Laddad som en thriller, men vacker som en Tjechovnovell. Jessica Aus första roman i svensk översättning är en njutning att läsa, tycker Ylva Lagercrantz Spindler. Huset är intagande. Vackert och vänligt. Här finns välfyllda bokhyllor och ”stilrena, moderna köksgeråd”. Ändå känner berättarjaget (utan namn) en undflyende känsla efter att ha vaktat det åt läraren med de vackra örhängena. Hennes eget barndomshem, däremot, beskriver hon som ”ett postmodernt hopkok”, en plats hon under uppväxten kände en vag skam över. Men också, anar man, ett slags tillhörighet. Små klassmarkörer som ”När jag såg de andra vinflaskorna på bordet insåg jag att vinet jag hade haft med mig var fel” är utmärkande för australiensiska författaren Jessica Aus kortroman om ett berättarjag som tar med sin mamma på en resa till Japan. Hon bestämmer sig alltså för Asien, men inte Hongkong där mamma vuxit upp, med förhoppningen (som hon skriver) ”att vi båda skulle vara främlingar här”. Men i stället för att stärka gemenskapen växer klyftan dem emellan. Ändå gör berättarjaget allt för att mamman ska ha det bra. Ett noga kurerat program tar dem via lokaltåg till en rad exklusiva små museer (med så in i detalj beskrivna konstföremål att jag upplever mig också vara där), restauranger som serverar vitt ris i små vackra skålar och butiker där det finns svarta, eleganta kläder i lager av tyg som faller nästan skulpturalt runt kroppen. Allt är så utsökt. Trots det verkar mamman inte vara nöjd, eller ens särskilt närvarande. Vid flera tillfällen väljer hon att lämna platserna de besöker och sätter sig på en bänk utanför. Inte heller följer hon med dottern på den vandring som hon gör mot slutet av romanen, ett slags pilgrimsfärd genom ett fortsatt regnigt Japan, till synes ensam på en lerig stig i skymning. ”Kallt nog för snö” är en roman som doftar, känns och låter, med sitt myller av detaljrikedom som för tankarna till Tjechovs noveller.  Inför våra ögon målas landskap, platser och ting upp, som vore de fotografier. Här genomsyras allt av konst och design. Till och med vardagliga ritualer som ”Jag hade knutit upp håret med en scarf i samma koboltblå färg som Delft-porslin”.  Ett slags genomgående fokus på materiella ting. Med utanförskap som en röd tråd sveper så Au med kameralinsen över ett disigt och regntungt Japan. Det är betraktarens blick vi får ta del av. Tolkningen av alla dessa ögonblicksbilder lämnar hon åt läsaren. Det är en tät men lätt prosa som flyter genom sidorna, likt det vatten som också är ett återkommande tema. I form av regn, men också som en rund sjö långt in i Australiens skogar, formad av en komet och vars outgrundliga djup ingen vet något om. Även i ”Kallt nog för snö” anas ett djup som först inte är uppenbart. En andlighet dold bakom vad som först bara kan uppfattas som en besatthet av ting. I meningar som återger ett speciellt porslin, ett par vaser vars former hon beskriver som ”finmejslade, med mjuka kurvor och eleganta linjer” med ”den vita färgen mjölkigare och den blå tunnare och bleknad”. Trots den existentiella och nedtonade formen är ”Kallt nog för snö” ibland lika spännande som en thriller. För vad är egentligen sant i denna berättelse som identitet och klass? På ett gammalt svartvit foto syns mamman som barn, tillsammans med sin hjärtsjuke bror och dennes flickvän från överklassen. Vi får ta del av en förbjuden kärlekshistoria – men som sedan dementeras av mamman. Inte heller berättarjagets syster minns den som vuxen

Recension: Jessica Aus Kallt nog för snö är en njutning att läsa


En pusselbit av Tidöavtalets migrationspolitik är på väg att bli verklighet. I vinter begränsas anhöriginvandringen och möjligheten att få uppehållstillstånd av humanitära skäl.  Maria Malmer Stenergard har siktet inställt på den 1 december. Då är tanken att den nya politiken träder i kraft, berättar den moderata migrationsministern. – Ofta kommer kritiken i termer av: ”om man bara får förenas med sina familjemedlemmar så går integrationen mycket bättre”. Men tyvärr är det inte så enkelt. Historien har visat annorlunda.  I torsdags fattade regeringen beslut om propositionen som innehåller skärpta villkor för anhöriginvandring och begränsade möjligheter till uppehållstillstånd av humanitära skäl. Den är framtagen tillsammans med Sverigedemokraterna och lämnas till riksdagen inom kort.  – Vi har haft en alldeles för stor invandring på allt för lösa premisser under alldeles för lång tid. Det här är en pusselbit i ett stramare regelverk, säger migrationspolitiske talespersonen Ludvig Aspling (SD).  Till exempel höjs gränsen från 18 till 21 år för när en make eller sambo kan nekas uppehållstillstånd på grund av anknytning, vilket är det högst tillåtna enligt EU:s regelverk.  – Det här är viktigt för att driva politiken i en mer restriktiv riktning men framförallt för att motverka tvångsäktenskap. Det är lättare när man är lite äldre att fatta egna beslut och inte tvingas in i äktenskap, säger Maria Malmer Stenergard.  Dessutom skärps försörjningskraven vid anhöriginvandring när anknytningspersonen räknas som alternativt skyddsbehövande.  – Man ska ställa krav på försörjning från dag ett för anhöriga till alternativt skyddsbehövande. Tidigare har man haft en tremånadersrespit där det inte funnits något försörjningskrav, fortsätter migrationsministern.  En annan förändring är att möjligheten till uppehållstillstånd av humanitära skäl begränsas. Uppehållstillstånd på grund av särskilt ömmande omständigheter tas bort för barn och vissa vuxna. I stället ska barn kunna beviljas uppehållstillstånd på grund av synnerligen ömmande omständigheter. När saken bedöms ska hälsotillstånd, anpassning till Sverige och situationen i hemlandet vägas in.   – Det kan till exempel handla om en person som lider av en mycket allvarlig, livshotande sjukdom och man inte bedöms kunna få den vården i sitt hemland, säger Maria Malmer Stenergard och fortsätter:  – Den bestämmelsen som vi nu inför var den som gällde under väldigt lång tid i Sverige, mellan 2005 och 2014.  Förslagen har fått kritik från flera håll. Barnombudsmannen hävdar till exempel att barns rättigheter inte tagits i tillräckligt stor beaktning. Flera andra remissinstanser har påpekat samma sak.  Men både migrationsministern och hennes Tidökollega, sverigedemokraten Ludvig Aspling, är övertygade om att den nya politiken är nödvändig. Enligt Aspling bygger kritiken på att det finns så olika uppfattningar om vad man egentligen menar med integration.  – När vi pratar om integration så menar vi resultat: att folk klarar skolan och sin egen försörjning. Det andra politiska perspektivet tenderar snarare att få det att handla om att ha ett enkelt liv och alla rättigheter som man skulle vilja ha, säger han.

Maria Malmer Stenergard (M): Nu skärps anhöriginvandringen


Jaan Vaks fick en chock när han såg notan för laddningen av sin laddhybrid. Vad som skulle vara en enkel och billig lösning blev i stället en tekniskt krånglig utmaning och en kamp med olika företag. Det började med att Jaan Vaks fick ett mejl om att den laddningstjänst han använde för laddhybriden var spärrad. Beloppet som han var skyldig var helt enkelt för stort för att dras från hans bankkonto. – Jag blev förvånad och gick in och kollade i appen. Jag såg en summa på över 1 500 kronor och tyckte att det verkade ovanligt högt, men sedan insåg jag att jag hade missat en nolla, berättar Jaan Vaks till SvD.  Det blev starten på en flera månader lång kamp för att ta reda på varför han debiterats så mycket, något som tidningen Mitt i var först att rapportera om. Jaan Vaks och hans sambo skaffade en så kallad laddhybrid  för två år sedan. Tanken var att minska påverkan på klimatet och samtidigt spara pengar, eftersom den både kan drivas på el och bensin/diesel.  Bilen har passat familjen bra, konstaterar Jaan Vaks. Men det har varit problematisk med tekniken relaterad till laddning och betalning. – På de flesta laddstolpar får man parkera i högst tolv timmar. Det blev besvärligt att ladda över natten, eftersom det alltid var en risk att få en överträdelseavgift om vi stod längre än tolv timmar. Bristen på laddplatser blev också ett problem.  En annan utmaning har varit att det finns olika sorters laddstolpar som kräver olika appar och laddkort.  Därför blev de glada när de fick upp ögonen för finländska elbilsladdningsföretaget Virta, vars laddningstjänster kan användas på laddstolpar över hela Europa. – Då skulle vi inte behöva tänka på olika företag och kort, ”one ring to rule them all”, ungefär. Vi var väldigt nöjda i början. Men i somras när familjen bytte bostad till en annan adress i Solna, ändrades allt. Precis som vanligt parkerade de sin bil för att ladda den över natten, utan att reflektera över att det skulle vara någon prisskillnad. Det fanns inte heller någon prisinformation på laddningsstolpen.  Det var först när det där mejlet från Virta dök upp, om att det inte fanns tillräckligt med pengar, som Jaan Vaks insåg att elva laddningar under en månad resulterat i en kostnad på 15 751 kronor. – Det var helt galet. Normalt sett brukar vi enbart betala för elförbrukningen, och har en total månadskostnad på runt 350 kronor i månaden, vi har aldrig betalat mer än 400 kronor tidigare.  Flera mejl och telefonsamtal senare, visade det sig att Jaan fått betala för mer än bara elen. Utöver elförbrukningen hade han även fått betala för parkering och roaming, inklusive en uppkopplingsavgift på 6,86 euro per timme, även när bilen var fulladdad. Kostnader som började ticka på redan efter två timmar.  – Jag ångrar att jag inte kontrollerade priserna i appen. Ett fåtal gånger hade bilen stått parkerad i upp till 46 timmar. Självklart är det inte rätt att stå inkopplad så länge på den platsen, men livspusslet är inte alltid så enkelt, säger Jaan Vaks.  Efter att ha varit i kontakt med flera olika företag – inklusive Virta, vars tjänst Jaan använt, Voltiva, som äger laddningsstolpen, och JVC, vars kontaktuppgifter finns på stolpen men som inte hanterade fakturafrågor – kände Jaan sig fortfarande osäker på vem som borde betala vad.  – Jag kände mig frustrerad och runtskickad och skrev till Konsumentverket, och lokaltidningen Mitt i, för att få hjälp med att reda ut vad som hänt.  Virtas kundtjänst stod fast vid att Jaan var skyldig dem 15 700 kronor. Men när Mitt i kontaktade Martin Lundgren, Skandinavienchef på Virta, såg det ut som att saken var annorlunda

Elbilssmällen för Jaan – laddning kostade 15 700


Folk vill gärna föreslå praktiska lösningar på min ensamhet: från dejtingappar till körsång. Men reaktionerna avslöjar en beröringsskräck för det verkligt obekväma. Det skriver Malin Lindroth, dramatiker och författare till ”Nuckan”. Mannen ger mig en tankfull blick.  ”Brukar det inte bero på psykisk ohälsa, sånt där?” undrar han.  ”Har du gjort en ordentlig utredning? Det finns mycket hjälp att få.” Men jag behöver ingen doktor. Jag behöver ingen diagnos. Jag är en normalstörd 58-årig kvinna som av olika skäl har kommit att leva nästan hela mitt vuxna liv utanför gängse relationsnormer. Mina ensamma timmar är fler än de flesta finner rimligt. Mitt hus ligger ödsligt i en skog. Ibland är jag ensam en vecka. Det är på många sätt ett mycket bra liv. Jag är väldigt nöjd. Men jag är också ensam. Att kalla det ”självvalt” skulle vara en fet lögn. Jag föredrar ”ofrivilligt” och insisterar på att kalla det så oavsett hur många andra namnförslag jag får. Med tiden har det skamliga begreppet släppt sin trollkraft. Ordet känns relativt neutralt. Jag blir inte upprörd när jag säger det. Jag vet att jag inte är den enda. Vid minst två tidpunkter i livet är vi alla ofrivilligt ensamma. Också den som lyckas leva ett helt liv inbäddad i nära relationer, de som alltid fick svar när de ropade, borde vara medvetna om detta. Det var knappast mitt fria val att bli embryo och bebis. I den sekund man anlände till den här planeten var man ensam och en dag lär man lämna den på samma sätt. Ändå – eller just därför? – är det förvånansvärt många som vägrar att gå med på att erfarenheten alls existerar och finns i närheten. Den snabbt växande grupp av ofrivlligt ensamma, som jag på senare år har räknat mig till, är och förblir de andra. Vi är de som uttalar oss anonymt om folkhälsoproblemet i reportage som illustreras med bilder på ensamma vandrare som tankfullt blickar ut över solnedgångar i natursköna miljöer. Vi är den gamla klasskamraten som det lär ha slutat illa för. Vi är en bekants bekants kusin som blev kvar hos sin gamla mamma och visade alla tecken på att tillhöra incelrörelsen. De som talar om oss har inte sällan sett oss i en annan del av stan, i en annan tid. Jag ser stigmat och jag ser missförstånden. I en värld där ”ofrivilligt” inte sällan brukas som en synonym till ”stor olycka” och ”för evig tid fördömd” tar man en social risk när man presenterar sig som bärare av något ofrivilligt och ofrivillig ensamhet är värst av allt. Till skillnad från annat ofrivilligt, säg en dålig rygg eller ett socialt arv, antas ofrivillig ensamhet ofta rymma hela sanningen om en person. När orden väl har uttalats är risken överhängande att allt du hädanefter säger, skriver och gör kommer att tolkas i ensamhetens ljus. Ibland har jag känt att priset är för högt. Men jag ser också hur mycket jag verkligen behöver och har nytta av detta fula epitet. Att det hjälper mig med något som jag först nu efter 35 år av ensamliv har förstått att jag behöver. I den stund jag presenterar mig som ofrivilligt ensam känns det som att nu, äntligen, har jag hittat två ord med vilka det går att närma sig ensamheten som en genomlevd mänsklig erfarenhet. För att begreppet ska bli meningsfullt får man försöka frigöra sig från idén om att mitt liv är summan av mina fria och medvetna val. En bättre utgångspunkt när man talar om ensamheten är att betrakta hela livet som en stor ganska sölig kollision av motstridigheter – triumfer och slump, resurser och brister – som i slutänden gör oss alla rätt ärrade och tilltufsade

