Rättegången mot den våldtäktsanklagade fotbollsstjärnan Dani Alves ses som ett test av det spanska rättsväsendets attityd mot offer för sexualbrott. En gruppvåldtäkt för åtta år sedan blev startskottet för nya lagar – bland annat en svensk samtyckeslag.  BRYSSEL Även om det bara är början februari kallas den redan i Spanien för ”årets rättegång”: den mot den brasilianske fotbollsspelaren Dani Alves, som inleddes på måndagen i Barcelona. Pressuppbådet är enormt.  Alves har suttit fängslad sedan januari förra året, anklagad för att ha våldtagit en 23-årig kvinna på toaletten i vip-avdelningen i en fashionabel nattklubb i den katalanska huvudstaden. Kvinnan anmälde händelsen för säkerhetspersonal och polis, som spärrade av toaletterna i jakt på bevis och finkammade nattklubben på vittnen. På sjukhuset hittade man senare brasilianarens dna, bland annat sperma, i och på kvinnan.  Ändrat sitt vittnesmål Rättsfallet mot Alves har fått stor uppmärksamhet. Inte minst har fotbollsspelaren ändrat sitt vittnesmål flera gånger: från att först påstå att han aldrig sett kvinnan förr, till att de haft sex i samförstånd men att han inte ville att hans fru skulle få reda på det. Den senaste versionen som spelarens försvarsadvokat fört fram är att han var full och inte helt medveten om sina handlingar under kvällen.  Samtidigt säger spelaren själv att hans minne är kristallklart:

– Jag har helt rent samvete angående vad som hände den natten i toaletten i vip-området på nattklubben Sutton, sa han till tidningen La Vanguardia från häktet i Barcelona.  – Vad som hände och vad som inte hände, tillade han. Domaren avvisade även Alves begäran att släppas i väntan på rättegång, med hänvisning till den stora flyktrisken – trots att brasilianaren redan har lämnat ifrån sig sitt pass och tvingas bära avancerad spårningselektronik.  Robinho flydde från Italien till Brasilien En person med sådana enorma rikedomar som Alves kan när som helst anordna en flykt från Spanien, menade domaren. Och skulle han leja ett privatplan och flyga tilll sitt hemland är rättsfallet över: Brasilien utlämnar inte sina medborgare, brottsfällda eller inte.  När en annan världskänd brasiliansk fotbollsspelare, Robinho, anklagades för en våldtäkt i Italien lyckades han lämna landet innan rättegången inleddes. Han lever nu som en fri man i Brasilien, trots en fällande dom i Milano.

Dani Alves-fallet ses också som ett slags lackmustest av det spanska rättsväsendets attityd till offer för sexuella övergrepp, åtta år efter en ökänd gruppvåldtäkt som ledde till att Spaniens sexualbrottslagar i grunden skrevs om.  Det fallet ägde rum under tjurrusningsfestivalen i Pamplona år 2016. Fem män, som kallade sig själva för ”vargflocken”, åtalades för gruppvåldtäkt på en 18-årig kvinna. Videoupptagningar visade att kvinnan var orörlig och i det närmaste medvetslös vid våldtäkten. Baseras på svensk samtyckeslag Männen dömdes först till korta eller villkorliga fängelsedomar och böter för sexuellt övergrepp trots att åklagaren krävde upp emot 22 års fängelse för våldtäkt. Domarna ledde till ett offentligt ramaskri, en ny rättegång, längre straff och så småningom en samtyckeslag. Den spanska samtyckeslagen, som i folkmun kallas för ”bara ja betyder ja-lagen” klubbades efter flera års politisk debatt. Den baserades uttryckligen på den svenska samtyckeslagen från 2018.  Enligt lagtexten behöver ett brottsoffer inte längre bevisa att våld eller hot har förekommit för att förövaren ska kunna fällas för våldtäkt

