om dette underskuddet til en langsiktig gjeld som man skal dra med seg i mange år og betale på, og som kommer til å stenge for nødvendig låneopptak f.eks. i videregående skole, som er helt nødvendig. Hva i all verden er det som har skjedd med Arbeiderpartiet i denne viktige saken, og mener de at dette opplegget er raust og ryddig?


Ordningen med privatisteksamen innebærer at alle skal ha mulighet til å få dokumentert sin fagkompetanse. Dette er en viktig mulighet både for dem som tidligere ikke har fått et fullverdig vitnemål, for dem som ønsker å ta et fag de ikke har hatt tidligere, og for dem som ønsker å forbedre en eller flere karakterer. Det blir stadig flere som melder seg opp til privatisteksamen. Kunnskapsdepartementet ba derfor Utdanningsdirektoratet i fjor om å gjennomgå ordningen med privatisteksamen og vurdere om det er behov for endringer. Direktoratet besvarte oppdraget i desember og kom da med en rekke forslag. Disse forslagene er ikke ferdig utredet, og de har ikke vært på høring. Forslagene er nå til vurdering i departementet. Dersom konklusjonen blir at disse forslagene bør utredes nærmere, vil direktoratet få oppdrag om dette. Dersom det etter en slik utredning er aktuelt å foreslå endringer i dagens ordning med privatisteksamen, vil forslagene bli sendt på høring. Jeg er opptatt av at privatistordningen skal fungere godt og etter hensikten, og at det fortsatt skal være mulig å få dokumentert kompetansen sin på denne måten. Det er derfor viktig med en grundig vurdering av om det er behov for å foreta endringer i dagens ordning.


Det er jo interessant å høyra på Høgre når dei er ute av regjering. Då har dei ein del anslag til bra miljøpolitikk, bl.a. på CO2-fangst, der dei no er einige med SV. I valkampen i 2005 var dei imot dette, fordi det blei for dyrt. Men det blir jo spennande når Høgre skal ta dette klimaproblemet på alvor i ei regjering med Framstegspartiet, for det er jo det som er plan A, har eg forstått, for Høgre no etter landsmøtet. Det blir mykje bra miljøpolitikk av det, vil eg tru. Så vil eg til oljehovudstaden. Der var miljøvernministeren og eg i går og koste oss på Elbil-messa, og vi var ute og såg på ei gigantisk vindmølle, Hywind. Eg trur nok at miljøvernministeren koste seg mest då han fekk kjøra ei lita svart boble, ei gammal folkevogn som det stod «Politi» på, med blå lys, som fire unge jenter frå Bodø hadde laga til ein elbil, og som viser kor enkelt det er å skifta frå fossilt til fornybart. Han smilte breitt, miljøvernministeren, då han fekk kjøra rundt i den flotte bobla. Så var me òg i Åmøyfjorden og såg på ei gigantisk vindmølle. Sjølvsagt er det sånn at klimakrisa er svært alvorleg, og då må me ha nokre nye tiltak. Eg meiner det ein ser når ein ser denne svære vindmølla, er at om ein no set inn endå fleire tiltak for å få fram ny fornybar, så blir det ei framtid der me kan kopla klimakrisa og finanskrisa, og der me faktisk kan skapa masse nye arbeidsplassar. På Hydro Karmøy seier ein opp folk fordi det ikkje er etterspørsel. Men som prosjektleiaren her, Sjur Bratland, sa: Hydro Karmøy kan fort bli involvert i fleire vindmølleprosjekt nasjonalt, og sjølvsagt òg internasjonalt, når den marknaden kjem. Så det med å satsa på denne nye industrien meir enn det me har gjort så langt, er viktig. Og så må me, som SV er tydelege på – også i Dagens Næringsliv i dag ved underteikna – bruka eigarskapen vår på ein annan måte enn det me gjer i dag, for å skapa nettopp dei miljøstandardane som me vil ha. Derfor meiner SV at Statoil må slutta å lobba for å få utbygging i Lofoten og Vesterålen. Dei må slutta med å kjøpa prosjekt som forureinar meir, som oljesandprosjektet i Canada. Dei må heller satsa meir på det me såg i går, nemleg havvindmøller, bioenergi, framtidsretta energi. Eg synest det er beklageleg – og det er for så vidt kritikk òg til mi eiga regjering – at dei grøne sertifikata ikkje kom på plass. SV fekk fleirtal med Bondevik II i 2002 for grøne sertifikat. Steensnæs og Widvey klarte aldri å koma med dei grøne sertifikata, og det har heller ikkje me klart. Det synest eg ein bør jobba knallhardt for å få til no før sommaren, og det har eg forstått at olje- og energiministeren gjer. Men det burde altså ha kome før. Eg trur kanskje at me må sjå på andre system i tillegg til grøne sertifikat. Eg ser jo at engelskmennene no er veldig flinke til å få fram vind/bølgje, fordi det gjev store tilskot til produksjon. På EVS – elektriske kjøretøys kongress – i Stavanger er alle store bilprodusentar til stades. Dei er der fordi dei forstår at dei no må leggja om produksjonen sin til meir miljøvenlig produksjon, der ein ikkje er avhengig av fossilt drivstoff. Det er ikkje noko anna SV føreslår når me vil ha forbod mot nykjøp i 2015 – ting som Arnold Schwarzenegger og California har halde på med i mange år, og kongressmedlemer føreslår no tilsvarande elles i USA, nemleg at 50 pst. av nybilsalet i 2012 skal være flexifuel. Dette er ikkje spesielt radikalt, for det er klart at det er det bilprodusentane ønskjer seg. Men her skyggjer altså bl.a. Framstegspartiet unna, fordi dei er imot framskrittet. På transportfronten må me ta eit grep framover. Rogaland SV har jobba i 15 år for lyntoget, me trur at me kan flytta mykje av veg- og flytrafikk over på lyntoget om me berre byggjer det. Eg håper at me på jubileet i 2014 kan opna dei første traseane for lyntog i Noreg.


Generaladvokatens uttalelse er et innspill til domstolen, så man kan ikke ta for gitt at domstolens avgjørelse vil være sammenfallende med generaladvokatens anbefalinger. Datalagringsdirektivet har, som representanten Skei Grande er klar over, vært gjenstand for en engasjert og omfattende debatt i Norge, der avveiningene mellom hensynet til personvernet på den ene siden og hensynet til kriminalitetsbekjempelse på den andre siden har vært blant hovedtemaene. Nå er også representanten Skei Grande godt kjent med at Stortinget i etterkant av denne debatten har fattet sitt vedtak om implementering av datalagringsdirektivet i Norge. I den implementeringen har Norge tatt høyde for flere av de betenkelighetene som generaladvokaten gir uttrykk for, f.eks. er lagringstiden i Norge fastsatt til seks måneder, mens direktivet tillater en lagringstid på opptil to år. Videre har Norge gitt konkret anvisning på for hvilke straffbare handlinger trafikkdata kan innhentes, noe som er i samsvar med generaladvokatens merknad om at begrepet «alvorlig kriminalitet» må defineres nærmere. Det er også for så vidt tydelig i generaladvokatens uttalelse at en gjennom nasjonal lovgivning kan reparere de manglene direktivet som helhet har. Noen av de tiltakene ligger på mange måter inne i Stortingets beslutning. Når det gjelder regjeringens syn på generaladvokatens uttalelse, tar vi den til orientering. Men regjeringen forholder seg til Stortingets vedtak om å innføre datalagringsdirektivet.


Fleire representantar frå Senterpartiet har i debatten i dag framheva at Arbeidarpartiet, Senterpartiet og SV er einige og har skrive seg i lag på fleire punkt i budsjettinnstillinga. Det er rett, og det er til og med viktige punkt. Vi skulle sjølvsagt gjerne hatt fleirtal for desse. Retninga i desse punkta er, som òg Enoksen gjorde greie for i innlegget sitt, ei heilt anna enn det regjeringspartia, inkludert Kristeleg Folkeparti, står for. Men så vert det likevel litt uklårt for oss om Senterpartiet har bestemt seg for kva retning partiet skal gå i framover. I helga dukka det nemleg opp ei sak i avisa Vårt Land der Enoksen gjerne bytte ut SV med Kristeleg Folkeparti, eit Kristeleg Folkeparti som i dag altså har gitt oss klår melding om at dei er godt nøgde med Regjeringas politikk og den retninga som Regjeringa går i. Fredag tok altså Enoksen til orde for eit samarbeid med Arbeidarpartiet og SV. Laurdag var fyrstevalet Kristeleg Folkeparti og Arbeidarpartiet. Representanten Ranveig Frøiland omtalte tidlegare i dag Kristeleg Folkeparti som eit parti som «hoppa frå seng til seng». Men på meg verkar det som om òg Senterpartiet driv denne øvinga. Eg skal likevel på ingen måte antyde at Enoksen er utru, for så langt har ikkje dette forholdet kome. Men kan han i det minste love å halde buksene på inntil han har bestemt seg for kva retning partiet skal gå i, kven dei vil samarbeide med, og kva politikk dei vil føre.


Jeg registrerer at finansministeren mener at to pluss to er fem – han om det. Da sier jeg: heller Jensen enn Johnsen. Det har ingenting med bompenger å gjøre i det hele tatt – det handler om hvordan man finansierer bomprosjektene. Det har ikke å gjøre med om Fremskrittspartiet har gått for, eller om Arbeiderpartiet har gått for – det er om å gjøre å finansiere bomprosjektene på den billigst mulige måten når man faktisk har bestemt seg for å ha bomprosjekt. Vi er mot bompenger, men det er en helt annen diskusjon. Vi diskuterer nå om man skal finansiere det billigst mulig, eller om man aksepterer en høyere rente ved å hente penger i utlandet. Man kan altså få det billigere ved å finansiere det gjennom oljefondet, men på grunn av regler og lovverk – og handlingsregelens ubegripelighet og uransakelige veier – mener altså finansministeren at det er klokt å finansiere det på dyrest mulig måte. Da sier jeg til finansministeren: Hvorfor er det klokt å finansiere noe på dyrest mulig måte når man kan finansiere det rimeligere?