Malin Lindroth: Efter 35 år av ofrivillig ensamhet förstår jag


Vad sägs om att jobba lite mindre? Den idén kommer att bli verklighet, tror LO-profilen Elsa Alm. En orättvis lapp på dörren övertygar henne. Men i vägen står en SD-topp med en svårlöst ekvation.  Lek med tanken att du får två timmar extra ledigt varje dag – fri att göra något annat än att jobba.  Vore det så fel? Ja, tycker en del. Men Elsa Alm är inte en av dem. – De flesta vill ha det gött i livet. Exil-göteborgaren och socialdemokraten är ungsekreterare på den fackliga paraplyorganisationen LO. Det innebär att hon företräder runt 236 000 medlemmar, som är yngre än 30 år, i förbund som IF Metall, Byggnads och Kommunal.  Bara häromveckan träffade hon ett 60-tal av dem på ett internt diskussionsforum i Umeå. – De satt i grupper och fick bord för bord berätta vad som var den viktigaste frågan för dem. Alla lyfte arbetstidsförkortning. Dagens unga värderar andra saker än att jobba, jobba, jobba.  Varför tror du att det är så? – Många har sett sina sönderslitna föräldrar gå till jobbet, kommit hem och kanske inte varit så pigga och glada efteråt. Man ser nog arbetslivet som ganska stressigt. Nyligen fick Elsa Alm en bild skickad till sig från en hemtjänstenhet i en svensk kommun. Enligt henne är den en illustration av en växande klyfta mellan arbetare och tjänstemän.  Hon pekar på mobilen.  – Jag fattar att folk blir arga och upprörda när man ser den här typen av saker.  Bilden visar en uppsatt lapp från en tjänsteman, en enhetschef, som meddelar att hen tar en veckas semester. Personen kommer hem en tisdag och jobbar hemifrån resten av den dagen.  – Och sen en bild på en fin paradisö som inte särskilt många undersköterskor kommer att ha råd att besöka i vinter. Hur många undersköterskor har den möjligheten? Att ta resten av dagen hemma efter att ha kommit hem från semesterparadiset. Det funkar inte. Det stora skiftet kom under pandemin. Då fick tjänstemannayrken allt lättare att jobba hemifrån och hitta nya sätt att få ihop livspusslet. Arbetstidsförkortning vore ett sätt att kompensera arbetaryrkena.  – Om en undersköterska är lite förkyld så får den antingen gå till jobbet ändå eller betala en straffavgift i form av karensavdraget. Man kan älska sitt yrke, men det är lätt att känna en orättvisa. Och den fattar jag. Det finns olika modeller. LO har ett långsiktigt mål om trettio timmars arbetsvecka, vilket skulle kunna innebära att man jobbar sex timmar per dag. En annan modell är att man skulle kunna jobba fyra dagar i veckan. Exakt hur en arbetstidsförkortning skulle utformas har Elsa Alm ingen bestämd åsikt om. Inte heller om det bör ske genom lagstiftning eller kollektivavtal. Så länge man får lika mycket lön som förut. Bäst vore en generell reform, för alla yrken, för att skapa legitimitet.  Politiskt sprängstoff är vad det handlar om, tror Elsa Alm. – Jag tror verkligen att det här är en stor fråga. Den som säger att framtiden innehåller mindre arbete och på riktigt vågar driva den frågan, oavsett modell, kan vinna en hel del mark. Tanken är knappast ny. Generell arbetstidsförkortning har införts flera gånger under historien. Senast en stor sådan reform infördes var för 50 år sedan, 1973, då 40 timmar i veckan blev lag.  Socialdemokraten Annika Strandhäll luftade nyligen idén om att det kan vara dags att ta nästa steg. Åtminstone skissar hon på sådana förslag för sitt partis räkning. Vänsterpartiet har förespråkat sex timmars arbetsdag sedan förra millenniet och Miljöpartiets nya språkrör Daniel Helldén har gjort en stor sak av att den tekniska utvecklingen med AI bör göra det möjligt för oss att arbeta mindre.   Det finns exempel på enskilda arbetsplatser och kommuner som har provat olika typer av arbetstidsförkortningar

LO-profilen Elsa Alm: Jobba lite mindre kommer att bli verklighet


Kampen mot Israel har präglat hela hans liv – trots att landet räddade honom från döden. Nu hotar han att upprepa terrorattacken från den 7 oktober och står högst på israeliska arméns dödslista. Den 14 december förra året firade Hamas sin 35-årsdag på Katibah-torget i Gaza City. Tusentals anhängare med mestadels helgröna islamistiska flaggor samlades framför en gigantisk skärm med bilder av al-Aqsa-moskén i Jerusalem. I talarstolen stod Hamas högsta ledare i Gaza, Yahya Sinwar – även kallad ”slaktaren från Khan Yunis”. Där berättade han att Hamas förde hemliga samtal med Israel om en fångutväxling, som dock gick trögt. Om Israel fortsatte att krångla, så hotade han med att Hamas skulle hitta andra sätt att få de palestinska fångarna fria.  – Då kommer vi med otaliga raketer och med en flodvåg av oräkneliga soldater. Drygt nio månader senare blev hotet verklighet när tusentals terrorister tog sig in i Israel från Gaza och mördade, våldtog och torterade israeler i vad Hamas kallade Operation al-Aqsa-flodvågen. 1 200 dödades, 4 800 skadades och minst 240 kidnappades och fördes till Gaza. Nu står Yahya Sinwar – som beskrivs som hjärnan bakom terrorattacken den 7 oktober – högst upp på den israeliska arméns dödslista. Hans hem i staden Khan Yunis ska ha omringats, men själv befinner han sig med största sannolikhet i någon av Hamas tunnlar under Gaza. Därifrån har han på distans lett Hamas förhandlingar i Qatar om stridspausen och frigivningen av gisslantagna israeler mot fängslade palestinier. I tunnlarna talade han också med flera av de gisslantagna israelerna. Samtalen fördes på felfri hebreiska, något han lärt sig under sina 22 år i israeliskt fängelse. En av dem som indirekt bidrog till hans språkkunskaper var den israeliske journalisten Ehud Yaari. Han intervjuade den inlåste Sinwar fyra gånger på hebreiska mellan 1989 och 2011, trots att de båda kunde arabiska. – Han strävade efter att förbättra sin hebreiska och ville träna sig på att tala med någon som talade på en mer avancerad nivå än vakterna, har Yaari berättat för BBC. Han beskriver Yahya Sinwar som en listig person med stort våldskapital. En psykopat, som också kan slå på en sorts charm. Som när han efter att ha förklarat att Israel måste utplånas och att inga judar fick finnas i Palestina, tillade att han kanske kunde göra ett undantag för Ehud Yaari. – Att bara betrakta honom som en psykopat, punkt slut, vore ett misstag, sa Yaari till BBC.  Yahya Sinwar föddes 1962 i Khan Yunis, som var ett tidigt islamistiskt fäste. Det är där de hårdaste striderna nu pågår. 1985 var han med och bildade en organisation, al-Majd, som skulle leta upp och straffa personer som misstänktes för att samarbeta med Israel.  Han lärde också känna den islamistiske ledaren Ahmed Yassin, som 1987 grundade den ”Islamiska motståndsrörelsen”, vars förkortning på arabiska är Hamas. Det är en palestinsk gren av Muslimska brödraskapet och Sinwars al-Majd kom att bli Hamas inre säkerhetsorganisation. Den blev snabbt ökänd för att jaga och straffa personer som misstänktes för att ha samarbetat med Israel eller för att ha begått så kallade sedlighetsbrott.  Yahya Sinwar blev känd som ”slaktaren från Khan Yunis”. Enligt journalisten Ehud Yaari berättade Yahya Sinwar själv om flera mord som han gjort sig skyldig till. Bland annat ska han ha straffat en misstänkt kollaboratör genom att tvinga mannens bror att begrava honom levande.  1988 greps Sinwar misstänkt för att ha planerat bortförandet och dödandet av israeliska soldater. Samma år dömdes han till fängelse av Israel för mord på palestinier. Totalt fick han fyra livstidsstraff. Därför fanns det en hel del som talade emot att Yahya Sinwar en dag skulle bli huvudperson i ett krig som nu engagerar hela världen. Men särskilt två händelser kom att förändra hans levnadsbana

Hamas-ledare Yahya Sinwar fick livet räddat av Israel


Först ville ingen anställa Stefan. Nu jagas han av rekryterare som suktar efter hans kompetens. Tack vare ett it-bolag som tänker utanför boxen gick autismen från hinder till nyckel.  Stefan, 29, har programmerat sedan tonåren och har en kandidatexamen från Uppsala universitet. Han har massor av kunskap men svårt att småprata med främmande människor.  I dag är han tack vare sin unika kompetens eftertraktad på arbetsmarknaden, men när han sökte sitt första jobb var det stopp.  – Jag fick aldrig chansen att visa arbetsgivarna vad jag kunde. Mycket av det de kollar efter vid en rekrytering är inte kompetens utan social förmåga, säger Stefan. Vändningen blev ett it-konsultbolag där autismdiagnos är ett krav och anställning enbart baseras på faktiska kunskaper. Det handlar inte om något socialt företagande utan ett aktiebolag som kommit på en vinnande idé.  Vi backar bandet till sommaren 2016 för att ta allt från början. Anders Barnå som arbetat i branschen sedan 1995 såg en platsannons där de sökte en vd för att starta upp ett nytt bolag.  – Det stod att man skulle arbeta med personer som har aspergers och hjälpa dem in på arbetsmarknaden. Det gjorde mig nyfiken för jag ville ha något viktigare att göra än att bara jaga bättre resultat, säger Anders Barnå.  De utgick från ett norskt koncept som var ganska enkelt: ta tillvara på styrkor som många med autismdiagnos har, se till att kompetensen kommer till nytta hos kunderna och bidra till att arbetslösa med neuropsykiatrisk funktionsnedsättning får arbete.  När Anders Barnå läste på om autismspektrumtillstånd, som diagnosen heter i dag, förstod han direkt vinsten med att få in fler i it-branschen.  – Innan Unicus arbetade jag på ett bolag som ansvarade för en testavdelning och vi hade det jättejobbigt. Vi anställde testare som bara arbetade i kanske sex månader innan de ville vidare, vilket inte är optimalt ur kvalitetssäkringssynpunkt.  Han tror att några av de bästa konsulterna han arbetat med tidigare kan ha haft autism.  – Styrkorna hos många med autism är att se detaljer. De fångar sådant som andra inte ser. Andra styrkor är analytiska och logiska förmågor och att de ser värdet i att följa strukturer och uppskattar uppgifter med viss repetition.  Rekryteringen till bolaget Unicus Sverige AB är en effektiv process, utan så mycket snack om ”bullshit”, för att citera Anders Barnå.  – Vi intervjuar ju bara personer som har autism så vi ställer raka och tydliga frågor.  På 30 minuter får han reda på allt han behöver veta om personen.  – Hade jag intervjuat en neurotypisk person utan autismdiagnos hade det säkert kunnat ta en och en halv timme, säger Barnå.  De såg alla med autism som en risk och det tycker jag är jättekonstigt. Autism behöver inte betyda nedsättning i arbetsförmåga, menar Unicus. Allt handlar om att arbetsplatserna behöver erbjuda rätt förutsättningar. – Våra konsulter har olika behov men generellt handlar det om enkla anpassningar som jag skulle säga att alla anställda på ett företag mår bra av. Det är viktigt med tydlighet kring arbetsuppgifterna, vad som förväntas och vem som ansvarar för vad, säger Barnå.  Den största utmaningen i uppstarten av företaget var aldrig de anställda, utan något så basalt som att teckna en försäkring för bolaget. – Om man som våra medarbetare har autismdiagnos så anses man inte vara frisk, och därmed inte ha rätt att bli fullt försäkrad. De såg alla med autism som en risk och det tycker jag är jättekonstigt. Det som skulle bli en snabb upphandling tog tid. Men till slut fick Anders Barnå napp. – Det försäkringsbolaget var det enda som kunde hålla med om att en person som jobbar heltid är frisk, även om man har en autismdiagnos.  Drygt sex år senare kan Barnå konstatera att han hade rätt

