Semesterresan till Iran blir början på månader av tortyr och fångenskap. Men Johan Floderus öde hålls hemligt i 500 dagar – innan tystnaden bryts. Frågan kvarstår: Hur blev den svenske EU-tjänstemannen en avgörande bricka i ett storpolitiskt spel?  I taket lyser de starka lamporna 24 timmar om dygnet. EU-tjänstemannen Johan Floderus befinner sig i en kal cell, isolerad från de andra fångarna. Han har tappat känslan för vad som är natt och dag. Den oupphörliga ljustortyren orsakar sömnsvårigheter och ångest. Och varför har han ens hamnat på det ökända Evinfängelset i Tehran? Troligen för att han är en dyrbar bricka i ett intrikat politiskt och diplomatiskt spel, men det vet han inget om.  Det är april 2022 och Johan Floderus har varken haft kontakt med sin familj eller svenska myndigheter. Han vet inte vad han står anklagad för.  Han hålls i den upplysta isoleringscellen i tre veckor, skriver Amnesty International.  Först över 500 dagar senare får allmänheten reda på vad som har hänt med svensken. Då sprids nyheten att Johan Floderus, som bland annat arbetat nära Sveriges EU-kommissionär Ylva Johansson (S), sitter fängslad i Iran.  Han greps på flygplatsen i huvudstaden Tehran när han skulle lämna landet efter en semesterresa tillsammans med vänner.  ”I dag borde Johan fira sin 33:e födelsedag med familj och vänner. I stället sitter han sedan mer än 500 dagar fängslad i Iran utan juridisk process i strid mot mänskliga rättigheter och internationell lag”, skriver hans familj i ett uttalande. I månader och åter månader har svenska utrikesdepartementet (UD) ägnat sig åt tyst diplomati för att få honom frigiven – men utan framgång. Till slut bryts tystnaden.  Tortyren i iranska fängelset Under tiden som förflutit har Johan Floderus utsatts för tortyr, långvarig isolering och annan illbehandling, enligt Amnesty International.  Fångarna i skräckfängelset har bara tillgång till naturligt ljus och frisk luft tre gånger i veckan under 30 minuter. De bor vanligtvis i celler på cirka 30 kvadratmeter med plats för 10–15 personer eller celler på runt 15 kvadratmeter med plats för sex personer, säger den tidigare fången Thomas Kjems till SVT.   För Johan Floderus dröjer det till den 20 februari 2023, över tio månader efter gripandet, innan han får sitt första telefonsamtal med familjen. Han har hungerstrejkat flera gånger i protest mot att han nekats regelbunden kontakt med nära och kära. Och efter nästan ett år i fångenskap informeras han för första gången om att han åtalats för brott mot den nationella säkerheten, vilket både han och hans familj förnekar.  EU och utrikesdepartementet bedömer också att Floderus sitter frihetsberövad utan grund.  ”Han är godtyckligt frihetsberövad och ska därmed släppas omedelbart. Detta har framförts med all önskvärd tydlighet på olika nivåer till iranska myndigheter”, skriver UD.  Men Iran tros ha diplomatiska snarare än juridiska skäl till att ha låst in Johan Floderus.  I november 2019 greps den iranske bödeln Hamid Noury av svensk polis på Arlanda. Han åtalades senare för grovt folkrättsbrott och mord till följd av massavrättningar av politiska fångar i ett iranskt fängelse 1988.  Domen föll i tingsrätten i juli 2022: livstids fängelse. Den fastlogs av hovrätten några dagar innan jul året därpå.  Iran har kallat domen för ”fundamentalt oacceptabel”.  – Det är beklagansvärt att domstolen, utan hänsyn till principer om en rättvis rättegång, beslutat sig för att fatta ett så förgörande domslut, sa iranska utrikesdepartementets talesperson Nasser Kanani till AFP i december