Dani Alves misstänks för våldtäkt på nattklubb Sutton i Barcelona


Ett svenskt Natomedlemskap är klart. Samtidigt varnar FN:s generalsekreterare för ”verklig risk” att kriget i Ukraina expanderar. ”Det finns många moderna och extremt farliga vapen”, säger António Guterres till SvD. GENÈVE Kriget i Ukraina beskrivs som ett öppet sår av FN:s generalsekreterare António Guterres. Han befarar att konflikten kommer att eskalera och expandera, samtidigt som FN:s säkerhetsråd är helt paralyserat. Risken för eskalering är ”mycket verklig”, menar FN-chefen.  Inför en liten grupp journalister i Genève luftade han sin oro för kriget i samma stund som Ungern godkände Sveriges Natoansökan på måndagen. Vad menar du med att kriget kan eskalera, kan det även dra in Nato där Sverige nu blir medlem? – Det här är en konflikt som bara fortsätter. Det medför en klar risk för en expansion utan att jag vill gå in på några specifika länder. Med det finns många moderna vapen som kan användas och åtskilliga är extremt farliga. Han betonar att det är hög tid för fred – ”en rättvis fred”. – Det är en fred som är baserad på FN-stadgan, internationell lag och respekt för Ukrainas territoriella integritet. Samtidigt pekade han på civila lidanden på båda sidor i kriget.  I Ukraina har minst 10 500 civila dött och många fler har skadats. Skolor, sjukhus och annan viktig civil infrastruktur har förstörts och flera hundra städer och byar är utan elektricitet under en brutal vinter. Flera miljoner människor har drivits från sina hem och otaliga familjer, särskilt vid frontlinjerna, är beroende av humanitär hjälp. – Många ukrainare upplever den levande mardrömmen att förlora sina barn. Alla barn som har deporterats måste återförenas med sina familjer, sade António Guterres och tillade: – Kriget drabbar också det ryska folket. Tusentals unga ryssar dör vid frontlinjerna. Civila som drabbats av attacker mot ryska städer lider också. Flera initiativ är på gång för att stoppa kriget i Ukraina. På måndagen samlade Frankrikes president Emmanuel Macron ett 20-tal europeiska ledare för att diskutera kriget och stötta Ukraina. Ett stort fredsmöte planeras också i Schweiz under våren. Ukrainas president Volodymyr Zelenskyj hoppas att det kan utmynna i en fredsplan som ska presenteras för Ryssland. Över 150 länder ska bjudas till mötet – men Ryssland kommer inte att närvara.  ”Nu får det vara nog”, sa António Guterres häromdagen efter två år med Rysslands fullskaliga krig i Ukraina.  Vilken roll kan FN spela för att få till en fredlig lösning?  – FN är berett att stötta allvarliga försök till fred samtidigt som vi arbetar intensivt med att ge humanitär hjälp till Ukraina. Vår prioritet är också att återupprätta fri sjöfart i Svarta havet.  Vad kan göras när säkerhetsrådet är helt lamslaget? – Säkerhetsrådets brist på enighet både när det gäller Ukraina och Gaza har allvarligt – och kanske fatalt – undergrävt dess auktoritet, sa António Guterres. Han fick därefter frågan om säkerhetsrådet kan liknas vid en hjärndöd patient om man inte kan enas om en vapenvila i Gaza inom de närmaste veckorna. Svaret blev anmärkningsvärt självkritiskt. – Om säkerhetsrådet inte lyckas göra vad det ska är man väldigt nära denna kliniska diagnos.

FN:s Guterres varnar för risken att kriget i Ukraina expanderar


Irans uppbackning av olika terrorgrupper pekas ut som den största risken för att konflikten utökas i Mellanöstern. ”Det är soldater som är hjärntvättade sedan barndomen”, säger Said Mahmoudi, professor emeritus i internationell rätt. Irans president Ebrahim Raisi har varnat för att ett regionalt krig i Mellanöstern närmar sig då Israel har korsat ”röda linjer” genom sin blodiga offensiv i Gaza.  – Det kan tvinga alla att agera, säger han enligt The Guardian.  Enligt det Internationella institutet för strategiska studier (IISS), baserat i London, har Iran under det senaste decenniet vuxit ut som en maktfaktor när det kommer till proxykrig, även känt som ombudskrig.  Irans tentakler sträcker sig över stora delar av regionen. Allra starkast bedöms stödet vara för den shiamuslimska terrororganisationen Hizbollah i södra Libanon, men IISS konstaterar att Iran har ett finger med i spelet även i Syrien, Irak, Jemen samt i Saudiarabien, Bahrain och Kuwait.  Vilket kan leda till ett flerfrontskrig mot Israel, som SvD tidigare rapporterat om. Hizbollah beskrivs som en syntes av politiskt parti, social välgörare, sekteristisk aktör, beväpnad militär och utländsk intressant. Hizbollah förvillar, chockar, inspirerar och slår tillbaka, skriver IISS. Institutets expert Emile Hokayem säger att Iran stärker, supporterar, guidar, men inte beordrar sina bundsförvanter:  – Väst har svårt att begreppsmässigt definiera dessa kommandokedjor. Irans partners är som juniorer, men ändå vapenbröder som har stort manöverutrymme, förklarar han. Said Mahmoudi, professor emeritus i internationell rätt vid Stockholms universitet, säger att Hizbollah har en flera decennier lång historia i regionen: – Hizbollah skapades efter revolutionen 1979 då Iran bedömde att tillfälle fanns att organisera shiamuslimerna i södra Libanon. Strukturen av beväpnad motståndsrörelse har byggts upp under decennier, säger Said Mahmoudi, själv född i Irans huvudstad Teheran och tidigare diplomat som blivit kvar i Sverige. Grundprincipen i Irans stöd är att Israel inte ska finnas. Den andra huvudmotståndaren är USA. – Det finns två typer av soldater. De som följer order och gör sitt jobb och soldater som frivilligt offrar sitt liv för saken de tror på. Många soldater som understöds av Iran tillhör den andra gruppen. De hämtas från mindre byar och är hjärntvättade sedan barndomen, säger Said Mahmoudi. Han berättar om sina många resor i Mellanöstern och hur hans iranska ursprung ofta väckt erkännande: – Vanligt folk uttrycker uppskattning om att man vågar göra saker mot Israel. Iran har i dag en väldigt svag ekonomi, men man är starka sett ur ett teoretiskt och ideologiskt perspektiv. Det präntas in i folks medvetande genom egna analyser i tv-sändningar som sänds dag och natt, säger Said Mahmoudi. Irans koppling till Syrien och regimen Bashar al-Assad har successivt stärkts sedan 2011 då interna stridigheter tog fart. Med hjälp av Ryssland har både iranska marktrupper och soldater från Hizbollah, så många som uppskattningsvis 80 000, slagit mot bland annat IS. I grannlandet Irak backar Iran upp den shiamuslimska gruppen Nujaba som utfört attacker på amerikanska militärbaser i landet.  – Det har varit ett maktvakuum efter Saddam Hussein och Iran har skaffat sig ett stort inflytande inom militär, säkerhetstjänst och förvaltning, säger Said Mahmoudi. Iran bryr sig enligt Mahmoudi inte så mycket om monarkier i arabvärlden, som Jordanien. – De betraktas som amerikanska marionetter som representerar västvärlden och som vanligt folk inte associerar sig med, säger han. Irans utrikesminister Hossein Amir-Abdollahians möten med ledare från Hizbollah i Beirut har av vissa bedömare tolkats som att attacken den 7 oktober var koordinerad med Hamas. Någon sådan oberoende underrättelse finns dock inte belagd