Unicus: Företaget anställer endast personer med autism


Nästa år tillkommer flera flygdestinationer. Gamla favoriter för sol och bad kommer tillbaka men det finns också en spännande världsstad som får nytt transatlantflyg från Stockholm. Sommarsemester vid Medelhavet ser ut att bli den starkaste flygtrenden 2024. När de sargade flyg- och charterbolagen försöker återerövra förlorad mark, går man knappast över ån efter vatten. De destinationer som tillkommer nästa år ligger alltså bara några flygtimmar söderut från Sverige.   Men den största nyheten är trots allt att det blir direktflyg från Stockholm till Montreal och till Toronto nästa sommar. I mitten av juni ska Air Canada sätta in en Boeing 787 Dreamliner på linjerna. Toronto har tidigare haft skandinavisk trafik, men Montreal vars region har cirka fyra miljoner invånare – merparten franskspråkiga – blir en ren nyhet från Stockholm. Inte minst lär ”les Québécois” vara intresserade av Sverige eftersom Air Canada nu storsatsar på tre rundor per vecka därifrån. Men det är alltså Medelhavet som står för flest flygnyheter, även om det vanligen rör sig om gamla favoriter i repris. Till exempel tar Apollo upp direktcharter från Arlanda och Kastrup till den tunisiska flygplatsen Enfidha nära badorterna Hamamet, Sousse och Monastir nu till sommaren. Tunisien har nästan varit borta från charterkartan, men kommer alltså tillbaka. En annan nyhet är att Kreta får direktcharter till en tredje flygplats på ön. Det är Ving som ska pröva den lite mer tillbakalutade grekiska hamnstaden Sitia. Man inleder med flyg Kastrup–Sitia till sommaren. Går det bra, blir det flyg till Sitia även från Arlanda sommaren 2025. – Det är ju Chania och Heraklion som är de stora charterflygplatserna på Kreta men Sitia som ligger längre österut, är mer som en vanlig grekisk stad. Den har strandpromenad men där är jämförelsevis mindre turister, säger Claes Pellvik, kommunikationschef vid Ving.  Norwegian och Ryanair står för flera andra destinationsnyheter 2024. Det gäller orter som brukar komma och gå. Dit hör att Norwegian börjar flyga från Arlanda till italienska Bari i Apulien men också till danska Billund på Jylland. Samtidigt utlovar Norwegian sommartrafik från Landvetter till klassiska destinationer – London, Nice och Palma samt även Pristina i Kosovo. Ryanair vässar sitt utbud från Arlanda med Dubrovnik, samt öppnar dessutom en ny linje Landvetter–Sarajevo. Men det är bara att konstatera att Kastrup har fler nyheter söderut än Arlanda. Frankrikevänner kan glädjas åt ytterligare en ny direktlinje från Kastrup till Toulouse med Norwegian i sommar. För att inte tala om att det spanska flygbolaget Volotea redan har börjat flyga från Kastrup till Nantes respektive Marseille. En helt annan liten nyhet för soltörstande nordbor finns redan nu i vinter. Det gäller charterflyg till ön Boavista som TUI nu trafikerar även från Landvetter. Sedan tidigare är det annars grannön Sal som dominerar i chartern till ögruppen Kap Verde.  Värt att notera är att den badbara marockanska kuststaden Agadir åter har direktflyg från Arlanda, nu med SAS.

Sommarens nya flyglinjer – charter-favoriter tillbaka


Staden är lagd i ruiner. Ukrainska styrkor drar sig tillbaka från Avdijivka. Frågan är om erövrandet kan leda till ett större ryskt genombrott. ”Det skymmer för Ukraina”, säger en försvarsanalytiker. Staden är lagd i ruiner. Ukrainska styrkor drar sig tillbaka från Avdijivka. Frågan är om erövrandet kan leda till ett större ryskt genombrott. ”Det skymmer för Ukraina”, säger en försvarsanalytiker. En sönderbombad grushög under ”helvetiska” förhållanden. Så beskrivs Avdijivka – staden i östra Ukraina, 1,5 mil norr om den ryskockuperade miljonstaden Donetsk, där strider har rasat i månader. Nu har staden fallit och ukrainska styrkor drar sig tillbaka. Det är den största förändringen längs den över 100 mil långa frontlinjen sedan ryssarna intog Bachmut i maj förra året. – Det är ett påtagligt bakslag för Ukraina att man inte lyckas hålla Avdijivka och att ryssarna kan erövra staden, säger Joakim Paasikivi, överstelöjtnant och lärare vid Försvarshögskolan. Andra bedömare som SvD talat med beskriver den politiska och symboliska vinsten för Ryssland som större än den militära. – Inte minst för att man behöver någon form av militär framgång inför det ryska presidentvalet, säger försvarsanalytikern Jörgen Elfving, tidigare överstelöjtnant. Enligt honom kan det påverka motståndsviljan. – Det skymmer för Ukraina. Man har inte haft någon framgång med motoffensiven, man är på väg att förlora Avdijivka, man har brist på artilleriammunition och stödet från väst sviktar. Frågan är om erövrandet kan leda till ett större ryskt genombrott i kriget. – Alltså om man genom att ta Avdijivka kan fortsätta att erövra Donbass och framför allt länet Donetsk. Det tror jag är tveksamt, för ukrainarna har nya försvarslinjer som de kan backa till, säger överstelöjtnant Joakim Paasikivi. Det var natten till lördag som den nye överbefälhavaren Oleksandr Syrskyj uppgav att de ukrainska styrkorna lämnar staden ”för att undvika inringning och bevara liv och hälsa för soldater”. Flera ukrainska soldater ska ha tagits tillfånga i samband med omgrupperingar i industristaden. I stället ska styrkorna ”försvara mer gynnsamma frontlinjer”. Enligt Joakim Paasikivi handlar det om skyttegravar och stödjepunkter från vilka de ukrainska soldaterna kan försvara sig. – Det blev inte längre hållbart att försvara staden, priset blev för högt. Staden har varit ett slagfält ända sedan 2014 då ryskstödda styrkor intog delar av östra Ukraina. Förlusterna på båda sidor har varit stora de senaste månaderna – men ryssarna har ett numerärt övertag. Johan Norberg, militäranalytiker vid Totalförsvarets forskningsinstitut (FOI), pekar på mönstret i kriget: den ryska armén är beredd att ödsla mycket människor och materiel för att nå framgång. – Ukraina måste hela tiden tänka på att spara sina styrkor, materiel och ammunition för de vet inte hur mycket de har i det långa loppet. Ryssland har inte samma problem, resonerar han. Det finns ett militärt resonemang att förlusten av Avdijivka ändå kan ge ryssarna en viss militär fördel i Donetskregionen. Men, fortsätter han, det skulle ändå inte leda till att Ryssland når sitt slutmål om att kontrollera Ukraina. Om stadens betydelse är begränsad – varför har hårda strider rasat där? En förklaring, säger Johan Norberg, är att det är görbart. Det har funnits rysk militär närvaro i flera år. Att Avdijivka ligger nära staden Donetsk gör att resurser och logistikkedjor finns på plats. – Det är också intressant att zooma ut. Den ryska strategin i stort är troligen att pressa ukrainarna så att de inte kan slappna av

Paasikivi om reträtten från Avdijivka: ”Påtagligt bakslag”


Da Vinci, manosfärer, allergier och flöjtjazz – SvD:s Alexander Dominici väljer några poddar som förtjänar din tid.  Äntligen! En av historiens mest nytänkande och mångfacetterade personer förtjänar givetvis en egen poddserie. I ”Da Vinci – avkodad” får vi följa renässansmannens liv i åtta korta episoder. Avsnittet ”Den vitruvianske mannen” handlar om hur Leonardo, i likhet med samtida vetenskapsmän, försökte hitta universell symmetri i människokroppen. När han senare insåg att människor faktiskt ser väldigt olika ut vände han helt om och började i stället intressera sig för individers särprägel, vilket syns i hans skisser av ”groteska” utseenden.  ”Da Vinci – avkodad” fokuserar på konstnärens arbete med ett konstverk i taget och lyckas därigenom säga något om både Da Vinci och den tidsepok han blivit synonym med – ett väldigt lyckat formgrepp. Podd: Da Vinci – avkodad
Längd: 9 min långa avsnitt
Avsnitt: 8 totalt
Produktion: Sveriges Radio Häromdagen var det internationella mansdagen – grattis i efterskott till alla som firar! Med anledning av högtiden delade internetprofilen Myra Åbeck Öhrman en länklista med mansrelaterat innehåll på plattformen X  En av punkterna var ett gammalt avsnitt av anarkistiska tidskriften Brands podd ”Apans anatomi” där hon själv medverkar för att berätta om något hon kallar för ”manosfären”.  Kortfattat kan man beskriva manosfären som de mer eller mindre problematiska idéströmningar som uppstått där män umgås på internet – från incel-kulturen till så kallade pickup artists (ungefär raggningsspecialister). En upplysande genomgång för oss som inte letat oss in på internets mörkaste bakgator, men uppskattar rapporter om vad som pågår där. Podd: Apans anatomi. ”Könskriget”
Medverkande: Myra Åhbeck Öhrman
Längd: 1 tim 40 min
Avsnitt: Släpps ungefär varannan vecka
Produktion: Brand Det är ett sjukt faktum i sig att en podd som i huvudsak består av intervjuer med olika professorer heter ”Sjuka fakta”. Men idén med att ge vetenskap en lite banal inramning verkar funka för podden som just inlett sin fjärde säsong. I ett nytt avsnitt går professor Erik Melén igenom vad som brukar sägas om allergier och skiljer sanningar från myter.  Luftburen nötallergi är ett utmärkt exempel på det sistnämnda: trots att vissa insisterar på att de kan reagera på nötpartiklar i luften så kan vetenskapen inte bevisa påståendet. Korsallergi däremot, som kanske inte alla hört talas om, kan uppstå när proteinerna i ett livsmedel liknar varandra – ett reellt problem för allergiker som kan reagera på saker de egentligen ska tåla. Podd: Sjuka fakta
Medverkande: Simon Körösi med gäster
Längd: Cirka 1 timme långa avsnitt
Avsnitt: Släpps på tisdagar
Produktion: Podplay Fans världen över har förundrats över Outkast-rapparen André 3000:s nya album. I stället för lekfullt ordspel över beats blev det åtta spår där han spelar på olika flöjter. Det är en väldigt bra, meditativ skiva ska sägas, men kanske inte vad de som älskar Outkast förväntat sig. För att få svar på hur det blev såhär har jag dammsugit internet och hittat en kul intervju där André Benjamin, som han egentligen heter, berättar om processen.  Att rap är ett ”young mans game” är en etablerad sanning inom hiphop, vilket delvis förklarar den nu 48-årige artistens genrebyte: ämnena han numera vill utforska lämpar sig inte att rappa om. I ett samtal som tar lika oväntade vändningar som musiken berättar han om ayahuasca-trippen som fick honom att morra som en panter, samarbetet med Frank Ocean och hur flöjtmusiken hjälpte rap-kollegan Tyler the Creator att få ordning på sin samling av Louis Vuitton-koffertar