Johan Floderus reste till Iran – kan dömas till döden


Uppgifter om att Zelenskyj tänkt byta ut Ukrainas försvarschef har cirkulerat ett tag men officiellt är inget sagt om vem som i så fall tar över. ”Ett väldigt viktigt beslut som kommer att ha stora konsekvenser”, säger Ilmari Käihkö, docent i krigsvetenskap vid Försvarshögskolan. Det har i flera dagar cirkulerat uppgifter om att Ukrainas president Volodymyr Zelenskyj är på väg att byta ut landets högste militär, försvarschefen Valerij Zaluzjnyj. Men uppgifterna har tillbakavisats av den ukrainska politiska ledningen. Försvarschefen ska också ha sagt nej till förslag om att han i stället ska utses till militär rådgivare eller bli ambassadör i Storbritannien. Nu uppger en källa till tidningen Washington Post att det ännu inte är klart vem som blir ersättare. Däremot uppger två källor, som tidningen hänvisar till, att Vita huset ska ha fått information om att det blir ett skifte på försvarschefsposten. – Vi talar om en person som leder Ukrainas militära strategi så det här är ett väldigt viktigt beslut som kommer att ha stora konsekvenser, säger Ilmari Käihkö, docent i krigsvetenskap vid Försvarshögskolan. Det finns flera uppgifter om att president Zelenskyj och försvarschefen har olika syn i viktiga frågor. Försvarschefen ska till exempel ha krävt att landet mobiliserar ytterligare en halv miljon soldater och satsar mer på högteknologisk krigföring. Zelenskyj har ifrågasatt mobilisering Men president Zelenskyj ska ha ifrågasatt försvarschefens strategi och beskrivit den som omöjlig att genomföra eftersom Ukraina saknar tillräckligt med soldater, vapen och ammunition. – Det är ett svårt läge. Men så blir det ofta i krig och det ligger i sakens natur att det blir spänningar mellan den politiska ledningen och militären. Det har vi sett i Ryssland också, säger Ilmari Käihkö. I november talade general Valerij Zaluzjnyj även om att kriget var i ett dödläge. Det var ett dystert besked för alla som hoppats på ett snabbt ukrainskt genombrott. – Zelenskyj anser kanske att försvarschefen därmed gick över sitt mandat. Presidenten måste ju hålla modet uppe. Inte minst i västländerna eftersom han är beroende av stöd därifrån, säger Ilmari Käihkö. Syrsky och Budanov möjliga efterträdare Det spekuleras även i att det kan finnas politiska skäl bakom konflikten. Valerij Zaluzjnyj är överlag väldigt populär och har i opinionsmätningar fått högre förtroendesiffror än presidenten. I ett kommande presidentval kan Valerij Zaluzjnyj därmed bli ett hot mot Volodymyr Zelenskyj. – Men Valerij Zaluzjnyj har aldrig visat någon ambition att bli politiker. Det är framför allt två tänkbara efterträdare som pekas ut. Dels handlar det om arméchefen generalöverste Oleksandr Syrsky som bland annat ledde försvaret av Kiev. Den andra är den betydligt yngre generallöjtnant Kyrylo Budanov som är chef för Ukrainas militära underrättelsetjänst. Han uppges av medier stå presidenten nära. – Arméchefen är inte populär bland soldaterna och om han blir försvarschef kan det skapa interna konflikter. Det är en stor skillnad mot Valerij Zaluzjnyj som tillhör den generation militärer som har stor respekt för de underställda. Han har även bra kontakter med militären i väst, säger Ilmari Käihkö. Det finns med andra ord risk för att den militära moralen och motivationen påverkas om soldater och officerare upplever att de får en sämre militär ledare. – En sådan här konflikt höjer knappast moralen. Man kan undra om Zelenskyj verkligen tänkt igenom det ordentligt. Just nu är Ukraina i en svår situation där de saknar både vapen och manskap samtidigt som de måste hitta en ny strategi, säger Ilmari Käihkö.