Representanten Horne begynte innlegget sitt med å si at Fremskrittspartiets familiepolitikk er tuftet på valgfrihet, fleksibilitet og likeverd. Fremskrittspartiets alternative budsjett heter jo «Dine valg avgjør». Men det finnes én gruppe som Fremskrittspartiet ikke unner valgfrihet. Det er den gruppen som er forelsket i en av samme kjønn. Jeg spurte om dette i fjor, og jeg kommer til å fortsette å spørre om hvorfor Fremskrittspartiet, som til vanlig fremmer at individer selv skal ta egne valg, ikke vil at disse menneskene skal ha valgfrihet til å gifte seg med hvem de vil.


Ifølge media er Venstre nå et parti som har vesentlig makt i Regjeringen. Det er derfor med interesse jeg merker meg innlegget til representanten Vihovde når det gjelder forholdet til Senterpartiet. Ikke for det, jeg regner med at representanten Meltveit Kleppa nok vil forsvare sine standpunkter selv, men det er nok av interesse likevel når representanten Vihovde viser til at Regjeringen ikke har noen strategi, at konkurranseutsetting ikke er noe viktig element i denne Regjeringens politikk, og at heller ikke Regjeringen har noen strategi eller agenda i forhold til kommunestrukturen. Mitt spørsmål til representanten Vihovde blir da: Er det slik at Venstre med sin «vesentlige makt» nå er i ferd med å snu Regjeringen i forhold til å bruke konkurranseprinsippet som et viktig element? Og er det også slik at Venstre med sin «vesentlige makt» i regjering vil stoppe statsrådens strategi og agenda for å endre kommunestrukturen i Norge?


Det er to ting å si til det. For det første er Statkraft et veldig viktig instrument for Norge. De står for ca. 50 pst. av all energiproduksjon. Det er ikke sikkert at det alltid er pris som er avgjørende for om industrien er fornøyd, det kan også være langsiktige, gode avtaler til rett pris. Det trenger ikke å være dumpede priser, det kan være riktige priser, som er gitt i langsiktige avtaler. Jeg tror at forutsigbarhet er en av de tingene som industrien etterspør, og når det gjelder forutsigbarhet, mener jeg Statkraft kan være et godt instrument. Hva som er riktig pris, det er ikke jeg den rette til å svare på. Jeg skjønner godt at industrien vil ha så lav pris som mulig, men jeg tror det viktigste Statkraft kan gjøre, er å bidra til at industrien får riktig pris og langsiktige, gode kontrakter. Så vet vi at når det gjelder industrikraftregime, har vi noe som heter ESA som vi må forholde oss til, altså EØS-avtalen. Jeg vet at både olje- og energiministeren og andre jobber aktivt for å se hva vi kan få til innenfor de mulighetene vi har, uten å bryte regelverket.


Det er ikke første gang vi diskuterer vinterens kraftsituasjon i Stortinget, og det er med rette. Det har vært mye debatt og bekymring knyttet til de tidvis helt ville prissvingningene vi har opplevd i landets vakreste region, nemlig Midt-Norge. Nå sist har det vært frykt for et nytt prissjokk i forbindelse med utbedring og vedlikehold av nettet til Sverige. Det viser seg heldigvis trolig ikke å bli tilfellet, og det er selvfølgelig veldig bra. Men debatten har så langt, synes jeg, båret preg av en del vikarierende agendaer og en noe selektiv hukommelse blant en del av aktørene som debatterer. Jeg kunne nok en gang ha minnet om at SV advarte mot at dette ville skje i forbindelse med utbyggingen av Ormen Lange, men stortingsflertallet kastet seg ivrig over muligheten for utbygging uten å ta ansvar for forsyningssikkerheten i regionen. Og jeg kunne nok en gang minnet om at Høyres klokkertro på markedet står seg dårlig mot partiets plutselige erkjennelse nå i vinter av at politisk styring av kraftsektoren er viktig og ønskelig. Og det trengs å påpekes. Noe er galt når det til tider i vinter har vært billigere å varme oppkjørselen eller boblebadet på Frogner enn å koke vann i Nord-Trøndelag. Jeg skal kort innom representanten Melings bruk av eksempler. Det er egentlig en annen diskusjon, men jeg kan ikke unngå å nevne det, siden jeg er fra Trondheim, og det er representanten Melings visitt til Trondheim. Det er noe spesielt av Høyre å bruke salget av Trondheim e-verk som eksempel. Det var det Høyre som ledet an i i Trondheim, og det viste seg å være svært dårlig butikk for kommunen. Nettopp her ser vi et eksempel på de ideologiske skylappene Høyre demonstrerte i den forrige interpellasjonsdebatten vi hadde i Stortinget. Jeg tenkte det var verdt å nevne. Men denne debatten mener jeg koker ned til følgende: Det er ikke bare mer kraftproduksjon som skal til for å unngå forsyningsproblemer og sterke prissvingninger, det er også styring med kraften vår. Bare sånn kan vi få forutsigbare priser for folk. Mangel på norsk kraft kan ikke forklare at Midt-Norge var nettoeksportør av kraft i mange av de timene prisene var høyest nå i vinter. Krav til minimumsfylling av magasiner og mer intelligente prissystem for strøm som muliggjøres av ny teknologi, mer penger gjennom Enova til energieffektivisering, et sterkere nett og ny fornybar kraftproduksjon er alle tiltak vi snakker om, tiltak som de fleste av oss er for, og tiltak som vi må gjennomføre for å unngå at denne situasjonen blir en uheldig gjenganger. Men at det også synes å være et tverrpolitisk ønske å gå på systemnivå og snakke om styring av kraftsektoren, synes jeg er veldig gledelig, og det er et nytt og godt ideologisk signal fra høyresiden.


Jeg takker statsråden for tilleggssvaret. Mange føler nå at det blir bedrevet filibustertaktikk – ikke spesielt fra departementets side, men jeg minner om at de som står bak denne sivile lufthavnen, nå har jobbet seriøst i fem år. Så jeg vil i hvert fall komme med en anmodning til statsråden om at hun nå forsøker å skjære igjennom «innen relativt kort tid».


Det har vært en lang debatt, og mange av de talerne som har hatt ordet, har kommet inn på miljø, klima og dårlig vær. Da Kyoto-avtalen ble klubbet gjennom for tre år siden, ble avtalen hyllet som et historisk første skritt for å bremse såkalte globale menneskeskapte klimaendringer. Problemet med Kyoto-avtalen er at det er en avtale som er uferdig, har mange hull og mangler. Den sier hvor mye hvert enkelt land skal redusere sine utslipp med, men mangler et regelverk for hvordan dette skal skje. Før det er på plass, kan ikke landene vite hvor mye det vil koste dem å innfri forpliktelsene, og før prislappen er klar, vil de ikke ratifisere avtalen. Det kan jeg skjønne meget godt, og det er jeg selvfølgelig svært glad for, for hele den såkalte klimaproblematikken er tuftet på et svært usikkert grunnlag og har en prislapp ingen kjenner størrelsen på. De endeløse diskusjonene om de mange løse trådene i Kyoto-avtalen har langt på vei lammet nasjonalt miljøvernarbeid. Sur nedbør er resultat av luftforurensning. Det er derfor skuffende å være vitne til at Regjeringen også denne gangen reduserer bevilgningen til kalking av vassdrag. Det er viktig å begrense luftforurenset utslipp ved hjelp av teknologi samt å bevilge nok midler til å redusere skadevirkningene. Årlig slippes det ut 29 000 tonn svoveldioksid i Norge, der prosessindustrien står for 2/3 av utslippene. Da Stoltenberg-regjeringen la fram sitt statsbudsjett i oktober, skapte det stor usikkerhet og frustrasjon for prosessindustrien. En videreføring av høy svovelavgift, økning av elavgiften og innføring av konjunkturavgift medførte store frustrasjoner i bransjen. Heldigvis førte protestene fra industrien til at Regjeringen og sentrumspartiene ble nødt til å reversere mye av forverringen som ble skapt ved fremleggelsen av statsbudsjettet. Ett av de grep som ble gjort, var å føre svovelavgiften tilbake til nivået før revidert nasjonalbudsjett i vår. Svovelutslipp er forurensning. Det ønsker prosessindustrien å gjøre noe med. Prosessindustrien ønsker at avgiften skal gå inn i et miljøfond, som skal finansiere rensetiltak. Det synes vi i Fremskrittspartiet er fint, og vi har derfor fremmet følgende forslag: «Stortinget ber Regjeringen legge frem forslag om opprettelse av et fond, hvor svovelavgiften fra prosessindustrien går inn. Dette fondet skal brukes til miljøforbedrende tiltak innen prosessindustrien.» Med andre ord er det snakk om en ren miljøavgift som vil utløse og finansiere rensetiltak, og da blir det for meg uforståelig dersom noen av partiene i dette huset som ivrer for en Kyoto-avtale, stemmer imot dette.