Tips på bra poddar: Apans anatomi och André 3000


Den svenska underrättelseverksamheten ska ses över under ledning av Carl Bildt. Ett försämrat säkerhetsläge kräver att Sverige står väl rustat, skriver försvarsminister Pål Jonson tillsammans med KD och L.  Regeringen har tagit beslut om att låta en särskild utredare göra en översyn av den svenska underrättelseverksamheten. Det försämrade omvärldsläget ställer högre krav på en god lägesbild om de hot och risker som Sverige står inför. Därför har förre stats- och utrikesministern Carl Bildt fått i uppdrag att göra en översyn av svensk underrättelseverksamhet. Syftet är att utifrån det säkerhetspolitiska läget bedöma vilka behov av underrättelser som finns hos regeringen, myndigheter och andra aktörer av relevans för Sveriges säkerhet och hur dessa behov kan tillgodoses. Den senaste allmänna översynen av svensk försvarsunderrättelseverksamhet genomfördes i slutet av 1990-talet. Sedan dess har säkerhetsläget försämrats avsevärt. Det ställer större krav på underrättelser till stöd för svensk utrikes-, säkerhets- och försvarspolitik. Det innefattar underrättelser inriktade på främmande länders militära förmågor och handlingsalternativ, samt underrättelser om antagonistiska aktörers politiska överväganden, i syfte att ge underlag för beslut om åtgärder för att stärka den svenska försvarsberedskapen och att förvarna om ett väpnat angrepp.  Den snabba teknikutvecklingen är en annan viktig faktor som aktualiserar behovet av att se över underrättelseverksamheten. Teknologins ökade roll i samhället innebär större möjligheter, men också ökade sårbarheter. Cyberangrepp riktade mot kritisk infrastruktur och andra väsentliga samhällsintressen kan ge skadliga effekter i paritet med militära attacker. Dessa typer av angrepp utförs ofta på ett sätt som gör det svårt att avgöra vem som är aktören. Underrättelseverksamheten har bland annat en viktig uppgift i att tillhandahålla underlag för bedömningar av om det överhuvudtaget rör sig om ett angrepp, vem som i så fall står bakom och för beslut om åtgärder för att motverka ett angrepp.  För att tidigt kunna identifiera och agera mot allvarliga hot behövs en väl fungerande underrättelseverksamhet. Den breda hotbilden där vi parallellt står inför militära hot, hybridhot och fientliga aktörer som försöker undergräva Sverige genom inhemska aktörer gör också att allt fler delar av staten och samhället berörs. Det gör att gränsen mellan yttre och inre hot inte alltid är tydlig och det ställer höga krav på god samverkan mellan olika underrättelsemyndigheter och att rätt information når rätt mottagare i tid. Den översyn som nu görs kommer bland annat ha fokus på att beskriva den säkerhetspolitiska och tekniska utvecklingen för att kunna definiera de behov av underrättelse som finns. Det handlar vidare om vilka som bör vara mottagare och vilken samordning och förmåga att sammanställa och analysera underrättelser som behövs för att tillgodose behoven. Utifrån detta ska utredaren även vid behov lämna förslag på förändringar när det gäller processerna mellan underrättelsemyndigheterna och gentemot Regeringskansliet samt hur underrättelseverksamheten är organiserad. Teknikutvecklingen är en viktig faktor som översynen ska beakta för att kunna definiera behoven. Det handlar till exempel om den enorma mängd information som finns tillgänglig och hur den via användning av artificiell intelligens och maskininlärning kan bearbetas och analyseras. Andra teknikområden som är viktiga för underrättelseförmågan är kryptering, cybersäkerhet och rymdbaserade förmågor

Carl Bildt ska vässa arbetet med underrättelser, skriver M, KD, L


Konststudenten Simon Ferner hittade skelett i champagnelådor i Konstakademiens källare. Nu inleder akademien en utredning. ”Kvarlevorna ska få ett värdigt avslut”, förklarar intenden Svante Helmbaek Tirén. En dörr med en dödskalle och en skylt med texten ”anatomi och kuriosa”. Mänskliga skelett i champagnelådor – bland annat ett barnskelett och ett kranium med rasforskaren Gustaf Retzius signum.  När konststudenten Simon Ferner klev ner i Konstakademiens källare gjorde han flera oväntade upptäckter.   – Det var en chock. Många olika känslor gick igenom mig, säger Simon Ferner som kom till Konstakademiens lokaler när han var student på Kungliga Konsthögskolan. 2019 fick han tillgång till en ateljé i byggnaden. Samtidigt började han  intressera sig för att Konstakademien 100 år tidigare visat en stor rasbiologisk utställning.  Simon Ferner insåg att det funnits nära band mellan Konstakademien och professorer som varit direkt kopplade till rasbiologin.  – Det handlade om mer än en utställning, säger han och tillägger att det funnits en rad professorer på Konstakademien i klassisk anatomi med koppling till rasbiologin som undervisat konstnärer som Zorn och Carl Larsson. Simon Ferners examensutställning ”Av jord är du kommen” handlar om fynden på Konstakademien, om människor som försvunnit och om våld och övergrepp i vetenskapens och konstens namn.  Under 1800-talet och början av 1900-talet togs avlidna från fängelser och försörjningsinrättningar till Karolinska institutet där de användes i medicinsk forskning. De avlidna kunde vara utslitna grovarbetare, fattiga och sjuka. I stället för att begravas blev de verktyg i vetenskapens och konstens tjänst. Vissa kroppar fördes vidare från Karolinska till Konstakademien; gamla ritningar visar att huset hade en speciell likhiss. På så sätt kunde konststudenter göra studier i anatomi av kropparna. Kranier och andra kvarlevor sparades för framtida bruk. Personal på akademien har bland annat berättat för Simon Ferner att de hittat en sopsäck med ben som de trodde kom från djur, men som visade sig var mänskliga kvarlevor. Efter att tidningen Flamman uppmärksammat Simon Ferners uställningsarbete har Konstakademien beslutat om en utredning. Akademien skriver på sin hemsida: ”Konstakademien är en av många kulturinstitutioner i Sverige som har mänskliga kvarlevor i sina samlingar.” – Det stämmer ju. Men jag vet inte hur många kulturinstitutioner som har sina kvarlevor i champagnelådor, säger Simon Ferner. Han välkomnar att akademien nu sätter igång ett arbete för att utreda kvarlevornas framtid.  Svante Helmbaek Tirén är intendent på Konstakademien. Han svarar på SvD:s frågor via mejl.  Vad har det funnits för kunskap om kvarlevorna på Akademien? ”Vi vet i nuläget väldigt lite. Det vi vet är att kvarlevorna ursprungligen användes i undervisning, men vad som hände sedan och varför de fortfarande finns kvar är inte utrett.” Vad betyder det att ni påbörjar ett internt arbete för att utreda kvarlevornas framtid? ”Ett första steg nu är att kvarlevorna ska flyttas till en annan plats i väntan på beslut, de ska inte förvaras just här. Kvarlevorna ska få ett värdigt avslut och historien ska synliggöras, både nu och långsiktigt.” Svante Helmbaek Tirén tillägger att han hoppas att akademien kan arrangera ett seminarium tillsammans med Simon Ferner. ”Simon Ferner och andra forskare och experter behöver vara en del av processen. Det här är inget som vi, som enskild institution, ska hantera själva. Det är en historia som angår oss alla.”

Konstakademien utreder skelett i källare


Krig och konflikter får konspirationsteorier att frodas – och de gynnas av vår bildbaserade kultur. Länder som Ryssland och Kina använder sig allt mer av informationspåverkan för att förstärka polariseringen i väst. ”Judar äger allt och styr medierna.” Så lyder en klassisk antisemitisk konspirationsteori. Förra veckan kunde den höras i den populära podden ”Högt i tak”. Uttalandena om judar klipptes bort efter kritik, och poddarna Sanna Guidetti och Rosanna Charles försökte be om ursäkt för att de fört samtal som ”kan misstolkas”. Israel–Palestina-konflikten, liksom kriget i Ukraina, har fått konspirationsteorierna att välla fram. Det konstaterar idéhistorikern Andreas Önnerfors, som just nu skriver på en bok om moderna konspirationsteorier. Vad har du sett i samband med dessa krig? – Allt!, säger Andreas Önnerfors med en blandning av suck och skratt.  Konspirationsteorier kan vara vilda och fantasifulla, men också mer försåtliga. I århundraden har människor tagit hjälp av konspirationsteorier för att förstå och tolka världen. Och inget tyder på att de avtar, tvärtom. I och med digitaliseringen sprids de snabbt, och de används dessutom av statliga aktörer i dagens hybridkrigföring med syfte att skapa förvirring och splittring. En slitstark konspirationsteori går ut på att världen regeras av rymdvarelser – en styrande elit som egentligen är ödlor, men som kan skifta hud. En annan gör gällande att EU är en fortsättning på Tredje riket. Två aktuella konspirationsteorier handlar om att Ukraina styrs av knarkande fascister i Kiev och att covid uppfanns för att begränsa människors frihet.  Ofta pekas judar ut som illasinnade aktörer. Ett narrativ handlar om att kriget mellan Ryssland och Ukraina är orkestrerat av en judisk elit som vill splittra två kristna brödrafolk.  Judar finns nästan alltid med i konspirationsteorierna, konstaterar Andreas Önnerfors. Konspirationsteorin som modern förklaringsmodell uppstod i samband med franska revolutionen – en så kallad systemhändelse, precis som 9/11 och pandemin, med ett stort behov av förklaringar i befolkningen. Konspirationsteorier kan ibland framstå som sagor. Men de vilar alltid på att det finns en fiendegrupp. På 1800-talet gifte sig konspirationsteorierna på allvar med gamla katolska fantasier om judars skuld.  Varför blev judarna så centrala? – Därför att antisemitismen rymde berättelser. Där fanns bland annat de om att judar förgiftade brunnar och skapade pesten och berättelser om att judar kidnappar barn, slaktar barn och använder blodet för att baka bröd till påsk. Konspirationsteorier kan ibland framstå som sagor. Men de vilar alltid på att det finns en fiendegrupp – de påstår att det finns några som håller i trådarna som vill oss illa. Konspirationsteorier handlar om att hitta syndabockar. Enligt Nationalencyklopedin försöker en konspirationsteori förklara en viktig händelse ”med en bakomliggande hemlig komplott av ett antal makthavare.”  Efter att komikern Filip Dikmen petades som tilltänkt programledare för SR:s ”Musikhjälpen” – en petning som han själv uppfattar har att göra med hur han i sociala medier diskuterat Israel–Palestina-frågan – har konton på sociala medier spridit uppgiften att det var en judisk agenda som låg bakom beslutet. Enligt tiktokaren Joseph Avraham Said var det en företrädare för ”Musikhjälpen” som kommer från en familj av ”liberala judar” som fattade beslutet om Dikmen. Han beskriver henne som ”en aktör vi måste hålla koll på” och tillägger att hon ”supportar Ukraina”. Joseph Avraham Said säger till Dagens ETC att han har problem med den judiska församlingens ”agenda”.  Judar brukar hamna överst på listan när forskare beskriver vilka grupper som utsätts för konspirationsteorier. Men även katoliker, muslimer, kommunister, World Economic Forum och hemliga sällskap som Illuminati – ett sällskap med ursprung i 1700-talets Tyskland – är vanligt förekommande

Antisemitism nästan alltid med i konspirationsteorier


Över hundra personer dog i samband med att en hjälpkonvoj nådde Gaza stad i torsdags. Flera västledare fördömer nu det man de kallar ett ”blodbad” i Gaza och kräver svar. Sviktar det västliga stödet för Israel? Scenerna var kaotiska. När hjälpkonvojen i torsdags morse anlände till Gaza stad flockades hundratals personer runt lastbilarna i hopp om att få mat. Exakt vad som sedan skedde är än så länge svårt att belägga – men det har beskrivits som ett ”blodbad”. Fler än 100 personer har bekräftats döda och över 750 skadade, enligt den Hamaskontrollerade hälsomyndigheten i Gaza. Hamas hävdar att den israeliska militären genomfört en ”massaker” – där de skjutit och mejat ned palestinier i matkön.  Israel bekräftar att de har skjutit i liten skala, men påstår att det gjordes efter att soldater känt sig hotade av folkmassan. Majoriteten av palestinierna ska enligt den israeliska versionen ha dött i trängseln i kaoset. ”Ger stöd åt det palestinska narrativet” Flera västledare går – trots att det ännu råder delade meningar om vad som hände – hårt åt Israel efter torsdagens tragedi. Är det tecken på ett långsiktigt sviktande stöd landet? – Väldigt många av västmakterna var noga med att inte ta ställning i skuldfrågan under torsdagen. Under natten har en del europeiska länder svängt och ger stöd åt det palestinska narrativet, säger Anders Persson, statsvetare och expert på Israel-Palestinakonflikten vid Linnéuniversitetet. Bland flera andra har Frankrikes president Emmanuel Macron fördömt israelisk militär för att ha skjutit mot civila. EU:s utrikeschef Josep Borrell kallar det ”ett blodbad bland civila i Gaza i desperat behov av humanitär hjälp”. Tysklands utrikesminister Annalena Baerbock kräver att Israel ”tydligt förklarar” masspaniken och beskjutningen. Statsvetaren Anders Persson tvekar till att säga att det västliga stödet urholkas – men trycker på att det finns en alltmer högljudd och utbredd kritik mot Israel. Till och med från USA, som är tätt allierat med Israel, hörs hårdare tongångar. – Jag tycker att man kan se det som att Biden och Netanyahu är på väg mot en kollisionskurs, säger Anders Persson. Kan bli hårdare tongångar från USA I ett av sina skarpaste uttalanden under kriget har USA:s president Joe Biden också kallat Israels militära operationer för ”over the top” – att det har gått för långt. Över 30 000 personer har dödats i Gaza sedan kriget bröt ut efter Hamas attack den 7 oktober i fjol, enligt den palestinska hälsomyndigheten i Gaza. Enligt Anders Persson kan tongångarna från Washington bli ännu hårdare om Israel genomför en offensiv i gränsstaden Rafah som inte har USA:s stöd. Pressen växer också internt i USA på att Biden ska agera. – Det är ingen tvekan om att Biden får betala ett allt högre pris i opinionen. Om kriget i Gaza blir en av de avgörande faktorerna som gör att Biden inte återväljs, då kan det ha en enorm effekt på världspolitiken. Anders Persson tror att USA redan nu kan känna sig tvunget att markera – även om inga stora förändringar i stödet är att vänta. Amerikanerna har flera gånger stoppat FN-resolutioner om omedelbar vapenvila – och hänvisat till att det kan försvåra förhandlingarna om ett eldupphör mellan Israel och Hamas. – Man kan tänka sig att de markerar genom att inte lägga in veto. Man kan också tänka sig att USA själv sponsrar en resolution som är lite hårdare mot Israel än vad som brukar vara fallet, säger Anders Persson. EU-stöd till kritiserade Unrwa På fredagen meddelade EU-kommissionen att man i nästa vecka ska betala motsvarande över en halv miljard kronor till Unrwa, FN:s hjälporganisation för palestinska flyktingar. Utbetalningarna stoppades efter att Israel anklagat Unrwa-anställda för att ha varit inblandade i Hamas attack den 7 oktober