Irans president Ebrahim Raisi varnar för regionalt krig i Mellanöstern


Kriminella gäng har insiders nästan över allt. Vissa är släkt och vänner medan andra rekryteras via knarkaffärer. Och om problemet uppdagas är sannolikheten låg att polisen ska utreda det, visar en ny rapport. Gängkriminella ser till att befinna sig i miljöer där finansmäklare hänger. Det kan handla om restaurangerna runt Stureplan, eller tech- och bankmässor. De kommer dit propert klädda och ger intrycket av att ha tjänat mycket pengar inom tech eller kryptovaluta. Det uppger en säkerhetsansvarig, som återges i Brottsförebyggande rådets (Brå) rapport ”Möjliggörare för kriminella nätverk” – och förklarar varför anställda i finansbranschen är perfekta måltavlor.  ”De har mycket pengar, de har ganska god riskvillighet och det är väldigt enkelt att kroka de här unga säljarna på våra nischbanker, eller för all del på våra stora banker.” Sätter köparen i kokainskuld På så sätt rekryterar ett kriminellt gäng en insider, eller en möjliggörare som Brå kallar det. En person på exempelvis en bank som hjälper gänget med deras affärer. – Möjliggörare finns i ett väldigt stort antal yrkesroller, i privat och offentlig sektor. Där de finns kan skadan bli väldigt stor, säger Karolina Hurve, utredare på Brå. Ett annat sätt att rekrytera insiders är via narkotikahandel. Flera personer som Brå intervjuat berättar att framför allt kokainaffärer ger kontakter. ”Man säljer kokain till dem exempelvis. Sedan får man reda på att ah, du jobbar på bank! Då börjar man bearbeta dem. Sedan sitter de med kokainskulder helt plötsligt”, berättar en tidigare nätverkskriminell i rapporten. Rekryterar släktingar Det vanligaste sättet att få tag på insiders är via de kriminellas omgivning. Ofta handlar det om familj eller släktingar, men det kan också vara barndomsvänner eller andra bekanta. – Det börjar med att man bygger en relation, uppvaktar, försöker smickra och visa att det här livet är spännande med exempelvis festande. Det är en ojämlik relation där hot förekommer, men man ger intryck av att man är lika, säger Karolina Hurve. Undersökningen visar att det ger status till den kriminella som har en insider – många håller ”sin” kontakt anonym för resten av nätverket. Fyra kategorier av insiders Brå delar in insiders i fyra kategorier. Den första är de manipulerade, som ofta inte ens förstår att de utför tjänster åt ett kriminellt nätverk. De jobbar ofta inom Kriminalvården eller socialtjänst. Den andra kategorin är upparbetade kontakter, som fått sina jobb utan tanke på att hjälpa kriminella. Sedan har de på något sätt kontaktats, exempelvis via kokainaffärer. Affärsmässiga insiders vet precis vad de håller på med, och gör det för att tjäna pengar. Placerade insiders är ofta familj eller släkt till nätverken, som fått ett jobb med motivet att hjälpa kriminella. Gängen kommer åt information Det är tydligt att det inte bara handlar om en enskild sektor – problemet finns i allt från kommuner och myndigheter till banker, mäklare och hos advokater, revisorer och inom transport- och säkerhetsbranschen. Och det förekommer över hela landet. De kriminella gängen använder ofta insiders för att komma åt information. – Man vill veta om polisen har koll på vårt nätverk, och i så fall, vilka har de span på? Så man kan undvika att bli upptäckt och fortsätta med brottsligheten, säger Karolina Hurve. Behov av hjälp på banker Det kan också handla om att underlätta logistik – en säkerhetsansvarig i transportsektorn vittnar i rapporten om hur hela lastbilar försvunnit. Nätverken har också insiders för att få hjälp med underlag, intyg eller bolag, och flera intervjuade personer menar att många brottsupplägg är omöjliga utan insiders med ekonomisk kunskap