Stortinget holder nå på med å vedta dette – kan skjønne vi skal gjennomføre det. Noe annet ville jo vært meningsløst for en statsråd. Jeg synes jeg ser en gjennomgående tendens i dagens tre debatter til at en lager kunstige konflikter som nesten ikke eksisterer. Det så vi i første debatt, om luftfart og sikkerhet, det merket vi i debatten om bobil, der det ble en debatt om hvem som var den første til å nevne temaet, selv om jeg kan dokumentere det på papir, og det ser vi i denne saken. I forrige stortingsperiode fremmet en samlet opposisjon forslag om å se på alkolås i forbindelse med transport av barn. Fremskrittspartiet var med på det forslaget, og det man prøver å skape et inntrykk av nå – at Fremskrittspartiet går imot det uansett sammenheng – er rett og slett ikke riktig. Samtidig er det en del kompliserende faktorer her som jeg mener det er viktig å ha med seg, og som jeg vil påpeke handler om personvernhensyn. Men det handler også om å vekte ting opp mot hverandre, og her er konklusjonen ganske tydelig – at i denne situasjonen mener vi at fordelene med bruk av alkolås er større enn ulempene. Da er det naturlig at vi har et enstemmig storting som vedtar det.


På vegner av representanten Ulf Leirstein og meg sjølv har eg gleda av å fremje forslag om at arbeidsgivarbetalte kommunikasjonstenester som mobiltelefon og Internett blir fritekne for skatt.


Mitt spørsmål går også til finansministeren – jeg ser han er forberedt på det; han blir bare stående. Spørsmålet dreier seg om strukturen i den norske oljesektoren. Vi ser nå at hele strukturen er under debatt. Det er et forslag om at Statoil skal på børs. Vi ser at det er et forslag om at Hydro skal kjøpe opp Statoil og dermed bidra til at Saga forsvinner som selvstendig selskap, men også at statens eierandel i Hydro går ned. Vi ser altså at det er i de lukkede styrerommene og av direktørene premissene legges for debatten om hvilken struktur vi skal ha i norsk oljenæring. Den er uhyre viktig, og først og fremst et politisk spørsmål. Nå har Regjeringen så langt vært forbausende passiv i disse diskusjonene. Jeg ser sågar at til og med fungerende olje- og energiminister sier at det kan være aktuelt både å gå under 51 pst. i Hydro og at Saga forsvinner som selskap. Mitt spørsmål til statsråden er: Vil Regjeringen bruke sitt eierskap – for staten har altså eierskap i alle disse tre selskapene – aktivt for legge strukturen i norsk oljesektor?


Jeg skal ikke forlenge debatten så mye, men jeg ønsker å reflektere over hvor mye godt og tidsriktig utstyr betyr når man skal begrense en katastrofe, som f.eks. en skogbrann. Forsvarskomiteen har gjennom mange år og mange høringer hørt om hvor dårlig, gammelt og lite hendig mye eller deler av utstyret til f.eks. Sivilforsvaret er. Bilparken de har, er både eldre og dårligere enn gjennomsnittet på en middels gård hjemme i Hedmark, der jeg kommer fra – det siste er selvfølgelig mine ord. Bilparken er ofte både 30 og 40 år gammel. Det samme er mye av det andre utstyret de har, eller disponerer. Personlig bekledning er en annen viktig ting som må oppgraderes – inklusiv fottøy og hjelmer. Skal man utføre et vanskelig og kanskje farlig oppdrag, må sikkerheten og sikkerhetsutstyret være til stede. Noe som er like viktig, er å øve, og mangelen på egne og ikke minst felles øvelser er stor. Samarbeid er viktig. For å få en maksimal utnyttelse av mannskaper og utstyr er koordinering og logistikk kjempeviktig. Avslutningsvis: Den økonomiske biten må på plass når det gjelder godtgjørelse til alle de mannskaper som tjenestegjør både i Sivilforsvaret og i Heimevernet, og ellers til andre som bidrar for å gjøre en katastrofe så liten som mulig.


Eg trur representanten forvekslar «lettelsens sukk» med jubel frå denne høflege sektoren. Etter at ein fekk ei regjeringsplattform der det ikkje stod noko om ein langtidsplan for forsking, var det stor usikkerheit i sektoren om ein i det heile ville kome med det. Så kom det, og då kom jubelen. Så begynte ein å sjå på innhaldet. Det er berre å sjå på høyringsutsegnene og å vere til stades på høyringsrundane, og det er jo ingen jubel; det er ganske solid kritikk frå denne høflege gjengen. Spesielt utdanning har fått hard medfart, noko representanten ikkje i det heile tar til motmæle mot. Berre for å få klarheit i kva regjeringa ønskjer med ein slik plan – der utdanning omtrent ikkje er nemnd forpliktande i planen: Ambisjonsnivået for forsking er at ein skal bli verdsleiande, mens ambisjonsnivået for utdanning er at det skal bli god utdanning. Korleis ser representanten for seg at ein skal skape verdsleiande forsking med god utdanning?


Når det gjelder de årlige budsjettene, ligger selvfølgelig pengene i budsjettene. Problemet er at det ikke står noe sted hva pengene skal brukes til. Pengene følger ikke pasientene, og det at et tilbud blir utvidet, utløser ikke noe penger. De årlige budsjettene fra Stortinget gis jo bare som rammefinansiering til kommunene, som kan bruke dem til hva som helst. Når det gjelder kommunebudsjettene, er det veldig mye pengene skal brukes til, og det er ikke alltid de går til omsorgssektoren. Når det gjelder valgfriheten og statlig finansiering, er det, som Lønning påpekte, stor forskjell på det å ha valgfrihet og det å ha en statlig finansiering av tjenestene. I vårt forslag krever ikke vi at hver enkelt bruker skal velge. Vi gir dem en mulighet til å velge. Det vi er veldig opptatt av, er at disse tjenestene blir betalt med statlige penger, slik at det sikrer alle i hele landet like tjenester.


Representanten Lena Jensen sa at man skulle forholde seg til realitetene, og det skulle jeg ønske at noen flere kanskje gjorde. Når vi i debatten får høre at Fremskrittspartiet går inn for å gjeninnføre skammekroken og spanskrøret og man trekker fram overgrep i spesialskoler, da forholder man seg vel kanskje ikke til realitetene i representantforslaget. Kvalitetsbegrepet i skolen er sammensatt. Det henger sammen med at det er en god del nasjonale og lokale mål for skolen, og de er mange og komplekse. Opplæringen har et videre perspektiv enn å gi elevene fagkunnskaper og ferdigheter. Det snakkes om både et utdannings- og dannelsesperspektiv, og det er det viktig at alle har med seg i debatten. Vi er alle sammen enige om at norske klasserom er preget av bråk og uro. Det ser ut som om problemet er større på de lavere trinnene og avtar oppover i skolen. Vi hadde en ny elevundersøkelse i 2007 som igjen avdekket at kun 12 pst. svarte «sjelden» eller «aldri» på spørsmålet om læreren brukte mye tid på å få ro i klassen. Når det gjelder punktlighet, ser vi den motsatte tendensen. Nesten halvparten av elevene på tiende trinn opplyser at de ofte kommer for sent til timen. En slik mangel på ro og orden og manglende respekt for lærere og medelever går helt naturlig ut over læringsmiljøet. Det er vel også naturlig å trekke den konklusjonen at dette igjen går ut over de faglige prestasjonene. Det ble trukket fram her i stad at det var viktig med trivsel. 95 pst. av norske elever trives på skolen. Utfordringen blir å beholde den trivselen og samtidig skape den nødvendige ro og disiplin slik at det blir et godt læringsmiljø i det enkelte klasserom. Selv om posisjonen fremhever at skolen er en god sosialiseringsarena og at elevene har en godt utviklet demokratiforståelse, gjenspeiler det ikke akkurat så mye dannelse når klasserommet framstår nærmest som en polsk riksdag. Det blir også vanskelig å ha et nødvendig faglig trykk, både i forhold til sammenheng, kontinuitet, dybde og krav til elevene. Lave forventninger og utydelig fellesskap kan dermed øke forskjeller istedenfor å utjevne forskjeller. Jeg trodde regjeringspartiene var opptatt av den problematikken. På samme måte: Når vi snakker om tidlig innsats i forhold til barn med atferdsproblemer, er jo det et begrep som også regjeringspartiene har gjort til sitt. Derfor er jeg litt forundret over at det i all vesentlig grad er Fremskrittspartiet som blir stående alene om forslagene i dag.


Eg fekk eit lite inntrykk i dette replikkordskiftet av at det eigentleg var behov for ei høring for at partileiarane i Senterpartiet skulle læra regelverket – eigentleg ikkje for høringa sin del og saka sin del. For faktum er jo at partileiaren la seg flat, så flat som det var mogleg å leggja seg. Pengane blei betalte tilbake. Det var ingen inhabilitet. Likevel skal Stortinget bruka tid på dette sirkuset, som har vore i regi av bl.a. representanten Foss. Mitt spørsmål er: I etterkant av dette, meiner representanten at det er riktig bruk av nasjonalforsamlinga å driva kurs for partileiarar om korleis dei skal handtera pengar, og kvifor endar ein berre opp med mistenkeleggjering og ikkje med mistillit?


Viss det er greitt, kan eg begynne å svare.