Kritiken mot Israel ökar efter ”blodbadet” i Gaza


Hemlöse Patrik trodde att han redan förlorat allt en människa kan bli av med. Då raderade Skatteverket honom ur folkbokföringen. ”Jag är här och lever. Det känns som de berövat mig mina mänskliga rättigheter.”  När Patrik Ekdahl vaknade en morgon i april verkade allt vara precis som vanligt. Han kokade ägg på sitt gasolkök och rostade bröd. Tofsmesarna kvittrade utanför tältduken. Ingenting vid den välordnade boplatsen i talldungen, som knyter ihop två skånska åkrar, tydde på att 58-åringens liv förändrats.  Men Patrik var försvunnen; han visste bara inte om det än. En dryg månad senare sitter han på sin vanliga plats i kaféet på Åhus bibliotek, det är öde den här soliga junidagen. Han är solbränd och det gråa håret når ner till axlarna. Det står ett öppnat paket yoghurt på bordet framför honom. Här kan Patrik ladda mobilen och sin dator och på vintern kan han värma sig. Men han kan inte låna böcker – för tekniskt sett finns han inte.  – Kan det verkligen vara förbjudet att vara hemlös? Vad blir nästa steg? Det var när han skulle logga in på kommunens hemsida som allt började. Det gick helt enkelt inte eftersom hans bank-id inte fungerade. När han ringde till banken fick han först höra att han verkade vara död. – Men det visste jag ju att det inte stämde. Sedan såg de att jag inte längre är inskriven i folkbokföringen och bad mig ringa Skatteverket. Att inte finnas leder till problem för Patrik. Hans legitimation gäller inte, varken den digitala eller fysiska. Han är utestängd från alla myndighetskontakter och välfärdsförmåner som baseras på att man är skriven i landet och han kan inte längre få bidrag.  Patrik levde redan i samhällets marginal men är nu – åtminstone på pappret – helt utestängd. När SvD söker svar hos Skatteverket blir vi hänvisade till att mejla pressavdelningen. Vi frågar om hur många som myndigheten felaktigt registrerat som utflyttade de senaste åren. Efter en dryg vecka har inget svar kommit; efter en påminnelse kommer beskedet att förfrågan ”fastnat på vägen”. Det tar tre veckor att få veta att:  ”Skatteverket saknar möjlighet att systemtekniskt kunna ta fram uppgiften.” Men det går att utröna vad som hänt i Patriks fall. Tidigare kunde Skatteverket under beteckningen ”utan känd hemvist” registrera hemlösa människor i folkbokföringen. Förra året togs den möjligheten bort. Det är i undantagsfall möjligt för en person att vara skriven på en kommun eller exempelvis ett härbärge som drivs av det allmänna, men för det krävs beslut från myndigheten. Patrik var skriven på Stadsmissionen i Kristianstad – där han dock inte övernattar – och inget sådant beslut togs i hans fall trots att han pratat med Skatteverket och bett om råd. Han blev i stället avregistrerad från folkbokföringen eftersom han i laglig mening ansågs ”försvunnen”. Fanns det något du hade kunnat göra för att undvika det här? – Alltså, jag pratade med Skatteverket i februari där de sa att jag måste byta adress men de sa ingenting om det här. Det hade varit jätteenkelt i så fall. Följande morgon, på nationaldagen, har Patrik vaknat tidigt när vi möter honom i talldungen. Han sover alltid med sina vapen i sängen, berättar han. När kaffet kokar upp visar han den grova kökskniven som han har under kudden och den gråa strumpan som han stoppat med sten. – Jag har varit tvungen att försvara mig här ute. Men det svåraste är nästan att jag inte kan planera i förväg, för jag vet inte hur min morgondag ser ut. Kan jag hålla en tid? Vad händer imorgon? Jag kan råka ut för ett rent helvete här när som helst

Mannen utan id – plötsligt raderades Patrik av Skatteverket.


I tider då antisemitismen flammar upp på nytt är det viktigt att komma ihåg hur mycket ont den tidigare har åstadkommit. Jag minns ett samtal med en överlevande från Förintelsen. De allra sista överlevande lämnar oss. Med en av dessa samtalade jag för några  år sedan i en lägenhet i Vällingby i västra Stockholm. Sara Rosenbaum var för svag och osäker i språket för att våga sig ut i skolorna. Hon var tio då tyskarna ockuperade Litauen och gjorde det ”judefritt”. Hennes far och bror sköts inför hennes ögon. Hon sändes till ett arbetsläger och fick flytta stenar från en plats till en annan, sedan slavarbete i Estland. Hon var kraftig för sina år och klarade sig där hennes kamrater gick under.  1944 transport till dödslägret Stutthof: hundratals i varje barack på hårdstampat jordgolv. Tyskarna sorterade ut 500 unga flickor, bland dem Sara, och forslade dem till Auschwitz, som de inte hade hört talas om. Där beordrades de att klä av sig. Var och en fick tvål och handduk – vilken lycka att tvätta sig ren!  Mitt i baracken stod en äldre man och upprepade gråtande: ”Ja, ja, barn, vi ska till badet.” Hans uppgift var att se till att ingen gick in i gaskammaren med något värdefullt på sig. Och att efteråt transportera bort liken och dra ut guldtänder åt tyskarna.  Sara berättade:  ”Tre och tre på led jagades vi i språngmarsch till det så kallade badet, ett stort skjul med betongväggar. Uppe vid taket satt duschanordningar, utan rör eller kranar. Vi hade hört talas om gasugnarna, men inte vetat var de fanns. Nu visste vi! Det blev panik, alla skrek i vild förtvivlan, men alla vägar var spärrade, vi var helt nakna. Vi stod sammanpackade så att kropparna klistrades vid varandra. Jag stod sist och hade klämts in mot väggen nära ytterdörren. Plötsligt öppnades dörren lite, en av nazisterna stack in huvudet och skrek: ’Vem av er heter Friedman?’ Paniken och gråten gjorde att ingen hörde honom utom jag, som stod närmast. För andra gången vrålade mannen: För helvete, var är Friedman? Då såg jag min chans: Rätt eller orätt – må Gud förlåta mig – jag ville leva, jag var bara 13 år.” ”Av en ingivelse vred jag huvudet mot dörröppningen och ropade gråtande: ’Det är jag!’ Då sparkade han upp dörren, grep tag i mig och slängde mig mot den stackars mannen och röt: ’Tag din dotter!’ Den förmente fadern granskade mig ett ögonblick och ropade förtvivlad: ’Det är ju inte min dotter!’ Bara jag hörde det. Vild av fasa kastade jag mig om hans hals, kramade och kysste honom och stammade fram: ’Pappa, lilla pappa, känner du inte igen ditt barn?’ Då såg han på mig med en oändligt sorgsen blick som sa mig att han förstått och förlät mig mitt falsarium. ’Du har varit i badet’, viskade han, det var det lösenord jag måste begagna.  Nazisten kom just då tillbaka och sa med bitande ironi: ’Nå, liten, var har du varit?’ Han ville höra om jag begripit vad som försiggick. ’Jag har varit i badet’, svarade jag. Miraklet hade hänt. Jag levde, den enda av de 500 som i den omgången förts till gaskamrarna. Hur den arme fadern lyckats friköpa sin dotter är en gåta och hennes öde får jag aldrig veta. För honom fanns ingen räddning: han hade sett för mycket. Hans sorgsna blick lämnar mig aldrig.” Jag skrev ned vad Sara Rosenbaum berättade. Hon och jag och överrabbin Morton Narrowe fick då en skrivelse från en historierevisionist, som ifrågasatte Förintelsen: Sara en lögnare, jag en godtrogen journalist. Han fick fängelse för antisemitiska flygblad och 1994 fängelse för hets mot folkgrupp. I Radio Islam förklarade han Anne Franks dagbok vara ett falsarium

Per Wästberg: Sara Rosenbaum tog chansen – undkom gaskammaren


Sverige behöver bygga upp stora beredskapslager, föreslår en utredning. Men det kommer att ta tid. ”Det är kostsamt och handlar om hur hög försäkringspremie man vill betala”, säger utredaren Ingrid Petersson. Under flera decennier har det saknats en nationell planering för livsmedelsberedskapen i Sverige. Men nu är det hög tid att bygga upp den igen, enligt en ny utredning. – Sveriges förmåga att hantera höjd beredskap och ytterst krig behöver stärkas på bred front. Och här är livsmedelsförsörjning en helt omistlig del för att upprätthålla förmågan inom totalförsvaret, säger landsbygdsminister Peter Kullgren (KD) på en presskonferens. Han poängterar att det också i högsta grad handlar om att hantera andra kriser. Fredstida krissituationer som effekter av klimatförändringar, smittsamma sjukdomar och radioaktiva utsläpp kan också få konsekvenser för livsmedelsförsörjningen. – En avgörande faktor för Sveriges försörjningsförmåga är konkurrenskraften hos våra bönder och våra livsmedelsproducenter. Böndernas lönsamhet måste därför öka. Produktionen av svensk mat likaså, säger Peter Kullgren. Målet ska vara att hela befolkningen över tid ska över tid ha tillgång nödvändiga livsmedel vid en allvarlig störning. Hur länge maten ska räcka preciseras inte i utredningen. – Det vi gör nu lägger grunden för framtiden. Det tar tid att bygga ut livsmedelsberedskapen och bygga ett mer robust system. Vi behöver upprätthålla hela kedjan och handelsflöden, säger utredaren Ingrid Petersson. Sveriges livsmedelsberedskap avvecklades under 1990-talet och de sista lagren såldes ut i början av 2000-talet. Då innehöll de bland annat livsmedel som konserver och kaffe, men det är inte aktuellt denna gång. När nu lager ska byggas upp igen handlar det om insatsvaror för att kunna hålla jordbruket igång, som mineralgödsel, växtskyddsmedel och utsäde, men även spannmål som ska kunna användas till livsmedel. Vad som ska prioriteras tar inte utredningen ställning till. – Det får den vidare beredningen avgöra. Vi vet ännu inte ifall regeringen tycker att det är en bra idé med lager. Det är kostsamt och handlar om hur hög försäkringspremie man vill betala, säger Ingrid Petersson. Hon lyfter också den enskildes ansvar. Den som har förmågan ska ha livsmedel för minst en veckas förbrukning hemma. Myndigheten för samhällskydd och beredskap, MSB, och Livsmedelsverket föreslås ta initiativ för att förbereda befolkningen på situationer med livsmedelsbrist. – Vi måste också ha beredskap för en förändrad kost som kommer att bygga mycket på spannmål. Det kan bli gröt, pasta, bröd men också kött och vad man nu kan få fram, säger Ingrid Petersson. Livsmedelberedskap handlar inte bara om hushållen. Varje vardag serveras cirka tre miljoner måltider i skola, vård och omsorg, där kan behövas större lager än vad som finns i dag. Staten, regioner och kommuner bör samverka för att maten ska kunna serveras även vid kriser. Utredningen föreslår också att kommunerna bör få ett tydligt ansvar för den lokala beredskapen. Ett så kallat Livsmedelsberedskapsråd ska inrättas, en nationell funktion för att tidigt upptäcka hot mot livsmedelsförsörjningen. Kostnaden för en ny livsmedelsberedskap bedöms bli 2,3 miljarder kronor över tre år. Landsbygdsminister Kullgren gav under presskonferensen inget besked om ifall han kommer att skjuta till de pengar som utredningen säger behövs. Förslagen kan träda i kraft den 1 januari 2025, enligt utredaren.