Insider på banker och myndigheter rekryteras av kriminella gäng


Snygg sci-fi, redig erotisk thriller och grym ståuppkomik – SvD Kultur guidar till höjdpunkterna i streamingtablån.  Jenny Slate: Seasoned professional Ståuppkomik, Amazon Prime  Röstskådis, vanlig skådis, författare och briljant komiker – Jenny Slate är en ständigt pågående present till alla som tycker om att ha kul. Den här stand up-specialen är hennes andra – ”Stage fright” från 2019 nominerades till en Critics' choice awards – och handlar bland annat om hennes terapeut Pamela, om när hon kissade på sig under pandemin och det högst oromantiska i att behöva cykla i Amsterdam. Based on a true story Komediserie, 8 avsnitt, Viaplay (premiär 25 februari) Kaley Cuoco var toppen som alkad flygvärdinna i den originella thrillerserien ”The flight attendant”. Även den här serien kan placeras i genren, fast mer som ett slags spetsig, satirisk och påfallande blodig sitcom vars grundtema är samtidens eskalerande besatthet av true crime. Cuoco och Chris Messina – senast briljant som agent i Ben Afflecks onödigt trivsamma sneakerdrama ”Air” – spelar ett uttråkat förortspar som nosar upp en misstänkt seriemördare och drar in honom i sitt pågående podcastprojekt varpå tillvaron krånglar ihop sig. Rejält. Verklighetsbaserad, tro det eller ej (låt vara ganska löst). Mea culpa Långfilm, thriller,  2 timmar, Netflix, premiär 23 februari Tyler Perry är inget hushållsnamn i Sverige, direkt. I hemlandet USA är han däremot närmast en egen genre som den förmodligen mest framgångsrika afroamerikanska filmskaparen genom tiderna – om än med högst varierande kvalitet på produktionerna. Nya ”Mea culpa” är något så gammaldags som en redig erotisk thriller, med Kelly Rowland från Destiny's Child i rollen som chic och hårdför försvarsadvokat som råkar gå och blir sugen på sin klient, en mordmisstänkt konstnär. Det ser dyrt, glansigt och alldeles lagom dumseriöst ut – perfekt fredagsunderhållning med andra ord! Ukrainska hjärtan Dramaserie, 10 avsnitt, SVT Play Ett ukrainskt drama inspelat mitt under brinnande invasionskring – serier som Eugen Tunicks ”Ukrainska hjärtan” är sannerligen inget man ser ofta i tablåerna. Huvudpersonen heter Lydia (Anastasia Karpenko), en terapeut som ligger i infekterad skilsmässa och av en slump börjar skjutsa runt sina medmänniskor under kriget: originaltiteln är för övrigt ”In her car”. Varje avsnitt skildrar hur en ny medpassagerares öde flätas ihop med Lydias eget. Fem av dem släpps nu och ytterligare fem senare i vår. Sevärd, om inte annat för sin drabbande och originella premiss. Veckans höjdare  ”Constellation”, thrillerserie, 8 avsnitt, Apple TV+ Men det låter ju precis som ”Gravity”, tänkte jag när jag läste om Apples ”Constellation” – den utgår, precis som Alfonso Cuaróns närmast bokstavligt andlösa thriller från 2013, från en astronaut som blir kvar i rymden efter en katastrof. Men Peter Harness serie, med Noomi Rapace i huvudrollen som Jo Ericsson, är mer mörk science fiction än hetsigt rymddrama, och den verkliga spänningen tar vid när hon återvänt till jorden och inser att något hänt med hennes minnen och verklighetsuppfattning. Ärrade Jonathan Banks från ”Breaking bad” i bra biroll.

Streamingtips: Jenny Slate, Constellation, Mea culpa


Kompisen Adriana sköts ihjäl av en förlupen kula 2020. Här skriver 18-åriga Amelia Krzywonos om sin vän som hon tycker hamnat i skuggan av själva brottet. Adriana var en nära vän till mig. Första gången jag träffade henne var vi ute och spelade ”bordspingis”, som vi kallade det. Det är när man kör pingis med en fotboll. Hon skröt direkt om att hennes pappa var en vakt, och jag som var ung och dum trodde hon menade en vaktmästare i hennes skola. Då blev hon inte glad. Efter detta började vi hänga allt mer och bildade en liten grupp med två andra tjejer. Vi hängde nästan varje dag så fort det blev varmt ute och om det var kallt pratade vi ofta i appen ”Houseparty”. Det var också där jag hörde Adrianas röst för sista gången. Natten till den 1 augusti pratade jag och Adriana. Hon hade glömt bort att jag hade rest till Mallorca och frågade om jag kunde kasta ner nudlar från balkongen för att hon var hungrig. Det kunde jag såklart inte göra, men vi fortsatte att prata. Den 2 augusti skulle jag åka hem. Jag satte mig på flyget som snart skulle lyfta. När jag tog fram min mobil för att sätta på flygplansläge kom en notis upp från Aftonbladet, ”15-åring ihjälskjuten i Hallunda”. Jag tänkte inte så mycket på det, eftersom jag inte kände någon 15-åring som bodde i Hallunda. Jag satte på flygplansläge utan att gå in på artikeln. När jag landade på Arlanda några timmar senare tog jag upp min mobil medan vi väntade på vårt bagage. Det första jag gjorde var att öppna Snapchat där jag hade fått massor av meddelanden. En vän till mig hade skrivit att Adriana är död. Jag trodde såklart inte på detta och tänkte att Adriana bett dem skriva så till mig för att skoja. Men efter några minuter insåg jag att det inte var ett skämt. Jag sa detta till min mamma och bonuspappa, fortfarande i tron om att detta var ett skämt. Min bonuspappa gick då in på ”världens pålitligaste källa" – forumet Flashback. Där stod det att flickan hette Adriana. När han läste upp det från sin telefon bröt jag ihop på plats. Först då förstod jag vad som hade hänt.