Å lage statsbudsjett handler om å prioritere det viktigste først. Det har regjeringen mislyktes med. Regjeringen prioriterer skattekutt for dem som trenger det minst, først. Gjennomføringskraften på vegne av overklassen er stor, handlingsrommet på alle andre områder er tilsvarende begrenset. Derfor ser vi at regjeringen ikke er i nærheten av å oppfylle de forventningene regjeringspartiene selv har skapt i helse- og omsorgspolitikken. SV prioriterer annerledes. Vi vil gjøre det som er viktigst først. Derfor vil vi øke satsingen på helse, men vi vil også fordele helsekronene på en annen måte. Alle partier snakker om forebygging – i SVs alternative budsjett er forebygging den viktigste helsesatsingen. Vi har et rystende klasseskille, en rystende sosial ulikhet i helse i Norge. Den sosiale ulikheten i helse er stor, og skillene blir skapt allerede i barndommen. For hvert t-banestopp man beveger seg østover her i Oslo, faller den gjennomsnittlige levealderen. Det handler om ulike yrkesliv, det handler om levekår, og det handler om livsstil og vaner. Den store utfordringen for framtiden er derfor å føre en forebyggende politikk som kan utjevne disse forskjellene. Helsepolitikken kan ikke bare handle om hva vi skal gjøre med mennesker når de havner på sykehus, den må i mye større grad handle om hvordan vi skal unngå at flere havner der. Framtidens viktigste velferdsreform er derfor heldagsskolen, mener SV. Den vil være et betydelig løft for folkehelsen. Barn som går på skolen uten mat eller sjelden spiser sunt, risikerer å utvikle betydelige helseproblemer. Barn som sitter stille og sjelden oppfordres til fysisk aktivitet, blir lett morgendagens pasienter med livsstilssykdommer. Derfor foreslår SV i sitt alternative budsjett å bevilge om lag 900 mill. kr til gratis brødmåltid i skolen, til frukt og til fysisk aktivitet i grunnskolen fra høsten av. Vi ønsker å øremerke 395 mill. kr til skolehelsetjeneste og helsestasjoner. Det er en del av en opptrapping til 1 500 nye årsverk i løpet av perioden. Det vil bety at barn som utvikler psykisk eller fysisk sykdom, kan fanges opp tidlig, ses av voksne i sin skolehverdag på en helt annen måte enn i dag. Men som Sykepleierforbundet påpekte i komiteens budsjetthøring, er regjeringens forslag om penger til skolehelsetjenesten altfor dårlig. Uten øremerking kommer disse pengene ikke fram til dem de er ment for, og SV foreslår derfor øremerking av hver krone. Den lille jenten som går på skolen uten mat, er vårt ansvar. Den lille gutten som sliter psykisk uten at noen tar tak i det, er vårt ansvar. Nobelprisvinner i økonomi James Heckman har regnet seg fram til at den mest lønnsomme investering et samfunn kan gjøre, er de investeringene som sørger for at det vanskeligstilte barnet blir en trygg voksen. Det tar SV konsekvensen av. Vi ønsker å bruke de store pengene i dette helsebudsjettet på de små menneskene. Vår satsing på barn og folkehelse står i skarp kontrast til regjeringens folkehelsepolitikk, kanskje best symbolisert ved at på samme tidspunkt som pengene til frukt og grønt i skolen forsvant ut av budsjettet, kom penger til billigere alkohol på taxfree inn i budsjettet. De siste ukene og månedene har jeg, og mange andre på Stortinget, mottatt en flom av e-poster fra pasienter og pårørende, som viser at virkeligheten i psykiatrien dessverre er annerledes enn det glansbildet av utviklingen som regjeringen har vært opptatt av å tegne i det siste. Mange av dem som er sykest, opplever at hjelpen bygges ned. Traumeenheten i Bodø er lagt ned. Nå trues tilbudet til mennesker med angstlidelser på Østmarka i Trondheim og Rus- og psykiatriposten ved UNN i Tromsø. Begrunnelsen er ikke faglige vurderinger, men økonomi. Regjeringen forsvarer seg med sin såkalte gylne regel, om at veksten innenfor rusfeltet og psykiatri skal være sterkere enn veksten innenfor somatikk. Men denne regelen er ikke særlig gyllen når vi ser på hvordan den blir praktisert. For det første er det snakk om prosentvis vekst, for det andre viser det seg nå at kreativ telling bidrar til at helseregionene når målet. I stedet må vi bevilge mer penger direkte til flere behandlingsplasser til rusomsorg og psykisk helse. Det gjør SV i sitt alternative budsjett. Mens folkehelse er den ene store utfordringen for framtiden, så er den andre å sikre lik tilgang til gode helsetjenester. Regjeringen ønsker å gjennomføre et systemskifte i helsevesenet vårt med kombinasjonen av såkalt fritt behandlingsvalg og EUs pasientrettighetsdirektiv. Det innebærer å akseptere at helsetjenester skal omsettes i et marked, som om de var industriprodukter. SV er mot en utbygging av en større kommersiell sektor i norsk helsevesen og mot å tappe norske sykehusbudsjetter for å finansiere private klinikker i utlandet. Helsevesenet skal ikke tjene penger, det skal tjene folk. Omsorg er omtanke og ikke butikk. Det vi ser nå, er begynnelsen på en ny måte å prioritere på, der de pasientene som lønner seg mest, vil kunne komme til behandling først. SV vil heller ha et helsevesen der det er de pasientene med størst behov som skal slippe fram først. Derfor går vi imot bevilgningen til fritt behandlingsvalg. Vi vil heller bruke pengene på økt aktivitet i offentlige sykehus, derfor vil vi øke investeringene i sykehusene våre. Vi tror bedre organisering, investering i moderne operasjonsstuer og utvidede åpningstider på fellesskapets sykehus er veien å gå for å få ned ventetiden. NRK har nylig dokumentert uverdige forhold i norsk eldreomsorg. Underernæring, ulovlig bruk av tvang samt ensomhet rammer enkelte av våre pleietrengende eldre. Vi vet alle at det ikke er hovedbildet av norsk eldreomsorg, men ett eneste sånt eksempel er et for mye. Det største problemet i omsorgen i dag er at det er for få helsefagarbeidere og sykepleiere på jobb. Det blir for lite tid til å ta seg av hver enkelt, det blir for mye løping og for høyt sykefravær. For meg er disse damene – for de fleste av dem er kvinner – velferdsstatens store helter, og vi trenger flere av dem. Økt grunnbemanning er det viktigste enkeltgrepet for en bedre omsorg, og det kan kommunene få til. Kommuner som har hatt mot til å satse, har opplevd at økt grunnbemanning ikke trenger å være dyrt, fordi det også kan medføre lavere utgifter til sykefravær og vikarbruk. Mer tid til den lille praten, til turen ut eller det stille samværet som gir verdighet og trivsel, er uansett den største gevinsten. Derfor foreslår vi en pott til forsøk med økt grunnbemanning på flere sykehjem i vårt alternative budsjett. Og viktigst: Vi foreslår en kommuneøkonomi som ville gjort det mulig å ruste opp eldreomsorgen rundt om i landet. Fortsatt bor ca. 2 000 pleietrengende eldre på dobbeltrom på norske sykehjem. Noen gjør det fordi de ønsker det, kanskje et ektepar eller to gamle venner. Men for dem som ikke ønsker det, er det en uakseptabel situasjon. Også i den siste fasen av livet er det en samfunnsoppgave å sørge for verdighet og trivsel for den enkelte. De fleste kommuner har løst denne oppgaven, og derfor er det rimelig å kreve at også etternølerne skal klare det. Regjeringen har rotet seg inn i en rabattordning som viser seg å være en fiasko. På spørsmål fra SV har departementet bekreftet at en kommune faktisk kan spare penger på å investere i dobbeltrom med regjeringens opplegg – riktignok en ubetydelig sum, men meningen med forslaget var jo stikk motsatt. Rabattordningen er feilslått og må avskaffes. Det som kan få fart på avviklingen av de siste tvangssamboerskapene i norsk eldreomsorg, er et lovforbud, kombinert med sanksjoner for dem som bryter det. Det foreslår SV i dag. Det er på tide også å stoppe stoppeklokkene i hjemmetjenestene rundt om i landet. I København har en tillitsreform som gir pleierne tid og rom til å styre arbeidsdagen uten stoppeklokker, vist seg å gi de eldre et mye bedre tilbud. Da kan hjemmesykepleieren bruke litt ekstra tid hos fru Hansen den dagen hun er ensom og redd, og heller litt kortere tid hos herr Olsen den dagen han har overskudd. Det vil være en omsorg med utgangspunkt i menneskers behov, i stedet for trange mål og skjema. SV foreslår derfor en bevilgning til utvikling av lokale tillitsreformer i omsorgen og innføring av en ordning hvor eldre med store omsorgsbehov kan få bestemme over en halvtime de får av kommunen hver uke. SVs alternative budsjett er et budsjett for folkehelse, for fellesskapsløsninger og for mer tid og tillit i omsorgen. Med det tar jeg opp de forslagene som SV er alene om i innstillingen.


Ja, dette har vore ein veldig interessant debatt med utgangspunkt i noko som er veldig fornuftig, nemleg å sørgja for at dei bompengane ein krev inn, mest mogleg går til det ein skal byggja og ikkje til å administrera det ein skal byggja. Det er heilt riktig som Sortevik seier, at det blir kravd inn masse bompengar i Noreg, og for Framstegspartiet altfor mykje, slik som eg har tolka dei i dei åra me har debattert dette med Sortevik og Hoksrud. Viss me skal tolka det som skjer i dag politisk, der Framstegspartiet no blir med på ei investering i ei brikke som ikkje skal brukast, trur eg det stammar frå følgjande resonnement: Framstegspartiet satsar på å koma i regjering til hausten, dei innser at alle parti unntatt dei er for bompengar. Det betyr at dei allereie no har tapt saka, derfor går dei med på å investera i brikka som dei skal krevja inn pengane med sjølve.