Utredning: Räkna med annan kost om krisen kommer


Benjamín Labatuts romaner om matematik är hyllade, men Måns Wadensjö tycker att ”Maniac” mest liknar ett pepparkakshus: vackert att se på, men alldeles för näringsfattigt. Det finns något med matematiker som gör dem helt oemotståndliga för författare. Om matematikern ifråga dessutom råkade födas i Centraleuropa runt förra sekelskiftet, var eljest på ett sätt som med lite god vilja kan kallas demonisk och hade ett finger med i spelet vid atombombens uppfinning är saken klar: till en sådan dras levnadstecknarna som flugor till en sockerbit. Ja, ibland verkar berättelserna om 1920-talets matematiker ha ersatt den gamla konstnärsmyten rakt av. Om dem kan man obehindrat använda ordet ”geni”, och själva blir de till samma sorts övermänniskor som Tolkiens trollkarlar, Greklands sju vise eller superhjältarna i en serietidning; de gör ohyggliga tekniska framsteg och moraliska insikter, till priset av sin egen hälsa och ett par havererade äktenskap längs vägen. Paradexemplet är förstås sommarens storfilm ”Oppenheimer” – men för litteraturens del undrar jag om detta verkligen är ett särskilt lyckat äktenskap. Är inte dessa verk ofta ett slags förtäckta hagiografier, där djupet är en optisk illusion och resultatet en bok som serveras bara aningen mer al dente än en Napoleonbiografi? Så är åtminstone fallet med den hyllade chilenske författaren Benjamín Labatuts ”Maniac”. I den tar författaren vid där han slutade i sin genombrottsbok ”En fruktansvärd grönska”, och skildrar tre matematiska snillen som alla tycks bära på driften och potentialen att förgöra den värld de lever i. Här möter vi fysikern Paul Ehrenfest, matematikern John von Neumann och den GO-spelande artificiella intelligensen Alphago – men tyngdpunkten ligger tydligt på von Neumann, vars liv återberättas genom olika bekantas röster: från uppväxten som underbarn i Budapest, till slutet som orakel för det militärindustriella komplexet i USA. Berömmet, fördömandena och de stora tankarna kring kunskapens risker och gränser avlöser varandra i långa och flödande meningar. De är ofta vackra, men att läsa Labatut känns ändå som att färdas fort utan att komma någonstans. Även produktionen av den svenska upplagan tycks ha gått fort. På bokens baksida heter Ehrenfest ”Ehrenberg”, Einstein får vid ett tillfälle förnamnet Alfred och i skildringen av schackmästaren Garri Kasparov är några sakfel så allvarliga att jag undrar hur många de kan vara på andra områden, som jag inte vet något om. Detaljer och missar i översättningen? Kanske – men de förstärker intrycket av att Labatuts tankebyggnad är en sorts pepparkakshus: vackert att se på, men knappast till för att sätta i sig och omvandla till verklig näring. Sägs här egentligen någonting väsentligt, som inte har sagts förut? För en pregnant och idéhistoriskt förankrad redogörelse för det mekaniska räknandets historia och algoritmernas maktövertagande kan man exempelvis vända sig till Lorraine Dastons ”Rules: A short history of what we live by”, medan den som vill åt den svindlande skönheten i stora tal och teknisk precision får den i betydligt renare doser hos både Lotta Lotass och Helena Granström. Kapitlet om Alphago följer nästan scen för scen Netflixdokumentären från 2017 med samma namn, och är bara ett exempel på hur Labatut rör sig längs väl upptrampade stigar, men beter sig som om han upptäckte något nytt längs dem. Det är kanske inget fel i det, och söker man en roman som flyhänt och med ett par djärva litterära grepp skriver fram ett eggande tankeinnehåll är ”Maniac” inte alls ett dåligt sällskap för en tid

Recension: Labatuts Maniac är djärv men näringsfattig


Den så kallade flyttskatten bör tas bort helt för dem som bott i sin bostad tio år eller längre. Många äldre som vill flytta till mindre bostäder avstår på grund av skattereglernas effekt, skriver Örjan Hultåker (M). Vid Moderaternas partistämma är den dåligt fungerande bostadsmarknaden och de orimliga flyttskatterna en av de mycket viktiga frågorna. De flesta analyser visar på att flyttskatten (reavinstbeskattningen vid försäljning av privatbostäder) gör det svårt för svenskarna att anpassa sitt boende efter förändrade familjeförhållanden. Skatten drabbar dem som vill sälja två bostäder för att köpa en vid giftermål/samboende. Skatten drabbar dem som vill sälja en bostad för att köpa två vid skilsmässor. Skatten drabbar dem som vill flytta till mindre bostad när barnen har flyttat hemifrån. Skatten drabbar dem som har behov av fler rum när familjen gläds åt ett nyfött barn. Det är svårt att förstå varför en stat med välfärdsambitioner skall ha en evig flyttskatt som försvårar för medborgarna att organisera sitt privatliv så som de vill leva det. Partier på vänsterkanten brukar tala om att bostaden är en social rättighet, men i verklighetens Sverige är bostaden främst ett skatteobjekt. Flyttskatten har även negativa effekter för sysselsättning och ekonomisk tillväxt när den försvårar för svenskarna att flytta till nya jobb och utbildningar. Fram till slutet av 1960-talet hade Sverige avtrappningsregler som gjorde att flyttskatten bara gällde i fem år för bostadsrätter och i tio år för villor. Den eviga skatten infördes av en socialdemokratisk regering men har behållits även av borgerliga regeringar. Det är unikt bland utvecklade länder, till exempel inom OECD, att ha en evig flyttskatt. Det är ett av de verktyg som ger Sverige status av att vara ett högskatteland. Det speciella är att Sverige jämställer kortsiktig spekulation i till exempel aktier med långvarigt boende när man vill klämma ut skattepengar ur medborgarna.  Inte ens de som har utformat eller slagit vakt om flyttskatten kan väl tro att svenskarna planerar sitt boende som spekulation. Vem tror att en familj flyttar till ett boende som de ogillar och bor där i 40 år för att bostaden skall ge vinst.  Flyttskatten heter officiellt kapitalvinstskatt vilket är en missvisande term eftersom mycket av flyttskatten är en skatt på inflationen när staten inte har lyckats skydda värdet av den svenska kronan. Den familj som för 50 år sedan köpte en villa för 500 000 kronor kanske säljer den för 3 500 000 kronor år 2023. Den svenska staten anser då att man har gjort en vinst om tre miljoner och man får betala 22 procent i skatt på det beloppet, alltså 660 000 kronor.  Staten anser att den säljande familjen har gjort ett klipp som skall beskattas, men i verkligen är familjen fattigare efter det att de har betalat skatten eftersom inflationen har varit över 700 procent och de beskattas enbart för inflationen. Det svenska bostadsbeståndet utnyttjas dåligt på grund av beskattningsreglerna. Värst av skatterna är flyttskatten även bortsett från att staten låter medborgarna betala högre skatt ju mer staten misslyckas med att skydda penningvärdet. Många äldre svenskar vill flytta till mindre bostäder och de räknar då på om de har råd till det; alltså om de har råd att flytta till en mindre bostad sedan de betalat flyttskatten. Önskan att flytta till mindre kan bero på att äldre personer tycker att det är jobbigt att sköta en trädgård eller städa ett stort hus. Det beror sällan på renodlad snikenhet. Genomsnittspriset på en villa i Sverige är enligt Svensk mäklarstatistik 3 582 000 kronor i september 2023. Om ett äldre par vill sälja en sådan villa för att flytta till en bostadsrätt om tre rum på 85 kvadratmeter skulle en sådan kosta 3 475 000 kronor enligt Svensk mäklarstatistik

Flyttskatt skapar låsningar på bostadsmarknaden, skriver Örjan Hultåker


Först blev Usama bin Ladins 20 år gamla verbala attack på USA och Israel viral – via Kinaägda Tiktok. Sedan stod det klart att mängder av amerikanska ungdomar stödjer retoriken. Amerikanska föräldrar och medier har i veckan fått fundera på vad som är värst. Att ett 20 år gammalt verbalt angrepp mot USA och judendomen, författat av en död terrorist, Usama bin Ladin, trendar online.  Eller att det sker på en app, Tiktok, ägd av amerikanska ärkerivalen Kina. Men kanske är det värsta att vissa amerikanska ungdomar, varav många inte var födda när bin Ladin ledde al-Qaida och orkestrerade terrorattacken mot New York och Washington den 11 september 2001, finner hans budskap vettigt. Det hela verkar ha börjat när en artikel publicerad av brittiska The Guardian 2002 och som innehöll texten till bin Ladins ”Brev till amerikanska folket” fångades upp och började spridas på Tiktok.  Snart stod det klart, mot bakgrund av att USA stödjer Israels krig mot terrorgruppen Hamas, att bin Ladins anti-amerikanska och anti-judiska budskap gick hem på bred front. Talet blev viralt och klipp där det diskuterades hade fått 14 miljoner visningar på torsdagen, enligt Politico.  Tiktok, som har en miljonpublik bland amerikanska ungdomar, agerade och började ta bort innehållet i enlighet med företagets policy mot spridning av terrorpropaganda. På torsdagen agerade även The Guardian och redigerade bort talet ur tidningens tjugo år gamla originalartikel.  Föga förvånande uppstod i stället en debatt bland vissa användare på Tiktok om censur. Andra slog tillbaka och menade att det handlade om ungas brist på kunskap i nutidshistoria, medan ytterligare andra tog ställning för eller emot Israel.  ”bin Ladins brev och dess supportrar ger stöd för bombningarna av Gaza,” skriver en användare. ”Han hade ingen anledning att döda alla dessa människor. Ändå, Israel måste få en känga”, resonerade en annan.  Ytterligare någon konstaterade att ”allt vi lärt oss om Mellanöstern, 9/11 och ’terrorism’ är en lögn.” Usama bin-Ladin dödades i en amerikansk operation i Pakistan beordrad av president Obama i maj 2011. Det var en vedergällning för terrordådet i New York och Washington knappt tio år tidigare som dödade nära 3 000 personer, den hittills värsta terrorattacken på amerikansk mark, och som ledde till ett 20-årigt krig i Afghanistan och Irak.  En del amerikanska föräldrar tvingas nu konstatera att deras tonåringar ser på bin Ladin och hans terrorattack annorlunda än vad de själva gör. Det sker mot bakgrund av dagens konflikt i Gaza som inleddes efter Hamas terrorattack den 7 oktober, där 1 200 dödades i Israel. Att talet sprids på en app ägd av Kina som en majoritet av ungdomar under 30, enligt CNN, använder minst en gång i veckan adderar till bestörtheten i USA över händelsen.  Wall Street Journals konservativa ledarsida konstaterar i en opinionstext att ”en seriös fråga är hur och hur mycket dessa plattformar formar amerikansk utbildning och politisk debatt.”

Usama Bin Ladin trendar på TikTok – för 20 år gammal verbal attack


Under 1600-talet ägnade sig Svenska Afrikakompaniet åt handel med guld, elfenben och socker – och med tiden åt en allt mer omfattande slavhandel. Men innan kompaniet vuxit sig starkt nog drabbades det av en allvarlig kris. Det har vållat uppståndelse i svenska medier, bland annat i Göteborgs-Posten, att SVT:s ”Historien om Sverige” föredrar att skicka Simon J Berger till Ghana istället för till Göteborg. Hur kan man mena att den kortlivade svenska kolonin vid Cabo Corso förtjänar mer utrymme än uppkomsten och utvecklingen av Sveriges andra stad? Det här är inte rätta platsen att utröna vilka förmodat postkoloniala perspektiv som har väglett producenterna, men det finns en annan fråga som antagligen är viktigare att konfrontera för majoriteten av tv-tittarna och tidningsläsarna. Hur viktig var egentligen vår afrikanska koloni? Blev Sverige en stor slavhandelsnation eller inte? Den svenska handels- och koloniverksamheten i Afrika inleddes i mitten av 1640-talet. Initiativtagare var Louis De Geer, som beskyddades av kronan och dessutom investerade ett stort personligt kapital. Den första resan om vilken vi har god information ägde rum 1646 under ledning av kapten Arend Gabbes på fartyget St. Jacob. Skeppet avseglade från Göteborg den 12 maj och nådde Guineakusten i juli. Afrikansk handel intresserade drottningen Dödligheten var hög eftersom dysenteri bröt ut i lastutrymmet redan innan Atlantöverfarten påbörjades, men till slut kom Gabbes fram till Barbados och sålde sin last till engelska plantageägare. Därefter skaffade han sig ny last, främst socker, och återvände till Göteborg på sensommaren 1647. Vinsterna bevisade för svenskarna att afrikansk handel var värd att satsa på. Till skillnad från riksrådet, som var skeptiskt inställt till dylika äventyrligheter, blev drottning Kristina intresserad och understödde Louis De Geers vidare planer. Efter ytterligare ett par profitabla resor ställde sig svenska kronan bakom tillkomsten av ett handelskompani, Svenska Afrikakompaniet. Till ledare utsågs den erfarne kompanihandlaren Henrich Carlof från Rostock. År 1650 etablerade Carlof en huvudbas i Cabo Corso, även känd som Oguaa, den viktigaste orten i det lilla Futuriket. Den i särklass viktigaste produkten kompaniet forslade tillbaka till Europa var guld, följt av elfenben och socker.  Inom kort hade Carlof byggt upp ett imponerande handelsnät längs kusten i dagens Ghana. Efter att han lämnat tjänsten 1652 fortsatte kompaniet att expandera under ledning av den nye kommendanten Isaac Mivilla från Basel. Det var Mivilla som påbörjade byggandet av ett regelrätt fort i Cabo Corso, vilket fick namnet Carolusburg. Det byggdes av sten med tjocka murar och vette mot havet. I ombyggt skick står fortet ännu kvar vid Ghanas kust och är numera känt som Cape Coast Castle. De varor som kompaniets skepp förde till Carolusburg var de sedvanliga: textilier, järnstavar, smycken, kopparföremål, knivar och speglar, det mesta inhandlat i Amsterdam hos lokala hantverkare och handelshus. Den i särklass viktigaste produkten kompaniet forslade tillbaka till Europa var guld, följt av elfenben och socker. Dessutom ägnade man sig åt en med tiden allt mer omfattande slavhandel, både med den portugisiska kolonin São Tomé och med Västindien. Luften gick ur projektet Om Svenska Afrikakompaniet hade fortsatt att bedriva handel i Guineabukten och vidareutvecklat sina kontakter med de västindiska plantagesamhällena hade Sverige mycket väl kunnat utvecklas till en aktiv slavhandelsnation, som fallet blev med Danmark. Men så blev det inte. Kompaniet drabbades av en allvarlig kris innan det hade vuxit sig starkt nog att kunna stå emot attacker. Ironiskt nog bar den man som byggt upp kompaniets verksamhet, Henrich Carlof, huvudansvaret för att det gick som det gick

Dick Harrison: Hur viktig var den svenska kolonin i Ghana?