Adrianas vän Amelia, 18: När pappa läste namnet bröt jag ihop


På tre och en halv månad ska en enskild utredare lösa alla problem med den svenska klimatpolitiken.  Är det verkligen tidseffektivt?  Göran Arrius är en verserad man, välkammad, vackert disponerad om man får säga det; han inledde yrkeslivet i flottans officerskår. Ett tag jobbade han på bank. Han har sålt försäkringar på bolag också, och engagerat sig fackligt, vilket tagit honom till posten som ordförande för Sveriges Akademikers centralorganisation, det fina förbundet. Han sitter i styrelsen för Kungliga örlogsmannasällskapet också. Och Fjärde AP-fonden. Och Forum för omställning. Och Rikskommittén Sveriges nationaldag.  Han är en sådan som bär nationen – offentligt, privat och ideellt. En sådan teoriböckerna om statsvetenskap utgår från att det finns många av. Nu har emellertid Arrius fått nog. I somras, med ett år kvar till gammaldags pension, skrev han en artikel för att påminna om Ladislaus Horatius, poeten som drog i nödbromsen på X2000 när seklet var ung. Horatius ansåg att allt gick för fort. IT, som digitalisering kallades då, var en förkortning för informationstyranni, hävdade Horatius. Minutpartiet, hans kortlivade parti, föreslog allmänt slopande av sekundvisare.  Arrius ärende var också hastigheter, fast specifikt i politiken. ”Tyvärr har vi en politisk debatt som allt för ofta präglas av populistisk retorik och kortsiktiga utspel som försvinner lika snabbt som de dök upp”, skrev han. Ett unikt svenskt sätt att bedriva politik på. Och önskade seriösa utredningar och förtroendevalda som vågar stå för en ståndpunkt, också över tid. ”Slow politics” kallade han det. Begreppet lät fånigt, men fångade kanske något?  Jag menar, förr kunde man som journalist använda begreppet testballong om när en politiker släppte ur sig en inte helt färdig idé för att undersöka reaktionerna. Nu är alla utspel testballonger och vad ska man kalla det? Barnkalas? Nu föreslår en dansk regering förbud mot koranbränningar och en timme senare står Magdalena Andersson framför journalister i Stockholm för att kräva omgående partiledarsamtal. Och den där korta timmen, den skryter medarbetare och anhängare om. Eller ta regeringens klimatutredare. På tre och en halv månad ska John Hassler ta fram principerna för en ny klimatpolitik som ska ersätta den som svenska partier i strid och samförstånd, steg för steg, utformat under 25 års tid. Han ska göra det ensam och under omfattande opposition. Hur hållbart är det? ”För omkring 40 år sedan uppmärksammade internationell forskning vad den betraktade som ett unikt svenskt sätt att bedriva politik på. Svensk politik, sa man, präglades i hög grad av rationalitet, pragmatism och konsensus.” Så skrev statsvetaren Gissur Erlingsson i Dagens Samhälle för nio år sedan. Forskarna, refererade han, pekade på det 400 år gamla kommittéväsendet. Att företrädare för olika riksdagspartier och intressen satte sig ner med ett kompetent sekretariat för att i lugn och ro utreda omständigheterna kring ett aktuellt problem i samhället och tillsammans föreslå åtgärder. Det blev blocköverskridande förslag som granskades och kompletterades i ambitiösa remissrundor. Reformer som ofta visade sig hålla över tid, både i sak och i den politiska debatten. Det var alltså det unika sättet att bedriva politik. Var, i imperfekt.  För den där modellen är borta.  Redan 1998 konstaterade man i en ESO-rapport att de stora breda utredningarna ersatts av enskilda utredare – alltså en person med ett mindre sekretariat – till den grad att det där unika måste betraktas som en myt. Det fanns inte längre. Idag är de så kallade parlamentariska utredningarna få, de så kallade särskilda utredarna många