Lat meg først understreke at det er mi klare oppfatning at ikkje ein einaste elev skal få opplæring i eit skulemiljø som kan gi fysiske eller psykiske skadar. I denne samanhengen vil eg presisere at dersom kommunar eller fylkeskommunar og andre skuleeigarar ikkje har eit fysisk og psykososialt miljø som fremmar helse, trivsel og læring, bryt dei klart med fastsette, lovfesta plikter. Til forslaget frå Framstegspartiet om å gi Arbeidstilsynet ansvar for skulemiljøet til elevane vil eg understreke at ei flytting av tilsynet frå Fylkesmannen og Statens helsetilsyn til Arbeidstilsynet ikkje i seg sjølv vil føre til endringar i det fysiske eller psykiske skulemiljøet ved skulane i landet. For å få til slike endringar er det nødvendig at dei som eig skulane, i større grad følgjer opp dei pliktene dei allereie har etter gjeldande lovverk. Ei ny organisering av det statlege tilsynet, slik Framstegspartiet ønskjer, er etter mi meining ikkje det rette tiltaket i dag. I dag er det opplæringslova og forskrift om miljøretta helsevern i barnehagar og skular som lovfestar krava til skulemiljøet til elevane, og tilsynet er lagt til fylkesmennene ved utdanningsdirektørane og Statens helsetilsyn ved fylkeslegane. Dei to tilsynsorgana rår på bakgrunn av dei lovfesta oppgåvene, dvs. rettleiing og klagesaksbehandling og tilsynsarbeid, over ein særskild kunnskap om skulemiljøforhold. Arbeidstilsynet har i dag ikkje denne kunnskapen. Signal frå fylkesmenn som har ført tilsyn i samarbeid med Arbeidstilsynet, viser nettopp at dei statlege tilsynsorgana rår over kvar sin spesialkompetanse, og at eit samarbeid på tvers av sektorane med utgangspunkt i gjeldande regelverk er ei betre løysing enn å bryte opp den tilsynsordninga som no er godt etablert. Det bør òg nemnast at Fylkesmannen har ein lovfesta funksjon som samarbeidsorgan for all statleg tilsynsverksemd retta mot kommunesektoren, inkludert det tilsynet Arbeidstilsynet gjennomfører. Dette stør etter mi oppfatning opp under at den gjeldande tilsynsordninga bør halde fram. Eg har heller ikkje kjennskap til at den organiseringa som vi har i dag av det statlege tilsynet med heimel i opplæringslova, kommunehelsetenestelova og arbeidsmiljølova, i seg sjølv er lite formålstenleg. Vegen vidare for å sikre skulemiljøet til elevane er derfor ikkje ny organisering av tilsynet, men at fylkesmennene og Statens helsetilsyn gjennomfører enda betre og meir effektive tilsyn retta mot kommunale, fylkeskommunale og private skuleeigarar ut frå det eksisterande lovverket. Til slutt vil eg nemne at det allereie er teke initiativ for å auke kunnskapen om tilstanden til norske skulebygg. Det er gjort ei landsdekkjande undersøking for å sjå om skular er godkjende etter forskrift om miljøretta helsevern i barnehagar og skular. Resultata frå denne undersøkinga vert offentleggjorde om kort tid. Eg er oppteken av at både skuleeigar og tilsynsstyremakter nyttar resultata i det vidare arbeidet sitt. På den eine sida føreset eg at skuleeigarane i oppfølginga si planlegg og set i verk dei tiltaka og forbetringane som er nødvendige for å oppfylle dei lovfesta krava til det fysiske og psykososiale skulemiljøet. På den andre sida vil eg be Fylkesmannen bruke resultata frå undersøkinga som eit indikatorsett i samband med prioriteringa og førebuingane til dei komande tilsyna som skal gjennomførast med heimel i opplæringslova. Både helse- og omsorgsministeren og eg er opptekne av å følgje utviklinga av dei tilhøva som undersøkinga avdekkjer. Av den grunn vil det hausten 2009 verte gjort ei oppfølgingsundersøking av det fysiske miljøet ved alle grunnskular og vidaregåande skular i Noreg.


Jeg takker først for svaret. Jeg er også glad for at statsråden sier at Forsvaret har et forbedringspotensial når det gjelder varsling, for når noe slikt skjer, og det blir observert, og man ikke har en forklaring på det, blir folk naturligvis bekymret. Jeg vil tro at man i Nord-Norge – historisk sett – blir ekstra bekymret, siden man har en supermakt i umiddelbar nærhet. I så måte synes jeg det er viktig at man fokuserer på å sørge for å få ut informasjon til befolkningen, nettopp for å forhindre at noe eskalerer som ikke trenger å eskalere – slik at man fratar folk unødvendig bekymring. Det er også en kvalitet i seg selv, så i så måte synes jeg det er positivt. En annen ting er at vi skal ikke gå så mange år tilbake – da hadde vi en oppskyting fra Andøya hvor russerne reagerte fordi de ikke visste helt hva som var i ferd med å skje. Så det har vært andre episoder tidligere. Nå oppfatter jeg at statsråden sa at det ikke finnes noen formell avtale mellom Norge og Russland når det gjelder varsling. Ser statsråden fortsatt ikke behov for å ha en formell avtale?


Det var representanten Meltveit Kleppa som gjorde at eg tok ordet igjen. No er det altså slik at Framstegspartiet er eitt parti, og Høgre er eit anna parti. Vi har altså ambisjonar om å vere med i eit fleirtal etter valet i haust, og maktforholdet mellom partia vil synleggjere og avgjera mykje når det gjeld korleis den politikken blir. Men eg vil uansett seie at når Senterpartiet og Magnhild Meltveit Kleppa begynner å snakke om ueinigheit, skal ein i utgangspunktet lytte, for det er noko Senterpartiet openbert har god kjennskap til. Eg synest vel at representanten Meltveit Kleppa først og fremst bør sjå på eige parti og få til einigheit der, og også innanfor den raud-grøne blokka. Så får ein late oss konsentrere oss om dei partistandpunkta vi står for.


Jeg synes forrige innlegg illustrerer at det har vært mye feilslått i dagens økonomiske politikk. For til tross for at vi har rekordgode faktorer utenfor norsk økonomi, i form av høye oljepriser og lav rente, klarer altså færre folk i dag å leve av sin egen inntekt. Det er flere som trenger bostøtte, det er flere studenter som trenger hjelp fra staten. Det burde vært motsatt. Generasjonsperspektivet, som finansministeren tar opp, er jeg helt enig i. Men det regjeringen gjør feil, er at de ser seg blinde på oljefondet. Det er ikke oljefondet som representerer generasjonsperspektivet, det er arbeidskraften vår. Arbeidskraften vår representerer 81 pst. av vår felles formue. Oljefondet utgjør 4 pst. Fremskrittspartiet vil ha en handlingsregel som ser på hvordan man kan øke veksten på de 81 pst. av formuen vår, mens regjeringen tviholder på den delen av politikken som skal maksimere verdien av 4 pst. av formuen vår. For meg er det fornuftig å se hvordan man kan øke det som er størst, ikke det som er minst. Det de rød-grønne kaller et økonomisk eksperiment, er at Fremskrittspartiet vil investere mer i samfunnsøkonomisk lønnsom realkapital, at vi vil gjøre mer for å effektivisere offentlig sektor, og at vi vil gjøre mer for å stimulere arbeidslyst og næringsutvikling. Det er ikke et økonomisk eksperiment, det er sunn fornuft å tenke sånn. Og dette er Statistisk sentralbyrå enig i. De har selv vurdert at det vil gi økt BNP, lavere inflasjon og lavere rente. Jeg elsker å diskutere økonomisk politikk med de rød-grønne, men de må forholde seg til det Fremskrittspartiet foreslår, og ikke til en vulgærversjon. Hvor mye oljepenger bruker Fremskrittspartiet? I vårt alternative budsjett er vi innenfor handlingsregelen. Vi er innenfor 4 pst.-regelen. Det virker ikke som om noen rød-grønne politikere har fått det med seg. Men det vi sier, er at til tross for at vi er innenfor 4 pst., er det fornuftig å endre handlingsregelen for å skille mellom forbruk og investeringer, og for å sørge for at vi investerer mer i framtidig verdiskaping og mindre i kjekke tiltak som har kortsiktig nytteverdi. Jeg venter fortsatt på å høre rød-grønne politikere si: Nøyaktig hvor mye skal dere bruke i neste fireårsperiode? Da spør jeg: Hvor mye koster Soria Moria II-erklæringen å gjennomføre? Finansdepartementet klarer ikke å gi en prislapp på det. Da er det urimelig å kreve slike svar fra opposisjonen – når en ikke selv vet hva ens egen politikk vil koste. Dagens situasjon i norsk økonomi er god, men det skyldes mange årsaker utenfor vår kontroll, slik som en rekordhøy oljepris som har medført rekordhøye oljeinvesteringer og rekordlave renter. Det som er bekymringsfullt, er at man samtidig har en halvering i fastlandsinvesteringene og rekordhøy gjeld i kommunesektor og privat sektor, at antall uføre øker, og at arbeidsinnvandringen har vært eksplosiv, med nye, store forpliktelser for velferdsstaten. Dette er faktorer som kan slå ille ut den dagen de eksterne faktorene ikke lenger står på vår side. Den dagen oljeprisen og oljeinvesteringene går ned, har denne regjeringen skikket seg dårlig i forhold til framtiden.