Zelenskyj uppges peta Ukrainas ÖB Zaluzjnyj – de kan ta över


En framgångsrik ledare är inte nödvändigt en bra ledare, enligt Arash Gilan, vd och poddprofil. När han väl hade accepterat sin muskelsjukdom tvingades han också omvärdera sitt ledarskap.  ”Ditt ena ögonlock faller ned.” Påpekade en kollega. Arash Gilan satt kvar sent på kontoret. Företaget där han är vd hade presterat sitt bästa år hittills.  Han tittade sig i spegeln och visst var det så. Om och om igen försökte han öppna ögat men det höll sig bestämt stängt. – Jag åkte hem förvirrad och orolig. Tänkte att det kunde vara en stroke, berättar Arash Gilan. Under året som följde blev kroppen allt mer besvärlig. Det var inte längre bara ögonlocket som han tappade kontrollen över utan flera delar av överkroppen. I bland frös ansiktet i konstiga miner och då var det svårt för omgivningen att höra vad han sa. – Folk trodde att jag var dyngrak när jag inte druckit, inte ett enda glas. Det kändes bisarrt. Han gjorde flera läkarbesök som mynnade ut i ett antal utredningar.  Samtidigt styrde Arash sitt företag som vid den här tiden var i en snabb tillväxtfas. 2017 hade varit ett rekordår och personalstyrkan närmade sig hundra anställda. 2019 fick han sin diagnos, myastenia gravis (MG), grekiska för muskelsvaghet. En kronisk sjukdom som påverkar impulsöverföringen från nerv till muskel. Symtomen varierar från dag till dag, från en förlamande trötthet till förlorad kraft i musklerna. Som 25-åring började Arash Gilan som anställd på en liten nystartad marknadsföringsbyrå i Uppsala. De var få på byrån och Arash blev snabbt delägare och vd. Efter några år gick byrån ihop med en annan och blev till det som i dag är Viva, ett medieföretag med fokus på marknadsföring. Som medgrundare och vd driver Arash Gilan byrån som har kontor i Uppsala, Kalmar, Malmö och Oslo. Omsättningen för fjolåret beräknas landa på 216 miljoner kronor med 11 miljoner i vinst. – Media handlar i grunden om kommunikation. Att beröra och inspirera, det älskar jag. Förutom jobbet som vd driver han också VD-podden där han intervjuar företagsledare och pratar om ledarskap. – Många samtal om ledarskap är ytliga och kretsar bara kring framgång. Jag ville föra mer djupa samtal, säger Arash. Han inleder varje avsnitt med frågan: Vad är meningen med livet? – Många gör saker utan att tänka på varför de gör som de gör. Men just ”varför” är vad jag är mest nyfiken på, och jag tycket att den frågan fångar det. Vad är meningen med livet, Arash? – Jag tror det är resan mot att hitta sin gåva för att sedan ständigt ge bort den. Arash arbetsdagar är ofta långa men just nu är hans sjukdom i ett skov. Efter diagnosen fick han mediciner. De hjälper men tar inte bort symtomen helt. Ibland har han svårt att svälja, äta, prata och le. – Jag hade aldrig tagit ut en sjukdag innan sjukdomen slog till. När sjukdomen var ett faktum fanns en rädsla för att inte vara behövd. Han beslutade sig för att hålla sin diagnos hemlig för sina kollegor. Men symtomen syns och hörs, så för att övertyga kollegorna om att allt var som vanligt började han övermedicinera, en typ av cellgift och kortison. Under ett tag fungerade det bra. Han fortsatte gå till jobbet varje dag och ingen utanför hemmet visste hur sjuk han egentligen var. – Jag tappade min identitet i sjukdomen. Kommunikation, att prata med folk, betyder så mycket för mig. Jag vägrade acceptera läget. Men kroppen klarade inte av all medicin och en morgon föll han ihop. – En krasch. Helt och hållet. Arash blev sjukskriven i ett halvår. Han var tvungen att acceptera det faktum att han var kronisk sjuk

Arash Gilan öppnade upp om sjukdomen: ”Fick vara ärlig”