Torbjörn Nilsson om Ulf Kristerssons regering: Alla utspel testballonger


Gängutredningar som blir offentliga riskerar att leda till hämndaktioner. Enligt justitieminister Gunnar Strömmer (M) kan det krävas begränsningar av offentlighetsprincipen för att stävja utvecklingen. ”Det vore ansvarslöst av oss att inte överväga förändringar”, säger han.  I september i fjol sköts en 58-årig kvinna till döds i sitt hem i Uppsala. Hon var mamma till gängtoppen Ismail Abdo – och dådet blev starten på en blodig intern konflikt inom det kriminella nätverket Foxtrot mellan Abdo och ledaren Rawa Majid. På torsdag väntas åklagaren väcka åtal i fallet. I samband med det blir förundersökningen tillgänglig för allmänheten.  SvD har tidigare rapporterat, med hänvisning till poliskällor, att det finns en oro för att personerna som nämns i utredningen riskerar att hamna på en hämndlista. Enligt justitieminister Gunnar Strömmer (M) har det blivit vanligare att gängen använder offentliga handlingar från myndigheter.  – Jag kan bara konstatera att jag från flera håll hör att de kriminella nätverken blir allt mer systematiska i sitt sätt att kartlägga sina möjliga offer för hämndaktioner och annat, säger han till SvD. Risk att det blir värre Och situationen riskerar att förvärras det kommande året. I fjol skedde totalt 53 dödsskjutningar i Sverige – de flesta med kopplingar till gängkriget. Dessutom inträffade rekordmånga sprängdåd.  Samtidigt gjordes många polisiära framgångar och uppklarningsgraden är på uppgång.  Det kommer att leda till fler åtal – och fler offentliga förundersökningar.  – Det innebär påtagliga risker, och det vet jag att polisen och många delar av rättsväsendet är mycket medvetna om, säger Gunnar Strömmer.  Han lyfter fram att Tidöpartierna infört och föreslagit en rad åtgärder för att bemöta den nya verkligheten. Bland annat pekar han på förslaget om att tillåta anonyma vittnen och att polisen har fått utökade möjligheter att använda sig av hemliga tvångsmedel.  Tar inte lätt på ändringar av offentlighetsprincipen Utöver det undersöker man behovet av stärkt sekretess för vittnen och vittnesuppgifter i förundersökningar.  ”Det kan exempelvis handla om uppgifter kopplade till gängrelaterad brottslighet där ett vittne riskerar att utsättas för hot eller påtryckningar om det blir känt vad han eller hon har berättat i polisförhör”, står det i en utredning.  Strömmer medger att det finns svårigheter med att begränsa offentlighetsprincipen.  – Den här ekvationen rymmer konkurrerande integritetsintressen. Å ena sidan integriteten för exempelvis brottsmisstänkta, å andra sidan de enorma integritetsförluster som brottsoffer drabbas av. Den konflikten mellan olika intressen gör att vi måste vara beredda att ompröva balansen, säger han.  Att gå in och peta i offentlighetsprincipen och reglerna för sekretess är dock inget regeringen tar lätt på, enligt Strömmer. Han betonar vikten av insyn i statliga och kommunala verksamheter samt tillgänglighet till allmänna handlingar.  Men det kan ändå bli nödvändigt med förändringar.  – Det finns alltid ett handlingsutrymme för exakt hur man ska utforma systemet och att de kriminella nätverken utnyttjar vår öppenhet på ett så väldigt cyniskt sätt med brutala konsekvenser för enskilda gör att det vore ansvarslöst av oss att inte överväga förändringar. Men det är klart att vi över tid har ett intresse av att värna öppenhet och transparens i systemet, säger han.