Jeg synes det er ganske interessant det som skjedde på slutten her. Jeg vil minne om det forslaget som Fremskrittspartiet har som forslag nr. 1, nemlig: «Stortinget ber regjeringen legge frem forslag om å omgjøre de offentlige tjenestepensjonene til nettoordninger i løpet av 2011.» Statsråden har stått på talerstolen her i dag og bekreftet at det er flertall i hennes parti for å gå over fra en brutto- til en nettoløsning. Høyre har vært en varm forsvarer av nettoordningen fra denne talerstolen i dag. Jeg forventer når vi voterer på torsdag, at både Arbeiderpartiet og Høyre støtter Fremskrittspartiets forslag, og at det blir vedtatt. Det må være konsekvensene av det som er sagt i denne salen. Når det gjelder siste taler, vil jeg si at vi ønsker å få utredet nærmere, men det er tydelig at Arbeiderpartiet ikke ønsker å utrede nærmere for å få klarhet i alle de spørsmålene som ikke er godt nok besvart. Jeg vil bare minne om det brevet som statsråden selv sendte til Fremskrittspartiet. Der står det som svar på spørsmål nr. 6: «Som påpekt i dette brevet vil ulike pensjonssystemer i privat og offentlig sektor ha en rekke uheldige konsekvenser.» I forhold til den saken vi behandler i dag, innrømmes det at det vil ha en rekke uheldige konsekvenser. La oss få den rekken av uheldige konsekvenser opp på bordet og bli kjent med dem i Stortinget før vi fatter vedtak. Jeg synes det er ganske avgjørende. Det er faktisk helt nødvendig, etter mitt skjønn, at man får det. Så registrerer jeg at Senterpartiet sier at man er glad for den endringen i samordningsloven som man kom fram til i flertallspartiene, for det har nettopp gjort noe for de som kom dårligst ut. En som tilhører 1948-kullet, og fram til 1953-kullet, og vedkommende går av med pensjon neste år, 67 år, vil få en pensjonsgrad på nærmere 80 pst., eller litt over 80 pst. av sluttlønnen sin. Det er på tilnærmet samme nivå som i privat sektor – langt bedre enn dagens ordning. Mens den sykepleieren, som jeg tok opp i replikkordvekslingen med representanten Andersen, vil mest sannsynlig få en pensjonsordning på mellom 50 pst. og 55 pst. Det er jo den som kommer dårlig ut, det er jo den som blir fratatt pensjon. Nettopp fordi man levealdersjusterer de pensjonene som er tjent opp før 2011, er det etter mitt skjønn også slik at man fratar opptjent lønn og utsatt lønn – som var ett av mine poeng i det spørsmålet. Så til slutt bare registrerer jeg også at man har lagt opp til et reguleringsprinsipp som ikke lenger tar bort 0,75 pst., altså inntekten minus et faktorfradrag på 0,75 pst. Men måten man beregner det på, gir 0,78 pst. – en ytterligere svekkelse. Så jeg stiller jo spørsmål ved om SV har hatt så veldig stor påvirkning på innretningen.


Jeg vil først få takke komiteens leder for en hyggelig hilsen. Jeg har ikke deltatt i selve komiteen i den budsjettprosessen som har vært, men har med interesse studert budsjettinnstillingen og også lest den til dels som jeg vil tro andre leser den. Mitt inntrykk er at det er en god prosess man har hatt i komiteen. Avdøde Jon Lilletun uttrykte en gang om et statsbudsjett at et godt budsjett er blitt enda bedre, og det er det inntrykket man kan sitte igjen med når man leser innstillingen, også fordi man har evnet å ta inn over seg de innspillene som har kommet fra ulike høringsinstanser. En av de tingene jeg har reflektert over de siste årene, er at det i utgangspunktet er en stor styrke at vi har en flertallsregjering, men når saker skal behandles i Stortinget og ulike engasjerte organisasjoner melder inn sine behov, så står man i utgangspunktet i fare for ikke å kunne ta hensyn til det fordi budsjettet allerede er lagt. Men det ser jeg at komiteen i fellesskap har evnet å gjøre noe med, ikke ved at man har flyttet veldig mye penger, men ved at man på en del områder, som diabetesbehandling, i forhold til psoriasispasienter, i forhold til fysisk inaktive voksne – for å nevne noen – og også overfor røykere, har funnet midler for å kunne styrke disse områdene. Ser man på budsjettet samlet, ser vi at det dreier seg om en utgift i størrelsesorden 115 milliarder kr. Hvis man da skjeler til andre budsjetter – justisbudsjettet er vel i størrelsesorden 20 milliarder kr, samferdselsbudsjettet kanskje omtrent det samme, kanskje litt mer – ser man at helsebudsjettet uansett er et betydelig budsjett, der det fordeles betydelig med midler. Dermed blir det også viktig å se på den måten midlene brukes på. Så langt jeg kan se, er utgiftene når det gjelder spesialisthelsetjenesten, oppe i størrelsesorden ca. 84 milliarder kr. Da må jeg si at jeg er veldig enig i den innfallsvinkelen Inge Lønning hadde innledningsvis i sitt innlegg, nemlig at man er nødt til å gjøre vurderinger av spesialisthelsetjenesten når det gjelder bruken av de midlene som ikke bare handler om å øke bruken, men som også handler om kritisk å vurdere hva man får igjen etter at midlene er bevilget. Vi ser at befolkningen er svært opptatt av spesialisthelsetjenesten. Det kunne man se av oppslag i Dagbladet i går, der man har sammenlignet landets 63 sykehus og bedt befolkningen vurdere om man er fornøyd, med utgangspunkt i at man har brukt tjenestene selv eller har vært pårørende. En slik liste er naturligvis ikke objektiv, den er preget av en rekke subjektive tilnærminger, men man ser at den medfører et engasjement som også selger aviser. Jeg må si at etter å ha fulgt spesialisthelsetjenesten på relativt nært hold, også som helsepersonell gjennom mange år, slår det meg at det er to ulike utviklingstrekk som er innbyrdes motstridende.. Det ene er at tjenestene blir stadig mer spesialisert, og at behovet for å redusere antall behandlende enheter for deler av tjenestene i aller høysete grad er til stede. Et godt eksempel på det er kreftbehandlingen, der man har erkjent at man ved å spre tjenestene på veldig mange lokalsykehus risikerer å redusere kvaliteten, fordi en del av de kirurgene som foretar inngrepene, foretar for få. Det har altså vært nødvendig å se på sentraliseringen av en del tjenester for å sikre kvaliteten på dem. Så har man en motsatt utvikling – som kan synes paradoksal – og det er at ny teknologi muliggjør undersøkelser nærmere pasienten, til dels i hjemkommunen. Det man kan oppleve, er at man helt ute hos den enkelte primærlege på vei til sykehus gir behandling for hjerteinfarkt med streptokinase, og man kan monitorere pasienten i en ambulanse underveis til sykehus, noe som gjør at sykehuspersonell kan se hvordan infarktet utvikler seg. Denne typen teknologisk utvikling stiller sykehusene overfor helt nye utfordringer. Det skjer med utgangspunkt i en sykehusstruktur som ble bestemt for veldig mange år siden, og hvor mange av de aksjonene vi ser mot den, preges av kampen for det bestående – i frykt for å miste det man har. I forbindelse med valgkampen var jeg på et lokalsykehus der de – prisverdig nok – hadde sett på antall innleggelser ved den ortopediske akuttavdelingen, og det viste seg at det i gjennomsnitt var én innleggelse hvert tredje døgn. Dette skjer ved et lokalsykehus der man har døgnkontinuerlig bemanning innenfor ortopedi, slik at man må få tak i vikarleger, til dels fra utlandet, for å klare bemanningen – med en enorm kostnad og med et krav i befolkningen om at disse tjenestene må bestå. Og det er forståelig, fordi befolkningen vil føle utrygghet når tjenester forsvinner. Men jeg kommer fra en kommune som er flere ganger større enn den jeg besøkte, og som aldri har hatt den typen akuttberedskap. Jeg kan heller ikke huske at det har skjedd noe dramatisk som en konsekvens av det. Dette betyr at på en del felter der man har akuttberedskap, må man i dialog med befolkningen diskutere: Kunne disse ressursene ha vært brukt mer hensiktsmessig – på andre måter og mer målrettet – for å få mer helsetjenester igjen, ikke ved å nedlegge det lokale sykehuset, men ved å fylle det med nye og andre oppgaver? Det vi ser, er at en del store sykehusenheter har god rekruttering, mens lokalsykehus ikke har det. Ordninger med ambulering mellom større enheter og mindre enheter gir helt andre muligheter for å kunne bemanne også lokalt, i stedet for å ta i bruk dyre ordninger med import av utenlandske leger. 2008 er det siste året med Opptrappingsplanen for psykisk helse. Jeg husker godt da vi i sin tid vedtok denne opptrappingsplanen, og det er gledelig å se at den har ført til en betydelig styrking av psykiatrien – ikke minst har det skjedd nær brukerne: i mange pasienters hjemkommuner. Men det vi må erkjenne, er at når tiden for opptrappingsplanen ved utgangen av neste år er over, er det likevel behov for å videreutvikle tjenester i det psykiske helsevernet – både fordi vi ser at forekomsten av den typen sykdom har økt i befolkningen, og fordi vi fortsatt ikke er i mål når det gjelder å sikre gode nok tjenester. Det vi dessverre ser når det gjelder både det psykiske helsevernet og tiltak overfor rusmiddelavhengige, er at disse pasientene ikke har sterke interesseorganisasjoner som kan stille krav om ytterlige utvikling. Det er ikke slik at det er de stemmene som høres best i det offentlige rom, som det alltid er mest verdt å lytte til. Jeg må si at jeg har stor forståelse for pasienter med multippel sklerose og deres krav om å få tilgang til den beste medisinen. Men når et medikament som det Fremskrittspartiet har fremmet forslag om, koster 225 000 kr på årsbasis – 17 000 kr pr. behandling, 13 injeksjoner – vil det bli stilt krav om å kontrollere virkningene. Vi har gang på gang sett at Stortinget har engasjert seg når det gjelder enkeltpreparater, gjerne ved å navngi produsenten – det er nærmest ren reklame for enkeltpreparater. Så går det noen år, og vi erfarer at preparatet slett ikke har den virkning man tenkte seg. Det har vi opplevd når det gjelder preparater for Alzheimer, for beinskjørhet og for diabetes. Det er absolutt grunn til å rette en advarende pekefinger mot Stortinget som et slags overprøvende organ når det gjelder virkning og bivirkning av medikamenter, fordi viljen til å se seg tilbake er i liten grad til stede: Var det vi tok til orde for for fem–ti år siden, i realiteten fornuftig, eller burde vi i sterkere grad ha hørt på faginstansene? Utviklingen innenfor helsevesenet de neste årene er det – når det kommer til stykket – vi som i stor grad kan være med på å bestemme. Det som da blir viktig innenfor de rammene vi opererer med, er å evne å prioritere slik at ressursene når flest mulig – på en målrettet måte. Når jeg er inne på dette med medikamenter, må jeg si at det er tankevekkende å se at medikamenter som ofte koster lite, i liten grad er framme – de som produserer dem, vil gjerne ha dem ut av markedet – og hvordan enkle tiltak innenfor rusomsorgen, som f.eks. at man har en hånd å holde i, ofte blir fokusert lite på, mens de enormt kostnadskrevende tiltakene er de vi diskuterer i salen. Derfor er dette en av de viktigste debattene vi kan ta: Hvordan kan vi styrke tiltakene overfor de svakeste – uten å fokusere kun på de enormt teknisk krevende tiltakene, som media ofte vil være mest opptatt av?