Konfettiregn, 1970-talets folkscen och en smäktande ballad möts när Melodifestivalen river av sin första deltävling i Malmö. Bara ett av bidragen känns som en klar finalist.  Låt: Supernatural Artist: Adam Woods Låtskrivare: Adam Woods, Calle Hellberg, Jonna Hall, William Segerdahl Förra året var han en doldis som överraskade med den stabila sångrösten, som fint harmoniserade mot Jon Henrik Fjällgrens jojk. När Adam Woods nu står ensam på scen sällar han sig till skaran unga, tvålfagra killar som sjunger generisk EDM till fräsigt ljus. Dessutom småfalskt på repet. Lite festligare än så hade man kunnat starta det som brukar kallas för ”hela Sveriges musikfest”. Låt: ”Hela världen väntar” Artist: Samir & Viktor Låtskrivare: David Kreuger, Fredrik Kempe, Niklas Carson Matsson Tycka vad man vill om Samir och Viktor, men de har ändå kommit att skapa något av en egen mello-genre. Inga fans (finns de?) lär bli besvikna på återkomsten som innehåller ”ojojoj”,  ”Vi ska bada nakna”-drop och konfettiregn. Medan övriga artister sjunger om monogam kärlek erkänner dessa båda herrar att världen brinner. Lösningen? Festa hela natten förstås.  Låt: ”Min melodi” Artist: Melina Borglowe Låtskrivare: Andreas Mattsson, Melina Borglowe, Thomas G:son. Debuterande Melina har fått med sig underbara Popsicle-Andreas som låtskrivare och medan uttrycket andas 1970-talets folkscen hör vi en musikalisk korsning av Laleh och Lars Winnerbäcks ”Ingen soldat”. Texten lite väl mycket högstadiepoesi, men överlag ett charmigt och säkert framfört nummer. Riskerar dock att försvinna bland övriga bidrags pyroteknik och konfetti.  Låt: ”Forever yours” Artist: Elisa Lindström Låtskrivare: Elisa Lindström, Erik Bernholm, Henric Axelsson, Henrik Sethsson, Thomas G:son Dansbandssångerskan Elisa i halv klänning sjunger tvättäkta euforisk schlagerpop framför en jättesnäcka. På referenslistan finns Charlotte Perrelli och Abba och även om genren envist vägrar inse att den slutade ha något att säga till om runt 2001 så blir jag ändå på lite gott humör.  Låt: ”Awful liar” Artist: Lisa Ajax Låtskrivare: David Lindgren Zacharias, Sebastian Atas, Victor Crone, Victor Sjöström  Veteranen Lisa Ajax hamnade – i mitt tycke – orättvist i botten i sin deltävling förra året. I år står hon på scenen med ett säkrare kort; en modern, svulstig midtempo-ballad om hjärtekross där rösten får briljera och titelfrasen hamras in till smäktande stråkar. Kvällens starkaste sånginsats (imponerande magstöd trots gravidmage) med en – tyvärr – medioker låt.  Låt: ”Heroes are calling” Artist: Smash Into Pieces Låtskrivare: Andreas ”Giri” Lindbergh, Benjamin Jennebo, Chris Adam Hedman Sörbye, Jimmy "Joker" Thörnfeldt, Joy Deb, Linnea Deb, Per Bergquist Efter förra årets skräll är syntrockarna tillbaka som publikfavoriter med ett snarlikt bidrag i allt från låtuppbyggnaden till tv-spelsestetiken. Men där ”Six feet under” hade något lite avigt över sig är årets låt rakare, mer publiktillvänd – till och med en barnkör! – och därför också aningen tristare. Plus för Bomfunk MC-introt och till final kommer de helt klart.