Gunnar Strömmer: Risk för våldsdåd när utredningar blir offentliga


Erfarenheten av rasism finns som en underton när Sofia Jannok och Salamanca Taikon Gonzalez möts i musiken och berättelserna. Två drottningar intar scenen vid turnépremiären i Östersund. Erfarenheten av rasism finns som en underton när Sofia Jannok och Salamanca Taikon Gonzalez möts i musiken och berättelserna. Två drottningar intar scenen vid turnépremiären i Östersund. Erfarenheten av rasism finns som en underton när Sofia Jannok och Salamanca Taikon Gonzalez möts i musiken och berättelserna. Två drottningar intar scenen vid turnépremiären i Östersund. Det börjar lite trevande. En efter en släntrar artisterna Salamanca Taikon Gonzalez, Sofia Jannok och flamencogitarristen Robert Svärd in. Samtalet känns till en början sökt, men allt det försvinner när de båda artisterna går in i musiken. ”Nomad” rör sig i gränslandet mellan teater och musik, kollektiva berättelser och personliga erfarenheter. Sofia Jannok och Salamanca Taikon Gonzalez är framför allt två människor som berättar sina släkters historia och därigenom om samisk och romsk kultur. Om kartor som ritas om och gränser som stängs. Om att flytta med skidor 60 mil när valet är att slakta renhjorden. Stängda gränser ekar också i Salamanca Taikon Gonzalez släkt som splittras när Sveriges gränser stängs för romer. Växelspelet mellan milda franska vintrar och svenska marknadssomrar byts mot åretruntboende i Sverige och iskalla tält. Tre generationer efter släktens första fasta bostad på Hisingen utsätts hon och hennes son för hotfull rasism av en granne.  Erfarenheterna av rasism finns som en dov underliggande ton när lagar bestämmer vilka liv som är möjliga att leva. Men också som glåpord och råd från de äldre: ”Far inte till Stockholm och jojka”. Men framför allt ligger fokus på stoltheten och glädjen i den egna kulturen. Kalvmärkning med kusinerna eller långa somrar i husvagn. Om att dansa flamenco på en medhavd masonitskiva så att det ekar över hela campingen. Om att möta andra urfolk. Om att för några dagar vara i majoritet när tiotusentals romer samlas i en liten fransk stad. Bitar av barndomar och vuxenliv berättas med detaljskärpa och det är i detaljerna berättelserna får liv. Som Sofia Jannoks mormorsmors jojk som finns nedskriven i ett arkiv, men saknar halvtoner för att bli hel. Berättelserna bor också till väldigt stor del i musiken som vävs in i ett teatralt berättande. Sofia Jannok framför sin ”Sweetgrass, madness” liggande i scenens imaginära gräs, dansar på liten yta med låg tyngdpunkt som i den lavvù (en kåta) hon sedan sjunger om: ”En lávvu är uppbyggd så här / Av tre starka stänger / En syrra, en brorsa / Och så bästa vännen”. Salamanca Taikon Gonzalez släkthistoria är fylld av musik, delvis som nödvändighet för försörjning. Hennes röst är som att röra vid sammet, mjukt mörk, men också med det motstånd tyget bjuder. Robert Svärds melodiska gitarr och rytmer bäddar för musikaliskt samarbete. Även i det musikaliska mötet finns ibland finnas något trevande, men här är självklarheten i att nå fram så mycket större.  Med ljusets hjälp växlar den blyertsgrå scenografin färg, blir varmt gul och lila. Kostymen är anslående: Sofia Jannok i grön dress med vida byxor och silverskor. På jackans rygg den samiska flaggan inramad av silverblänk. Salamanca Taikon Gonzalez i elegant ljuslila klänning med en pälsbrämad kappa i ännu ljusare lila. Men det är ingenting mot slutscenens storslagna kostymer: Det är två drottningar som står på scenen.  Det börjar lite trevande. En efter en släntrar artisterna Salamanca Taikon Gonzalez, Sofia Jannok och flamencogitarristen Robert Svärd in

Recension: Sofia Jannok och Salamanca Taikon Gonzalez möts i Nomad


En massiv utbyggnad av kriminalvården i Nederländerna förbyttes till penningslukande överkapacitet och övergivna fängelser. ”Sverige riskerar att gå samma väg”, säger kriminologen och juridikprofessorn André Klip. BONN Svenska Kriminalvården går upp i stabsläge och tvingas dubbelbelägga celler när platsbristen blir allt mer akut -  samtidigt som Tidöpartierna skärper kriminalpolitiken. Samtidigt planeras för en ökning av antalet platser i häkten och anstalter från 9 000 till 27 000 inom en tioårsperiod. Det innebär att Sveriges fångtal därmed går från att vara bland de lägre i Europa till att vara ett av de högsta, enligt kriminologer vid Stockholms universitet. Expansionen uppskattas kosta kring 9,5 miljarder kronor om året. Frågan är om det riskerar att bli en tung belastning i framtiden?  – Vi har varit där och vi vet hur lätt det är att man tar i för mycket, säger André Klip vid universitetet i Maastricht i Nederländerna. Han är expert på internationell straffrätt. En första utbyggnadsfas inleddes i Nederländerna på 1980-talet och ytterligare en ökning kom 20 år senare. Men sedan skiftade politiken. Elektroniska fotbojor och samhällsarbete blev allt vanligare – medan hårda fängelsestraff huvudsakligen utdömdes vid grova våldsbrott och organiserad brottslighet. Kapaciteten har nu skurits ned till en fjärdedel.   André Klip har förståelse för att trycket på svenska politiker nu är massivt. – Folk kräver svar när bomber exploderar i deras omgivning, säger han. Då gäller det få bort kriminella från gatorna. – Men problemet är att politiker, främst högerpolitiker, som kräver hårdare straff och fler fängelser, ofta inte tänker på vad som händer när de intagna kommer tillbaka till samhället igen. Snabb påföljd för unga efter brott I Nederländerna ses framför allt risken för återfall i brott som ett skäl till att undvika att döma till fängelse. Däremot ska grova brott ge fängelsestraff som är långa nog att möjliggöra rehabilitering och yrkesutbildning, något som försvåras av korta straff på bara några månader. Peter van der Laan vid Netherlands Institute for the Study Crime and Law Enforcement anser att det behövs minst sex månader för att arbeta meningsfullt med interner, enligt en intervju i U.S News. En annan grundbult i det nederländska systemet är att straff ska utdömas och verkställas i direkt anslutning till begångna brott. Det gäller framför allt för ungdomar som är på glid.  – Brott ska ge en omedelbar påföljd, betonade åklagare Monique Hogenboom i ett SvD-reportage här om året.   Hon arbetade då vid en så kallad ZSM-grupp där åklagare arbetar i skift med polis, socialtjänst och frivilligorganisationer –  14 timmar om dygnet, sju dagar i veckan. ZSM är förkortningen för ”Zo Snel Mogelijk”, så snabbt som möjligt. En rättsprocess där allt från ringa stöld till gängslagsmål, inbrott, narkotikabrott, misshandel och våld i nära relationer utreds – och beslut ofta kan fällas inom loppet av timmar. Resultatet av det nederländska politikskiftet kan i dag beskådas runt om i landet.  Fängelser blir turistattraktioner – Prison Escape I Haarlem, två mil väster om Amsterdam, har det tidigare fängelset De Koepel förvandlats till ett kulturcentrum och en hubb för startupföretag. Fängelset som togs i drift 1901 och hade 240 celler stängdes 2016 på grund av det minskande antalet interner och höga kostnader. I det numera nedlagda Boschpoort-fängelset i Breda, söder om Rotterdam, köar i dag äventyrslystna turister för att delta i utbrytningsspelet Prison Escape där man blir inlåst och har tre timmar på att bryta sig ut. Cirka 80 skådespelare agerar fängelsevakter och medfångar