Det er et retningsvalg når det gjelder barnepolitikken, som er det jeg brenner aller mest for. Det er derfor jeg er så utrolig glad for pappaperm. Jeg ser hva den gjør. Jeg ser det i min familie. Jeg har fire barnebarn, og for det minste barnebarnet har pappaen pappaperm. Jeg ser de store forandringene som skjer i forholdet mellom de to som er sammen hele dagen. Vi har jo visst, vi som er mødre og har vært sammen med barn, hvor mye det betyr at man det aller første året kan få være sammen med barna sine og etablere tryggheten i den relasjonen veldig tidlig. Jeg er veldig opptatt av likestilt foreldreskap. Jeg er veldig opptatt av at unger skal ha like mye rett til faren sin som til moren sin – å være like trygg på far som på mor. Hvis vi skal få det til, er vi nødt til å ha pappaperm. Hvis vi skal få det til, er vi nødt til å ta hensyn til at strukturene i samfunnet fremdeles ikke er sånn at det er like naturlig for far som for mor å ta foreldreperm, og at næringslivet ikke tar det som en selvfølge at pappa skal ha pappaperm. Tvert imot er det mange strukturer som forteller oss at din jobb er vel viktigere enn dette, din jobb er vel viktigere enn mammaens. Det er mange måter å påføre kvinner dårlig samvittighet på – f.eks. at de ikke er lenger hjemme med barna enn det de er. Derfor trenger vi disse endringene. Jeg er veldig glad for at lederen i NHO har gått så klart ut og støttet dette ut fra næringspolitiske synspunkter og likestillingspolitiske synspunkter, og ser at man faktisk må ha på plass noen ordninger hvis samfunnet skal forandre seg. Det er det vi har gjort. Derfor er det ganske underlig at de partiene som nå er mot både utvidelsen og pappapermen, er de som bruker replikkrundene her til å spørre om likestilt foreldreskap og om det ikke er på tide å gjøre noe med det. Jo, det er det vi gjør, det er akkurat det vi gjør. Det vi gjør nå, er at vi gir far og barn mulighet til å få den trygge relasjonen som gjør at fedre står tryggere og kan være mer selvsagte omsorgspersoner også i samlivsbruddsituasjoner. Så det er veldig rart å høre på denne debatten i dag. Så er det, som statsråden sier, behov for å se på noen av teknikalitetene rundt foreldrepermisjonen, som kan være veldig kompliserte – at man får en saksbehandling som blir enklere å forstå, og der det er mindre lett å gjøre feil, at ordningen må inkludere alle, og at vi får på plass flere barnehageopptak. Det er dette som gjør at fleksibiliteten for en del familier ikke er god nok i dag.


SV snakker nå varmt om hydrogenteknologien, og at det skal bli så fint i framtiden. Det tror også jeg. Men hvor mye vil SV, som er veldig skeptiske og negative til biler, avgiftsbelegge disse bilene med? I dag har vi nye biler som har en tredjedel eller halvparten av det de gamle bilene har av utslipp. Toyota har kommet med noe som heter hybridbil, som går både på batteri og bensin, og den bruker vel 0,4 liter pr. mil. SV har vel aldri prøvd seg på å senke avgiftene på nye biler og heller ikke på hybridbilene. Hva vil de da gjøre når hydrogenbilene kommer? Vil disse også avgiftslegges like hardt som de andre, mer miljøvennlige bilene vi i dag har på veiene?


Når jeg hører representanten Nesvik, befinner vi oss gjerne i en alternativ blå-blå virkelighet der det er folk flest som sitter igjen med mest i Fremskrittspartiets budsjettopplegg, men jeg er mer for å forholde meg til den virkelige virkeligheten som ligger i innstillingen fra finanskomiteen. Der er det for det første sånn at 40 pst. av skattelettene til Fremskrittspartiet går til 4 pst. av befolkningen, og de få hundrelappene vanlige folk med vanlige inntekter får, spises opp av kutt i tannhelse, dyrere barnehage, kutt i kulturskolen, kutt i barnetrygden, kutt i fedrekvoten osv. Dessuten er det jo sånn at SV, Senterpartiet og Arbeiderpartiet i sitt budsjettopplegg øker bunnfradraget på vanlig inntekt mer enn det Fremskrittspartiet gjør, og det får vi til uten å øse ut oljepenger. Så mitt spørsmål til representanten Nesvik er: Kan han si med hånden på hjertet at han oppriktig mener at folk flest sitter igjen med mer i lommeboken med Fremskrittspartiets budsjett enn med SVs?


Jeg registrerer at Arbeiderpartiet stadig forsøker å spre tvil om undertegnedes egenskaper som leder, og jeg tror nok at justiskomiteens leder og jeg har en ulik oppfatning av hva ledelse er, hvis justiskomiteens leder mener at en statsråd bør uttale seg om den type spørsmål i forkant av at man har vurdert hva som faktisk er problemstillingen. Så vidt jeg vet, har justiskomiteens leder ganske god juridisk kompetanse, og som hun er kjent med, er det altså to bestemmelser i ulike lover som står i motstrid til hverandre i denne konkrete saken, og derfor har PST tilskrevet departementet for å få en vurdering av hva vi mener om dette. Den vurderingen har Lovavdelingen – som er i besittelse av enda bedre kompetanse enn både justiskomiteens leder og jeg til sammen er i besittelse av – vurdert, og de mener at det er juridiske argumenter for å tolke det på den måten som Riksadvokaten og PST har gjort, men de mener at det samlet sett er riktig at ekomloven går foran taushetsbestemmelsene i straffeprosessloven og politiloven. Det vil også danne grunnlaget for min tilbakemelding. Men jeg tror nok det er viktig hvis en skal utøve lederskap, at man er trygg på hva slags konklusjoner en skal komme til, og ikke uttaler seg på et grunnlag som for det første ikke er klart, og for det andre så svarte jeg på et spørsmål om at PST mente at det forelå hjemmel for at de skulle behandle disse varslene på den måten de har gjort, og det må nesten PST forsvare før departementet har tatt stilling til hva vi faktisk mener om det spørsmålet. Det tror jeg er forsvarlig ledelse, og jeg tror også det er ganske god ledelse.


For det første tar jeg faginstansene veldig på alvor, og jeg har lest deres rapporter veldig grundig. Så tror jeg det er viktig at man har evnen til å skille mellom snørr og barter, med tanke på det som står i disse rapportene. Det er ingenting i de rapportene som sier at en gjennomsnittsberegning fra ti timer til tolv og en halv time vil føre til dramatiske endringer når det gjelder helserisiko. Men det man sier, er at lange vakter og lite hvile – når man fra dagvakt går rett på kveldsvakt og over på nattevakt, og ikke har gode nok hvileordninger i forkant og i etterkant – over lang tid fører til helserisiko. Det er jeg helt enig i. Derfor har vi lagt til rette for, gjennom de endringene som vi foreslår, å bevare de trygge vernebestemmelsene for å ivareta helse, miljø og sikkerhet for den enkelte ansatte. Det at en person har fri på torsdag (presidenten klubber), går på en helgevakt på fredag og har fri på mandag igjen, er ikke det som er omtalt i de rapportene som Trettebergstuen prøver å ta til inntekt for seg selv.


Jeg registrerer at Nilsen ikke var i nærheten av å gjøre et forsøk på å besvare det spørsmålet som jeg stilte. I stedet blander Nilsen to helt forskjellige diskusjoner. Det ene er spørsmålet om hvordan man skal bekjempe internasjonal terrorisme, hva slags virkemidler kan vi sette inn, hva slags sivile tiltak har verdenssamfunnet å ta i bruk for å kunne gjøre noe med internasjonal terrorisme. Den debatten blander Nilsen sammen med en debatt om hvordan man kan skape demokrati og fred i Afghanistan. Hvis det Nilsen og Høyre var opptatt av, var å skape fred i Afghanistan, hvorfor har man ikke da engasjert seg i det spørsmålet i de fem år som er gått siden Taliban-regimet overtok? Hvorfor engasjerer ikke Høyre seg i situasjonen i Saudi-Arabia, som på mange måter er veldig lik, hvor kvinner ikke har rettigheter, hvor vi ser at befolkningen undertrykkes, hvor man på alle måter tråkker på demokratiet? Hvorfor er det slik at Høyre forsvarer at et slikt land skal være en alliert i kampen for demokratiske rettigheter? Det gjør at man mangler troverdighet i forhold til det man egentlig sier man skal bekjempe. Hvis det er slik at Høyre har tenkt å legge om linjen og nå være med og bekjempe regimer rundt omkring i verden som er grunnleggende udemokratiske, vil SV være det første partiet som skal støtte dem varmt i det. Men det man ser her, er at man bare har et engasjement når vestlige interesser er truet. Ellers engasjerer man seg faktisk ikke i de land hvor det er udemokratiske styresett. Når det gjelder Midtøsten, skulle man jo i så fall forvente at Nilsen også her kunne være helt klar i forhold til opprettelsen av den palestinske staten, og at han kunne være helt klar når det gjelder forholdene i Saudi-Arabia. Men dette er jo forhold som Nilsen overhodet ikke uttaler seg om. Nå er nok begrepet «hykleri» et uparlamentarisk uttrykk, så jeg skal ikke ta det i bruk, men det må jo være mulig for Høyre, når man sier at man er opptatt av demokrati i forskjellige land, faktisk å være opptatt av det vi ser at USA nå gjør, nemlig at man ikke bryr seg om internasjonale avtaler nettopp for å skape demokratiske løsninger i de ulike landene som Nilsen sier at man også i Høyre er opptatt av å skape demokrati i.