Deltävling 1 i Melodifestivalen: Festligt, folkligt, småfalskt


Leif Holmstrand är en multibegåvad konstnär, och en vars verk alltid förankras i det personliga. Det löper risk att stänga konstpubliken ute – men Christine Antaya finner något öppet och köttsligt i de nya verken. I katalogen till Leif Holmstrands utställning på Malmö konsthall finns en fantastisk text av poeten Hanna Hallgren, ett kärleksbrev som omdefinierar vad en katalogtext kan vara. I vi-form allierar hon sig med konstnären: ”[…]någon, t ex samhället, glömde att påpeka för oss hur fina vi var. De glömde säga det på TV. I radio och tidningar. Så skolan fick ingen information.” Hon beskriver Holmstrands verk som ”fina, vackra, och precis så som de ska vara”. Utställningen i sig kan läsas som ett kärleksbrev: till konsten som sysselsättning, som svar på världen, något som öppnar upp för en queer sensibilitet, med utsuddandet av materiella hierarkier, ibland bokstavlig suddighet, kroppar som definieras och omdefinieras, framhävs och döljs. Det är även ett kärleksbrev till konstnärskollegor och till familjen. Leif Holmstrand är en multibegåvad konstnär och författare med en praktik som har kallats en av de mest produktiva i Sverige. I Malmö är flera verk nya, men betoningen på virkade skulpturer och performancekostymer är bekant för den som följt konstnären. Presentationen inbegriper även verk av konstnärer som på olika sätt varit viktiga för Holmstrand. De visas på en vägg i ett hörn av konsthallen i en salongsliknande hängning. Visst ser man kopplingarna, allra mest i den japanska konstnären Pyuupirus fantastiska garndräkt vars uttryck har självklara resonanser i Holmstrands, men även i de olika fotografiernas och teckningarnas fokus på kropp och det groteska. Jag hade dock hoppats att den här utställningen skulle särskilja sig genom inkluderandet av de andra konstnärerna, att man skulle ha hittat en mer uppfläkt utställningsform som kunde illustrera hur influenser skär in och ut, att det är så för alla. Hos Holmstrand förankras verken alltid i det personliga. Här får istället det uppfläkta bokstavlig form i enstaka skulpturer: i det monumentala titelverket har en mängd personlig kvarlåtenskap – böcker, foton, köksgeråd – blandats med dussintals barnvagnar, Holmstrands signaturobjekt, och staplats i ett berg kring en av konsthallens pelare. Allt inlindat i virkat garn. Den återkommande avlagda barnvagnen framstår i Holmstrands praktik som en symbol för icke-fortplantning, i ljuset bland annat av ”Breeder covers”, en serie svarta garnskulpturer på väggen, där ”breeder” (avelsdjur) är en nedsättande benämning på heterosexuella. Vi kan bara observera, inte känna samma sak. Barnvagnen har också en mer kuslig underton. Jag påminns om den amerikanska konstnären Nari Wards installation ”Amazing Grace” (1993) med hundratals slitna barnvagnar som vid tillblivelsen var en kommentar på crackepidemin och aids-krisen i New York. Men hos Holmstrand förankras verken alltid i det personliga. Längre bort i konsthallen är två fåtöljer och sängar som tillhört konstnärens nyligen avlidna föräldrar hopsurrade med garn och fluffigt tovad till kompakta skulpturer. Man får anta att dessa är otroligt laddade objekt, men för en konstpublik fungerar de egentligen på samma sätt som de andra inlindande verken som återkommer i många skepnader här: ett inlindande som är både omsorg och kontroll. I en närliggande monter ligger ett nedklottrat brev från Skatteverket om dödsboet. Dessa materials personliga betydelse är omöjliga att överföra till publiken, vi kan bara observera, inte känna samma sak. Även i de mindre uppenbart personliga verken vill jag ha mer direktkontakt med materialet, utan att behöva gå omvägen via konstnären