Stefan Ingves tar bladet från munnen. Sverige bör byta kronan mot euron, införa marknadshyror, slopa ränteavdragen och slå ihop Riksbanken och Finansinspektionen. Men ångrar den före detta riksbankschefen något? Som Riksbankschef flög Stefan Ingves regelbundet till den Europeiska centralbanken, ECB, i Frankfurt. Men eftersom Sverige inte har euro fick han sitta utanför dörren. – Man får vänta medan de andra bestämmer och lyssna på vad de beslutat när de kommer ut från styrelserummet, säger han på sin egen speciella dialekt, sprungen ur finlandssvenskan. Utanför händelsernas centrum satt han med centralbankschefer från Rumänien, Bulgarien, Ungern, Tjeckien, Polen och Danmark. – Det är lite annorlunda kompisar, förutom Danmark. Stefan Ingves är annars van vid att vara inne i värmen. Han har haft flera tunga internationella poster, bland annat som ordförande för Baselkommittén, som tar fram globala regler för banker. För drygt ett år sedan lämnade han Riksbanken då hans tredje och sista mandatperiod gick ut. Totalt var han där i 22 år – fem år som vice riksbankschef och 17 år som riksbankschef. Nu är hans karantän över och då tar 70-åringen bladet från munnen. ”Hårdnackat hålla fast vid kronan” Det han antytt som riksbankschef, som att Sverige borde byta kronan mot euron, säger han nu rakt ut. Först till Morgonpasset i P3 och nu i ett konferensrum hos SvD. Kostymen, den eleganta skjortan och slipsen är ersatta med manchesterbyxor, en tjock rutig skjorta och täckväst. Ett av hans argument för euron är just att Sverige skulle få sitta med vid förhandlingsbordet. – Om man är en liten, öppen ekonomi och granne med en stor elefant som fattar beslut om de riktigt stora transaktionssystemen pekar allt i riktning mot att gå med i euron. Om man inte är med i euron då är man de facto bara en halv medlem i EU. Som riksbankschef var han vagare i sin elefant-liknelse. Till exempel sa han: ”Om din granne är elefant och sprutar vatten med snabeln så stänker det på dig.” Stefan Ingves påpekar att Sverige under längre tidsperioder följer trender i euroområdet, till exempel inom export, och att Riksbanken fattar räntebeslut någorlunda i linje med ECB. – Det ter sig väldigt udda och hårdnackat att Sverige skulle hålla fast vid sin egen valuta. Man kan välja att göra det, men då har man också bestämt sig, och det är ett politiskt ställningstagande, att man inte vill tillhöra dem som har ett stort inflytande i EU. Tajmingen osäker Han lägger armarna i kors över bröstet och tillägger att Sveriges inflytande inom den ekonomiska diplomatin har minskat de senaste 30 åren. Sverige kan inte behålla sitt tidigare internationella inflytande när de globala maktbalanserna förändras utan att anpassa sig, anser han.  Självbestämmandet är en illusion, hävdar han. – Om vi väljer att varje gång inte gå med i euron får vi en slitning mellan den strategin och vårt intresse av frihandel och att handla med alla. Om man är med i en klubb, förväntas man vara med i klubben fullt ut. Men är det bra tajming att gå med nu när kronan har försvagats så kraftigt? – Det vet man först 20 år senare. Stefan Ingves vill inte uttala sig om kronan kommer att försvagas eller stärkas. Var det ett misstag att inte gå med i euron från början när kronan var starkare? – Jag tyckte att det hade varit rimligt att göra det. Då var mitt intryck att de allra flesta bland allmänheten tyckte ungefär så här: Brevlådorna i Sverige har varit gula hur länge som helst, men nu har någon i Bryssel bestämt att vi ska måla dem prickiga istället. Det vill vi inte. Och vi gillar kungen på sedlarna

Boräntan: Stefan Ingves ger sina råd till efterträdaren


Polestar 2 har fått bättre räckvidd. Men är det tillräckligt för att konkurrera med Tesla Model 3? Vi ger oss ut på en mätning från östkusten till västkusten men planerna grusas av ett oväder. Om du ser en Polestar 2 med täckt grill och liten kameralins i mitten är det den uppdaterade versionen. I väntan på att Polestar ska få ut fler modeller på marknaden fräschar man upp ”tvåan” med större batteri, snabbare laddning och effektivare elmotor. Det är samma uppdateringar som syskonbilen Volvo XC40 nyligen fick, där man också gått över från framhjulsdrift till bakhjulsdrift i singelmotorutförandena. Vi provkör den bakhjulsdrivna versionen med det stora batteriet – som vuxit från 78 till 82 kilowattimmar. Det innebär att räckvidden har ökat från 51,3 mil till en WLTP-räckvidd på 61,4 mil. Man har även skruvat upp snabbladdningshastigheten från 150 kilowatt till 205 kilowatt – vilket gör att laddtiden från 10 till 80 procent har kortats ner med 7 minuter, och numera går på 28 minuter. Den har längst räckvidd av de tre versionerna, men för att komma lika långt som officiella siffror uppger krävs det – som i alla elbilar – att man har minst ett ägg under pedalen, ett glas vatten på instrumentpanelen och tur med vädret. Det hade inte vi. Vi kör längs med E20 från Stockholm mot västkusten. Halvvägs till Örebro öppnar sig himlen och det vräker ner så mycket regn att vi bitvis får vattenplaning trots att vi håller 50 kilometer i timmen. När det slutligen lättar kan vi åter hålla en skaplig hastighet, men vädret gör att ambitionen att nå ett räckviddsrekord bara är att lägga ner. När vi anländer till vår destination kan vi konstatera att bilen, i ett vädermässigt inferno med regn och motvind, kommer 35 mil vid blandad fart på E20. Vilket inte är dåligt. Under tillbakaresan, där vi har bråttom och gör en hel del snabba omkörningar på motorvägen, landar räckvidden på 37 mil. Också det skapligt med tanke på marschtakten. Den norska elbilstestaren ”Tesla-Björn” som regelbundet redovisar sina tester på Youtube lyckas bättre. Han kom 51 mil i en snitthastighet på 90 kilometer i timmen och 36,3 mil i en snitthastighet på 120 kilometer i timmen. Inte alls dåligt! Vår resa ger snarare ett hum om räckvidden i ett slags ”värsta fall-scenario” och med tanke på omständigheterna är resultatet bra. Men även om snabbladdningen numera går på knappt en halvtimme, så är man inte ikapp Porsche och koreanska Kia och Hyundai som klarar det på drygt 20 minuter. Trots att dagens Polestar har lite gemensamt med sitt ursprung har ”tvåan” inte glömt sitt arv. Varumärket är sprunget ur racing med sin smurfblå signaturfärg och var även Volvos motsvarighet till BMW:s M-avdelning, Audis RS-bilar och Mercedes AMG. Polestar 2 är en av de trevligare eldrivna körmaskinerna – som verkligen sätter föraren i centrum. På förarplats sitter man omgärdad som i en sportbil, med uppbyggd mittkonsol. Styrningen är precis och direkt, fjädringen åt det sportiga hållet utan att inskränka för mycket på komforten. Denna version har numera 299 hästar, vilket är mer än tillräckligt, den fyrhjulsdrivna versionen med 408 hästar är brutal. Man ska däremot inte betrakta detta som nästa familjebil. Baksätet är inte det största och huvudutrymmet åt sidan tar stryk av den snäva designen. Bagageutrymmet är också lite mindre än i syskonbilen Volvo XC40. Prismässigt är Polestar numera 50 000 kronor dyrare än Volvon med samma drivlina. Förut var det tvärtom. XC40 har lägre toppfart och den accelererar långsammare från 0 till 100, den kommer också fyra mil kortare på grund av att den är knubbigare och mindre strömlinjeformad

Test: Polestar 2 sätter föraren i centrum


På kristallklar prosa gnistrande av formuleringsglädje skriver Claire Keegan fram de starka känslorna och den existentiella ensamheten på den irländska landsbygden. Yukiko Duke njuter. I Claire Keegans novellsamling ”Genom blå hagar” finns en berättelse, inspirerad av ett märkligt frieri i John McGaherns fina självbiografi ”Memoir”. McGahern, som sorgligt nog aldrig har uppmärksammats efter förtjänst i Sverige, skrev om vardagslivet på den irländska landsbygden: många anser honom vara Irlands störste författare efter Beckett. Hans betydelse för Keegans författarskap är obestridlig och novellen är en kärleksfull hyllning till läromästaren. Men där McGahern rasar över sakernas tillstånd – fattigdomen, kyrkans makt och samhällets hyckleri – är Keegan mer intresserad vad det är som får människor att bete sig som de gör. John McGaherns berättelse om fadern, en oborstad tölp, och dennes groteska frossande i apelsiner före sitt frieri, blir till något helt annat hos henne: en ritual, en förberedelse för ett annat liv. På några få sidor får hon bilden att tona fram av en känslomässigt trubbig man, som flytt det hårda småbrukarlivet för en bekväm stadstillvaro. För honom symboliserar apelsinätandet en guldkant på tillvaron, en lyx han tidigare inte kunnat unna sig. När hans fästmö tvingar honom tillbaka till jordbruket, äter han sig en sista gång mätt på den sydländska frukten. Claire Keegan skriver en kristallklar prosa som gnistrar av formuleringsglädje. Hennes novellgestalter är däremot ofta fåordiga, om än slagkraftiga. Starka känslor förblir outtalade, de vilar mellan raderna i de vardagliga konversationerna. Keegans metod som författare är att låta de stora händelserna i sina gestalters liv äga rum i det förflutna eller i berättelsens periferi. Som läsare måste man läsa uppmärksamt, annars riskerar man att gå miste om nyckelmeningar som plötsligt dyker upp i texten: uppenbarelser som vänder upp och ner på hela berättelsen. Och man riskera att missa humorn, författarens bistra oneliners, som emellanåt får en att gapskratta! Det är ljuvligt att läsa Erik Anderssons kongeniala översättning, där rytmen och lekfullheten i Claire Keegans språk överförts på ett storartat sätt. De åtta novellerna i den här samlingen rör sig kring ett och samma tema: människor som lider av en obotlig existentiell ensamhet och på olika sätt försöker förändra sin livssituation. Som kvinnan som bestämmer sig för att vara otrogen, prästen som gifter bort sin älskade och kvinnan som drabbas av en objuden gäst. Alla berättelser utom en utspelar sig på den irländska landsbygden i ett nära förflutet, en sorts Keegan-tid: ett barn gläds över en Abba-skiva, avokadon är relativt ny och Ford Cortina förekommer ännu som ett vanligt bilmärke. Familjer håller krampaktigt fast vid sina ärvda jordar, hur magra och eländiga de än är. Levnadsstandarden håller på att bli bättre, men människor har fortfarande fattigdomen inpräntad i sitt DNA. Kyrkan har stor makt, men samtidigt är folktron livskraftig: sanndrömmar, människor med siargåvor och helare är inga konstigheter. Det är en värld där äktenskap ingås för att man är rädd för att bli ensam, men där partillvaron oftast blir en katastrof. Män och kvinnor talar förbi varandra: när man väl har gift sig har man inget att säga varandra. Ändå törstar alla par efter närhet och verklig kommunikation, de förmår bara inte nå varandra. Barn är tysta, brådmogna betraktare av kontaktlösheten i hemmet, ibland blir de offer för den. Övergrepp pågår i det tysta, ofta med andra familjemedlemmars kunskap