Kriminalvården i stabsläge och tomma fängelser i Nederländerna


Det är gränsande till självmordsbeteende att västliga politiker kan överväga en politik som kan leda till att Ryssland ges möjligheter att vinna över Ukraina, skriver Karlis Neretnieks, generalmajor och tidigare rektor för Försvarshögskolan samt ledamot av Kungl. Krigsvetenskapsakademien. De senaste veckorna har det pågått en diskussion om att Ryssland eventuellt skulle kunna vinna sitt angreppskrig mot Ukraina. ISW (Institute for the Study of War) har försökt klargöra för västliga beslutsfattare vilka följderna skulle bli. (”The high price of loosing Ukraine”, 14/12)  Slutsatsen är övertydlig; det är obegripligt, gränsande till självmordsbeteende, att västliga politiker kan överväga, eller av partitaktiska skäl hamna i, en politik som skulle kunna leda till att Ryssland ges ens hypotetiska möjligheter att lyckas med sitt anfall mot Ukraina. För det första: Ur rysk synvinkel, både hos den politiska eliten och hos stora delar av befolkningen, skulle ett vunnet krig sannolikt stärka uppfattningen att militärt våld fungerar som ett medel för att ta tillbaka landområden som man anser sig orättvist ha förlorat. Krig är därmed ett berättigat och användbart instrument för att återställa Rysslands rättmätiga gränser: Sovjetunionens, Tsarrysslands eller något annat, beroende på den för ögonblicket styrande regimens tolkning.  Detta skulle innebära skrämmande perspektiv för Estland, Lettland, Litauen, Belarus och Moldavien, men också för länder som Georgien och Armenien i Kaukasus. Även Finland skulle ha goda skäl att överväga hur långt Rysslands ambitioner kan tänkas sträcka sig. Länderna i Centralasien skulle hamna i ett besvärligt dilemma i valet mellan att eventuellt försöka hantera ryska imperieambitioner på egen hand eller närma sig Kina. Den i ganska breda kretsar i Ryssland rådande uppfattningen att väst är degenererat och styrs av konflikträdda politiker, vilka inte kommer stå upp mot Ryssland, kommer att befästas. Sammantaget: Risken för en än mer aggressiv rysk utrikes- och säkerhetspolitik, där militära maktmedel är en avgörande komponent, kommer att öka. För det andra: Ett ockuperat Ukraina kommer leda till att rysk militär potential kommer att öka rejält. Att få tillgång till ytterligare cirka 35 miljoner människor (invånare i Ukraina 2024) innebär potentiellt cirka två miljoner fler ”ryska” soldater. Med brutala medel kommer många ukrainare tvingas slåss för Ryssland i ett framtida krig. Ukraina är relativt industrialiserat, kompetensen att producera krigsmateriel – flygmotorer, flygplan, robotar, drönare och ammunition – är tämligen hög. Det är verklighetsfrämmande att tro att produktionen skulle upphöra på grund av strejker eller sabotage. Det är bara fromma förhoppningar av sådana som inte själva riskerar, eller har upplevt, hänsynslös repression.  Under andra världskriget fortsatte industrin i ockuperade länder att producera sådana produkter som Nazityskland behövde. Människorna behövde en utkomst av något slag. Andra tvingades arbeta under hot, riktade mot dem själva eller deras familjer. Det kommer inte vara annorlunda här. I händelse av en ockupation kommer fabrikerna övergå till att producera materiel för den ryska krigsmakten. Att säkerställa att Ukraina inte förlorar kriget är en mycket billig investering jämfört med de risker och kostnader som ett uteblivet stöd skulle leda till. För det tredje: I det fall Ukraina skulle inkorporeras i Ryssland kommer det ryska behovet av att ha en stark gard i söder att försvinna vid ett angrepp mot exempelvis Baltikum och/eller Finland. Mer resurser kommer att kunna avdelas i den riktning man väljer att agera. Nato kommer behöva höja garden i de flesta riktningar: Svarta havsområdet, Östersjön, Baltikum, Nordkalotten, Östeuropa generellt, Sverige och Finland

Karlis Neretnieks: Väst får inte ge upp Ukraina