Leif Holmstrand på Malmö konsthall – som ett kärleksbrev


Det finns mycket att tycka om i ”Dotterdottern”, men berättelsen om en svenskfinsk flickas uppväxt i Skellefteå och flykt ut i världen saknar en sammanhållande kraft, tycker Jenny Aschenbrenner.  Katherine är döpt efter Katharine Hepburn och hennes mamma Greta efter Garbo. De må vara arbetarbarn, men glamouren lever – och det är en sådan träffsäker liten detalj som det finns gott om i Susanna Alakoskis bokserie om fyra generationer kvinnor, som inleddes med ”Bomullsängeln” 2019. Kvinnor som rör sig över Bottenviken, från Finland till Sverige som fabriksarbeterskor, men också rör sig ut i Europa, rör sig framåt med samhällsbygget och nedåt och uppåt i klasshierarkin. Det är romaner som lever på just sina detaljer, men saknar något avgörande: en gestaltning som bär hela vägen igenom. Nu kommer den tredje boken ”Dotterdottern”, och den handlar om Katherine som föds i Skellefteå på 1960-talet, som slänger med luggen och ålar sig in i de omänskligt tajta jeansen liggandes på golvet. Men också om mamma Greta som hamnat i en textilfabrik precis som sin mamma, trots att hon valde världen och drog till London. Nu är hon ensam med tre döttrar och mannen har dött i en trafikolycka som nog inte var en olycka. Boken handlar också om mormor Hilda, kvar i Vasa, märkt av ett långt liv av arbete, men med den starka integriteten intakt. Barnet Katherine hatar allt det finska och vill vara ett vanligt svenskt barn. Tonåringen ägnar sig åt att freda sig från tafsande fingrar och försöka förstå om man kan bejaka kåtheten utan att bli utnyttjad, men ingen omkring henne har några som helst svar, bara tidens skorrande dubbelmoral. Hon skolkar och vantrivs och flyttar till Göteborg och upptäcker att hon visst vill plugga.  Hon drar i väg för att lifta genom Europa men plockas upp av en lastbilschaffis som vill ha sällskap hela vägen till Bagdad, och så dras hon in i ett äventyr, en färd genom länder som nästan ingen besöker. Hon tillbringar dagar i köer till gränskontroller men får också magiska möten med främmande städer. Det är detaljrikt realistiska skildringar av det sena 1900-talet ur ett svenskfinskt perspektiv som Susanna Alakoski skriver fram, med fokus på de många finska migranterna som tvingades till Sverige av den finska efterkrigsnöden. Samtidigt som hon vill skapa en intimitet genom halvt utsagda associationer och ett strösslande av referenser och påhittade ordsammansättningar.  Och ja, det funkar på så sätt att det placerar berättelsen i den tid som berättas: I 1970-talet med sin paradoxala mix av näbbstövlar och playboy, sedan i 1980-talets Göteborg med sina rivningskontrakt och alternativa kultur. Men det blir också ofta tillkämpat, ett manér mer än en genuin kontakt mellan material och språk. Och det är något som går förlorat, linjer som inte hinner utvecklas eller fördjupas. Katherine förblir märkligt svårgreppad, då lever både Hilda och Greta på ett annat sätt, i egen rätt, också här där de får stå tillbaka i berättelsen. Men jag är förtjust i ambitionen i hela bokserien och i mycket av det som får sticka fram mellan raderna. Immigrantens kluvna relation till sitt ursprung, inte minst när ursprunget stigmatiserats i det nya landet så som finländare hånats och förminskats i Sverige. De starka band som ändå, eller kanske just därför, förblir intakta mellan dotter, mor och mormor.  Alakoski skildrar också fint hur klasskampens förkämpar inte på mycket länge lyssnat till de som är verkligt exponerade för skiftningar i kapitalistiska preferenser. Det finns några träffande, tragikomiska scener när Stockholmsaktivister kommer på besök för att de ska skriva en pjäs om de norrländska textilarbeterskornas kamp för sina jobb, och hur deras svartvita människobild krockar med verklighetens komplexa nyanser