Det finns ingen annan än Ryssland som kan ha intresse av att skada gasledningen mellan Finland och Estland. För Ryssland är det ett sätt att bestraffa Finland för Nato-medlemskapet och oroa befolkningen, hävdar försvarsexperten Johan Huovinen. Det är ännu inte klart vem som ligger bakom att en gasledning och en kommunikationskabel mellan Finland och Estland skadats. Men Finlands centralkriminalpolis utreder saken som ett grovt sabotage och president Sauli Niinistös uppger i ett uttalande att skadorna orsakats av externa orsaker. Johan Huovinen, överstelöjtnant vid Försvarshögskolan i Stockholm, hävdar att det knappast kan vara några andra än den ryska ledningen som ligger bakom angreppet. – Det finns ingen annan än Ryssland som har intresse av att göra det. För ryssarna kan det vara ett sätt att bestraffa Finland för att de gått med i Nato, säger Johan Huovinen. Angreppet kommer också lägligt, anser Johan Huovinen. Det är oktober, vintern närmar sig och behovet av energi ökar. Även om gasen bara står för en mindre del av energibehovet i Finland kan avbrottet driva upp priserna och skapa oro bland befolkningen i både Finland och Estland. Det gynnar Ryssland. – Det kan skapa en känsla av att det är bäst att sluta fred med Ryssland så att energipriserna kan komma ned och allt bli som förut igen. Dessutom sänder det här signalen att Finland inte kan försvara sin gasledning och det visar vad som kan hända i ett ännu sämre läge, säger Johan Huovinen. – Det här är signalpolitik från Ryssland. Gasledningen kan fungera i fredstid men vid en fullskalig konflikt mellan Ryssland och Nato skulle den slås ut. Nu är vi i ett gråzonsläge och ledningen har skadats. Gasledningen går mellan Finland och Estland på botten av Finska viken. Den binder samman gasnäten i de båda länderna och är en länk för Finland till det europeiska gasnätet. Johan Huovinen påpekar att Ryssland vid många tillfällen riktat in sig mot viktig infrastruktur. Det har till exempel rapporterats om avbrott på kablar utanför den norska kusten. Han pekar även på att det finns en speciell enhet inom den ryska marinen som arbetar med ubåtar som kan ta sig ned till stora djup och störa installationer på havsbotten. De har sin bas i Sankt Petersburg, inte långt från den gasledning som nu skadats. – De har kapacitet att ge sig på de stora kablarna i Atlanten. För dem skulle det här vara en väldigt enkel operation. Betydligt enklare än att göra någonting med Nord Stream, säger Johan Huovinen. Sverige och Finland har sedan flera år ett allt tätare militärt samarbete. Enligt Johan Huovinen är det oklart om samarbetet nu måste utvecklas för att kunna hantera även den här typen av hot. – Man kan tänka sig att det framöver blir mer samövningar i Finska viken. Men Sverige och Finland vill nog inte provocera Ryssland genom att föra Nato ännu närmare de ryska gränserna.

Saboterad gasledning i Finland – expert misstänker Ryssland


Aleksej Navalnyjs död kommer sannolikt spela större roll i västvärlden än i Ryssland. Vårens presidentval är redan avgjort på förhand och utanför de stora städerna var oppositionspolitikern aldrig särskilt populär. Det är en öppningsscen som nu känns tung att se.  Förtexterna i dokumentärfilmen ”Navalnyj” har knappt slutat rulla innan titelpersonen får frågan om vilket meddelande han vill ge det ryska folket om han skulle bli dödad.  – Åh nej. Kom igen. Nej. Det blir ju som att du gör en film utifall jag skulle dö, säger Navalnyj till regissören och skakar på huvudet.  Rysslands mest kände oppositionspolitiker säger att han vill att dokumentären ska bli en ”thriller”. – Om jag dödas kan du göra en tråkig film om mitt minne, lägger Navalnyj till.  Filmen blev en thriller. Den vann en Oskar i fjol och gjorde Navalnyjs kamp mot president Vladimir Putin ännu mer känd i västvärlden. En David mot en ondskefull Goliath, där David åker hem och kastas i fängelse. För att sedan flyttas till en ökänd straffkoloni i Sibirien. Jag ringer upp en av president Putins andra motståndare.  Igor Gretskiy var professor på universitetet i Sankt Petersburg och expert på Rysslands relationer med Ukraina, men sade upp sig i protest mot kriget och flyttade till Estland.  – Innan Navalnyj åkte tillbaka till Moskva fanns det två viktiga politiker i Ryssland, Putin och Navalnyj, förklarar Igor Gretskiy.  – Tyvärr dog politikern Navalnyj i samma ögonblick som han fängslades. Hans medarbetare har fortsätt att försöka hålla Navalnyjs position vid liv, men de överskattade hans popularitet, fortsätter Gretskiy.  För även om Aleksej Navalnyj har spelat en viktig roll för många ryssar – framförallt unga, högutbildade i storstäderna – så har hans ställning inte varit lika stark i övriga landet. I mindre städer och på landsbygden, bland äldre och de som nås av den statliga tv-propagandan dag ut och dag in, är president Putin fortfarande urstark.  I Ryssland riskerar hans bortgång tyvärr att bli ett sista ljus som nu släckts.  I mars är det presidentval. Att vinnaren än en gång kommer att heta Vladimir Putin står bortom allt tvivel. De tre andra kandidaterna är uppsatta på röstkorten eftersom den ryska regimen gärna låtsas att den är en demokrati.  Och för Kremls teater spelar Navalnyjs död inte den minsta roll. Igor Gretskiy tror inte ens att särskilt många kommer att ta till gatorna för att hedra Navalnyj och protestera mot hans död. Gretskiy påminner om när oppositionspolitikern Boris Nemtsov mördades på öppen gata, precis utanför Kremls murar 2015. Nemtsov var då Rysslands mest omtyckta politiker, men några större protester ledde mordet inte till. – Det bor 13 miljoner människor i Moskva och 50 000 tog till gatorna. Bara 50 000. Och på den tiden var samhället inte i närheten av lika auktoritärt som idag, säger Gretskiy. Men Aleksej Navalnyj kommer ändå att bli en symbol. I Ryssland, bland de som stöttade honom, riskerar hans bortgång tyvärr att bli ett sista ljus som nu släckts. En strimma av hopp om en friare tillvaro som inte längre existerar.  I väst blir Navalnyj ytterligare ett bevis för det grymma samhällsbygge som är Putins Ryssland. Något som det flesta redan visste. Men Aleksej Navalnyj kommer för alltid leva kvar som den som hade kunnat föra in landet på en annorlunda väg, om bara verkligheten sett annorlunda ut.  Här kommer Navalnyjs minne att leva länge.

I Kremls teater spelar Navalnyjs dödsfall ingen roll


Det är bra att människor kan växla mellan höga positioner i politiken och i näringslivet. Men det måste ske under ordnade former. ”Politiker ska inte kunna bli lobbyister över en natt.” Det var budskapet från civilministern Ardalan Shekarabi (S) 2018. Då lade den dåvarande regeringen fram en proposition om karensregler för ministrar och statssekreterare som byter jobb. Reglerna innebär att man kan stoppas från att jobba med vissa frågor och områden i upp till ett år. Men lobbyist över en natt är just vad den tidigare statssekreteraren och Nato-chefsförhandlaren Oscar Stenström har blivit.  I dagarna börjar han arbeta hos familjen Wallenberg. Där ska han vara ”rådgivare i internationella och regulatoriska frågor, strategisk affärsutveckling samt Government and Public Affairs”, som det står i de handlingar som Stenström skickade in till den så kallade Karensnämnden. Det är fler och finare ord för lobbyism. Sidbytet är känsligt redan på pappret. Som Nato-förhandlare har Stenström deltagit i möten med turkiska ministrar och topptjänstemän som sannolikt har stort inflytande om den Wallenbergägda försvarskoncernen Saab vill sälja vapensystem till Turkiet. ”Ett solklart fall för maximal karenstid”, skrev SvD:s tidigare försvars- och säkerhetspolitiska reporter Jonas Gummesson i Dagens Nyheter (9/8) när Stenströms nya jobb blev känt. Sidbytet är känsligt redan på pappret. Men Karensnämnden beslutade att Stenström inte skulle beläggas med restriktioner. Detta eftersom han sedan regeringsskiftet formellt sett hade haft en annan tjänstebenämning än statssekreterare. Nu avslöjar DN att Oscar Stenström inte bara byter jobb, utan också behåller sitt gamla. Utrikesdepartementet har beviljat Stenström sex månaders tjänstledighet för uppdraget i Wallenbergssfären. Om jobbet inte är till belåtenhet kan han i praktiken vara tillbaka på UD om ett halvår. Som om det handlade om vilket prova på-jobb som helst. Det är bra att människor kan växla mellan höga positioner i politiken och i näringslivet. Men det måste ske under ordnade former. Sedan karensreglerna infördes har avgångna ministrar och topptjänstemän bara undantagsvis belagts med restriktioner i sina uppdrag, trots att det i flera fall funnits uppenbara risker för intressekonflikter. Det vittnar om att regelverket är luddigt skrivet. Och, som fallet Oscar Stenström visar, att det omfattar en för snäv krets av personer. Det finns med andra ord starka skäl att se över reglerna.

Oscar Stenströms lobbyism är inget prova på-jobb


Fallet med S-politikern Jamal El-Hajs förtalsanmälan mot Fredrik Kärrholm (M) är unikt. En rättslig bedömning – i den mån en sådan kommer att ske – kokar troligen ned till en faktor. Förtal är ett återkommande tema i dessa kolumner men även om det finns en risk för att jag fokuserar för mycket på ärekränkningarna – av alla juridiska frågor – finns det anledning att säga något om en väldigt speciell polisanmälan som SvD redan har rapporterat om.  Det är den socialdemokratiske riksdagsledamoten Jamal El-Haj som polisanmält den moderate riksdagsledamoten Fredrik Kärrholm, även känd som skribent i SvD, för förtal.  Det finns flera saker som gör att detta har ett stort allmänintresse. I den polariserade debatten i sociala medier har snabbt två lag etablerats där den ena sidan (som hejar på Kärrholm) anser att anmälan är löjlig och ett yttrandefrihetsproblem. Den andra sidan (som hejar på El-Haj) har givit stöd åt anmälaren. Till denna sida hör inte bara kommentatorer i sociala medier utan även Sveriges förra statsminister, Magdalena Andersson.  Redan detta gör det här till något unikt. Jag känner inte till något tidigare fall där en sittande riksdagsledamot anmäler en annan för ett grovt brott och får stöd av partiledaren, tillika en före detta statsminister. Bortsett från det politiska finns det juridiskt intressanta aspekter i denna historia. Anmälan tar sikte på påståenden som Kärrholm framfört om att El-Haj har kopplingar till eller sympatier med Hamas. El-Haj menar att dessa påståenden utgör grovt förtal, att dessa påståenden pekar ut honom som brottslig eller klandervärd på ett sätt som riskerar att få honom att utsättas för andras missaktning. Den första frågan är om de påståenden som Kärrholm framfört faktiskt pekar ut El-Haj på ett sådant sätt att förtalsregeln kommer i spel.  Det är enbart sakpåståenden som kan utgöra förtal. Värdeomdömen som att peka ut någon som ful eller äcklig kan inte vara förtal. Vissa påståenden kan vara svåra att klassificera.  Om någon skriver på internet att, ”Mårten är en tjuv som stjäl telefoner från sina studenter” så är det självklart inom regeln. Om någon annan skriver ”Mårten är en riktig tjuv, han bara snor från allt och alla” så kan det betraktas som mer av en gliring. I det här fallet är det enligt min mening klart att vissa av Kärrholms påståenden är påståenden om fakta. Därmed föreligger ”förtal i teknisk mening” i dessa fall. Förtal i teknisk mening är fortfarande lagligt i vissa fall. Det krävs dock att det ärekränkande påståendet är 1) försvarligt och, om det var försvarligt, 2) sant – eller att det fanns skälig anledning att tro att det var sant. När det gäller försvarlighetsbedömningen är huvuduppfattningen att den ska göras frikopplad från sanningsbedömningen. Flera prövningar efter metoo-anklagelser om sexuella övergrepp har stannat vid att domstolarna har funnit att uthängningarna varit oförsvarliga utan att någon sanningsprövning gjorts. Även sanningar kan skada. Om domstolen däremot kommer fram till att ett påstående är försvarligt prövas sanningen i påståendet. Påståenden om att en ledamot av riksdagen har kopplingar till en terrororganisation måste kunna framföras om det är sant.  I ett fall som detta står och faller lagligheten med om det var sant eller att Kärrholm hade tillräckliga skäl att tro att det var sant att El-Haj har eller hade de kopplingar till Hamas som Kärrholm påstått.  Det kokar med andra ord, för ovanlighetens skull, ned till sanningen i det här fallet. Det troligaste är dock att det inte blir någon prövning alls

Mårten Schultz: Har Kärrholm förtalat El-Haj?