I Nationen av 21. februar i år kunne vi lese følgende: «Norsk kostnadsnivå skremmer Södra Cell vekk fra Tofte.» Da blir det et enkelt spørsmål til statsråden: Er det norske kostnadsnivået inklusiv skatter og avgifter såpass høyt at vi konkurreres vekk fra det utenlandske markedet?


Jeg hadde håpet det var mulig å ha noen prinsipielle synspunkter på dette før lovarbeidet kommer hit, f.eks. at vi kunne være enige om at man skal styrke prinsippet om reell åpenhet i de kommunalpolitiske prosessene, som Redaktørforeningen sier. Når statsråden på en måte ikke vil si noen ting om hva han mener om mer åpenhet, er det grunn til å spørre om han ikke har et prinsipielt syn på at man må jobbe for at det må være mer åpenhet i prosesser som fører fram til beslutning, og grunnlagsdokumenter for beslutning, også i kommunale organer, og at det da er viktig at man ikke kan ha noen dokumenter som er unntatt fra offentlighet eller som ikke følger de samme reglene som kommunal forvaltning har, og at det er et hinder for denne åpenheten – at prinsippet må ligge der.


Jeg har et spørsmål til fiskeriministeren: «Ifølge Finnmark Dagblad har Kystverket valgt å innføre påbudte seilingsleder for farlig trafikk kun på strekningen fra Nordkapp til grensen til Russland. Langs resten av kysten er det fritt fram for oljetankerne til å velge seilingsleder nærmere land. Kystverkets begrunnelse er at normaltrafikken går lenger ut enn 12 nautiske mil, og at det derfor ikke er behov for seilingsleder. Er statsråden enig i at det er klokt å la oljetankerne selv få bestemme hvor nært kysten de vil gå?»


Nå skal vi jobbe med jordvernstrategien, og det er også laget en rapport og en utredning fra Asplan Viak som vi selvfølgelig vil se nøye på, så det er spørsmål vi må komme tilbake til. Det som jeg synes er et stort poeng, er at kommunestrukturen i Norge heller ikke underbygger det at vi tar vare på jorda. Kjører man fra Oslo til Eidsvollsbygningen, passerer man seks kommuner, seks kommuner som kjemper om innbyggere, som kjemper om næringsvirksomhet, som kjemper om å få den veksten som er i dette området. Det mener jeg er et problem for jordvernet fordi en da ikke ser helhetlig på større areal. Jeg tror at bare vi hadde fått til den kommunereformen som vi er i gang med, på en god måte, ville det bidra positivt for jordvernet i Norge.


Jeg må gjenta det jeg sa fra talerstolen i stad, at den rød-grønne regjeringen valgte å holde et høyt tempo. Vi ser at aktiviteten i 2012 og 2013 har vært rekordhøy og kommer til å bli det i 2014. Jeg mener, i likhet med Holden, at jevn aktivitet på norsk sokkel er fornuftig, men jeg mener at det blir krevende å ligge på det nivået vi har ligget på de siste årene. Men det er et mål for Fremskrittspartiet og Høyre å opprettholde aktiviteten på sokkelen opp mot dagens nivå. Det er også i tråd med Holden-utvalget, det er i tråd med det som kommuniseres fra LO, og det er i tråd med det som kommuniseres fra NHO – og det bør heller ikke være en stor overraskelse for Stortinget at Fremskrittspartiet og Høyre mener at aktiviteten på norsk sokkel bør forsøkes opprettholdt.


Til sistnevnte: Jeg tror at samtlige partier og samtlige lokalpolitikere bruker det planleggingsrom som bys dem når de har et prosjekt som berører dem selv. Poenget med statlig regulering er jo å løfte viktige nasjonale prosjekter opp et hakk og skjære igjennom, gjennom bruk av statlig plan. Takk til dem som deltok i debatten. Det er helt riktig som det ble pekt på: Det er ingen ny debatt – dessverre. Men det er fortsatt en viktig debatt. Jeg oppfatter at det er et bredt, tverrpolitisk ønske om å redusere planleggingstiden, at det er bred oppslutning om at vi må redusere bruken av KVU, og at vi må redusere effekten av det innsigelsesinstituttet som ligger i dag. Det må også være grunn til å minne om at staten forsinker seg selv når den f.eks. lar øyenstikkere stoppe vei i to år. For noen dager siden, den 4. april, var det et oppslag i Dagens Næringsliv om det som ser ut til å være et prestisjeprosjekt for denne regjeringen, altså E39, som stopper i to år på grunn av øyenstikkere. Det er av de tiltakene regjeringen må ordne opp i selv. Vi håper at de slipper det, og at de får avløsning. Det er også slik at de dryppene om ny NTP som er kommet før vi har fått hele planen, tyder på at det regimet vi har, fortsetter. Vi fortsetter med å bygge i etapper og smått – med lang planleggingshorisont, tror jeg en av deltagerne her sa tidligere, og det høres sånn ut fra det som lekkes – og det betyr at vi får liten endring. Det blir feil. Faren er også at rulleringen av planen blir så prosjektorientert at de mer prinsipielle og viktige tingene, som planleggingsordninger og tiden det tar å planlegge, drukner. Vi mener at det er synd, og vi mener at det er grunnleggende feil. Vi ønsker oss faktisk en melding til Stortinget om konkrete tiltak for å redusere planleggingstiden fra ti år og helst ned til tre, men iallfall ned til fem år. Viktige grep for å komme i gang er, etter Fremskrittspartiets mening, å bruke langt mer statlig plan, for både vei og jernbane – det siste var med adresse til representanten Langeland – til å bygge store prosjekter. Det betyr raskere utbygging totalt, men det betyr også mindre planleggingstid når færre småprosjekter skal planlegges. Vi må stille konkrete krav om når prosjekter skal være ferdig, og vi må begrense bruken av KVU. Regjeringen har sittet i snart åtte år. Den har iallfall i de siste fire av disse åtte årene snakket en god del om at planleggingstiden er for lang, og at den må kortes ned. De har foreløpig ikke levert, og ingenting fra lekkasjene tyder på at de kommer til å levere – dessverre.


Eg lurer på om ikkje fiskerinæringa vil betakke seg for at Stortinget skal blande seg inn i fiskeripolitikken, dersom det er slik Stortinget har tenkt å oppføre seg når dei skal ta viktige avgjerder for fiskerinæringa. Det hadde kanskje vore ein idé å konsultere avtalepartnaren før ein sa opp avtalen, dersom det var det som var tilfellet. Problemet er at vi i dag ikkje veit kva slags tiltak som vil bli haldne oppe over statsbudsjettet, slik som Molvær Grimstad viste til - at dette ikkje er noko problem, for vi vil få det som ordinære tiltak over statsbudsjettet. Det får vi ikkje vite når vi frå SV si stortingsgruppe spør om det. Fiskeriavtalen er ein av dei få fiskeripolitiske reiskapane vi har igjen, og dersom Kristeleg Folkeparti er oppteke av fiskeripolitikk, burde dei vere opptekne av å ta vare på dei reiskapane som vi har igjen. Fiskeribladet skriv på leiarplass i dag at dei "skjønner at liberalister i Høyre og Fremskrittspartiet gjerne ser avtalen død og begravet", men dei undrar seg meir over at dette er i samsvar med den politikken som Kristeleg Folkeparti hevdar at dei står for. Mitt spørsmål til Molvær Grimstad er: Visste Kristeleg Folkeparti om at avtalen kom til å bli sagd opp, før dette forslaget kom frå Regjeringa?


I innstillingen står det at komiteens flertall viser til at staten Norge opprinnelig er etablert på territoriet til to folk, samer og nordmenn. Når en snakker om det norske folk, snakker en altså om alle norske statsborgere og denne forståelsen er ganske entydig. Samer er også norske statsborgere, og er følgelig en del av det norske folk. Jeg forstår ikke helt hva som ligger i formuleringen «det samiske folk», så jeg vil spørre statsråden om hun kan forklare meg hva som menes med den formuleringen «det samiske folk». Samtidig vil jeg spørre om det innebærer noen forpliktelser, tildeling av nye samepolitiske rettigheter, med bakgrunn i merknaden om at staten Norge opprinnelig er etablert på territoriet til to folk, altså samer og nordmenn.


Jeg skal få stille dette spørsmålet til kirke-, utdannings- og forskningsministeren: «Lokalpolitikere fra Kristelig Folkeparti og Fremskrittspartiet i Oslo ønsker å nekte ukentlige bønnerop fra moskeer. Mener statsråden at et kommunestyre eller bydelsutvalg eventuelt har anledning til å innskrenke religionsfriheten på denne måten?»