Recension: Dotterdottern av Susanna Alakoski är för manierad


På Kulturhuset Stadsteatern blir ”Gengångare” ett klaustrofobiskt kammarspel. Kjersti Horns regi moderniserar Ibsen så att spelet om begär och livslögner talar till oss i dag. Ibsen – ständigt Ibsen. Anledningen är inget mysterium, eller någon trend. I dessa 1800-talsbundna femaktspjäser bultar en kärna av aktualitet: bråddjupet mellan social yta och mänskliga drifter och beroenden samt hur vi på djupet bedrar varandras karaktärskonstruktioner och bekymmerslöst utsätter våra nära för känslomässig utpressning. Idag stryker Ibsenregissörer bort omständlig dialog runt det provokativa: en medelklass fylld av syfilis och korruption. Ibsen drar undan mattan för en religion som styrt och ställt. Han visar människor som söker mening bortom marmorsvulstigheten hos en Thorvaldsen. Norska Kjersti Horn, flitig gäst på Kulturhuset Stadsteatern, gör detsamma men behåller många ibsenismer: kasten mellan över- och underlägen, smutsen hos übermoralister. Olyckliga sociala arv.  Det börjar helt dionysiskt. Oswald Alving har kommit hem från Paris, från sina konststudier, till sin mor som har byggt ett barnhem för att ära en bortgången, uppburen äkta man. I kalsonger dricker, dansar och spyr Oswald – som en djupt ironisk prolog till allt tal om livsglädjen som han så småningom kommer till.  Scenen är en avlång, instängd plexiglaslänga med en soffa och ett utanför där det ständigt regnar. Scenerierna består av avstånd eller närhet via filmiska, intima inslag. Sven Haraldsson (även aktuell med ”Lille Eyolf” på Dramaten) har skapat en effektivt symbolisk scenbild. Erik Hedin har lagt en suggestiv musikalisk matta till skeendet. Pjäsen är en uppräkning av roller som alla har cyniska beräkningar kring framtiden – med undantag av mamma Alving som i stället försöker dölja det förflutna. Det att maken, samhällstoppen, varit ständigt, maniskt otrogen. Bredvid fru Alving, som till på köpet blivit kvinnosakskvinna, står nu Johannes Kuhnkes pastor Manders – tolkad som ängslig karriärist – som förfasar sig över sambopar, utomäktenskapliga barn och att Oswald vill bli konstnär. Själv har Manders dock, nästan, haft en affär med fru Alving och blir erigerat attraherad av hembiträdet Regine som visar sig vara Oswalds halvsyster. Kjersti Horn flyttar skeendet till nu, men behåller värderingar, summor och indignation. Ett grepp som påstår att även om den pekuniära inflationen ökat så har den det inte, rent moraliskt.  Ensemblen spretar men imponerar. Helena af Sandeberg visar skickligt hur fru Alving lärt sig att odla sin livslögn till fulländning. Sonen Oswald spelas av Emil Johnsen, svenskutbildad norrman som låter sin roll färgas av lätt accent men också av en antydd effeminerad gestik, åt det just ”konstnärliga” hållet. Jag tycker mycket om det, liksom den förslagenhet Gerhard Hoberstorfer ger snickaren Engstrand, och hur Matilda Ragnerstam surmulet tolkar ”dottern” Regines planer. Uppsättningar spelas på drygt två timmar utan paus. På 1980-talet tolkades texten som en pendang till aidsepidemin. I dag kan den åter spelas som ett kammarspel om det eviga behovet att snickra yta på snikenhet, begär och egoism. Horn har skapat ett drama där publiken helt enkelt får mycket Ibsen för pengarna.

Recension: Ibsens ”Gengångare” blir samtida på Kulturhuset Stadsteatern


Det blir flera metalager när Marie Göranzon och Gunilla Nyroos ska repetera Strindbergs ”Dödsdansen”. Här handlar det om livets erfarenheter och skådespelarens yrke.  På en röd sammetssoffa i nyrokoko sitter de mitt på den mörka scenen, kapten Edgar och hustrun Alice. Eller Marie Göranzon och Gunilla Nyroos. Eller Marianne och Gun som de heter här.  ”Du tycker inte om min repertoar!”, snäser Alice/Gun. ”Och du inte min”, hugger Kapten/Marianne tillbaka. Och så är den verbala vendettan igång.  Lolo Ambles fria version av August Strindbergs ”Dödsdansen” leker med fiktion och verklighet. Här blir den en uppsättning om hur två erfarna skådespelare repeterar detta äktenskapsinferno som utspelas på en isolerad ö, i en djävulsdans där de varken kan leva med eller utan varandra. Pjäsen fick sin urpremiär på Altes Theater i Köln 1905. Den svenska premiären ägde rum på Strindbergs Intima teater först 1909. På senare år satts upp här som dansteater 2021 och för tio år sedan i fin regi av Görel Crona. En episk uppsättning är Lars Noréns regidebut på Dramaten 1993, då med Marie Göranzon som Alice och Jan Malmsjö som kapten. Här blir den grunden för ett samtal om livet, relationer – och inte minst hur jobbet lätt blir livet, tankeutsvävningar som varvas med originalrepliker. För någon riktigt dödsdans blir det nu inte. Så dyker regissören heller aldrig upp. Kan de ta repet på zoom istället? frågar hon en bit in i föreställningen. Istället börjar Marianne och Gun sväva ut i egna berättelser, från sina liv som skådespelare. Det blir både rörande och dråpligt. Och dialogen böljar så lekande lätt de två dramadrottningarna emellan att den nästan känns improviserad, liksom uppfunnen i stunden och nära dem själva. Det är en flickaktigt fnittrade Marie Göranzon vi möter som Edgar/Marianne, utan poser eller maner. Och en ampert pragmatisk Gunilla Nyroos som Alice/Gun i Anna Petterssons lekfulla regi, med musik av Gustave Lund som placerar uppsättningen i samtiden. Med Marianne i gammal uniformsjacka och Gun i plym blir de två snarare ett slags Gertrud Stein och Alice B Toklas, fastlåsta i en absurd Beckettpjäs som ”Lyckans dar”. Eller som Edgar också säger här: ”Men du Alice, glöm inte att vi också haft glada dagar!" Mitt i det anekdotiska finns också kritiken, den mot avsaknaden av roller för kvinnor över 50, något Marie Göranzon i en intervju kritiserade redan för 30 år sedan. Nu står hon här som kapten, i sitt esse. En levande motståndsrörelse. En seger i sig, för dem båda.

Recension: Marie Göranzon och Gunilla Nyroos möts i ”Dödsdansen”


Viktor Orbán är veckans förlorare sedan han tvingades vika ner sig om EU:s Ukrainastöd. Men i Ungern är premiärministern en person det är lönsamt att stå nära. Hans vänner och familj har blivit märkligt rika.  Klippet är lika underhållande nu som då. Året är 2015, det är toppmöte i Bryssel och EU-kommissionens dåvarande ordförande Jean-Claude Juncker står redo att hälsa stats- och regeringscheferna välkomna på röda mattan. – Här kommer diktatorn, säger Juncker när den ungerske premiärministern närmar sig. Han höjer handen i en hälsning och utbrister glatt ”Diktatorn!” när Viktor Orbán väl kommer fram. Elaka tungor undrade genast vad Juncker druckit till lunch, och om han inte förstod – eller bara struntade i – att tv-kamerornas mikrofoner kunde höra honom. Men varför ta upp den gamla historien nio år senare? Jo, för även om Orbán till sist föll för trycket och gav upp motståndet till Ukrainas stödmiljarder på EU-toppmötet i torsdags – ett möte som enbart hölls på grund av Viktor Orbán – så säger händelsen mycket om synen på honom i resten av unionen. Och att det är åsikter som funnits ett tag. Irritationen finns även i Nato där det nu bara är Budapest som står i vägen för ett svenskt medlemskap i försvarsalliansen. Sedan Orbáns parti Fidesz kom till makten 2010 har Ungern blivit allt mer auktoritärt. Rättstaten har urholkats och landet är nu det mest korrupta i EU enligt Transparency international. Det har fått EU att frysa flera hundra miljarder kronor i stöd till Ungern – och kräva att de genomför reformer. Korruptionen är också något som syns tydligt i Orbáns hemby Felcsút, några mil väster om Budapest, som är Ungerns rikaste samhälle. Jag var där för ett drygt år sedan och det anmärkningsvärda är inte så mycket den fotbollstadion som den erkänt fotbollstokige premiärministern låtit bygga ett 20-tal meter från sitt hus. En påkostad katedralsliknande arena som vunnit pris för sin vackra arkitektur och som har plats för 3 900 personer – i en by med 1 800 invånare. Det är inte heller att Viktor Orbán har en egen parkeringsplats vid arenan, med namnskylt och allt, trots att hans hus alltså ligger på krypavstånd. Nej, det som sticker i ögonen är den uppenbara rikedomen i Felcsút. Och att det dessutom finns två projekt, finansierade med EU-pengar, som är rätt galna. Det ena är en smalspårsjärnväg, byggd för ”pendlare”. Men tåget – som påminner om ett modelltåg – går bara på helgerna och dessutom enbart till nästa EU-projekt, några kilometer bort. Det är en konstgjord damm, med en konstgjord ö, som nås av en bro i form av en stilistisk svan. Officiellt är det en reservoar för regnvatten. Lämpligt nog ligger det en restaurang i en glaspaviljong intill och det ska finnas roddbåtar att hyra för den som vill. I själva byn Felcsút är de asfalterade gatorna i perfekt skick. Det står lyxiga bilar utanför många av husen och i ett av dem bor Ungerns rikaste man, Lőrinc Mészáros.  Enligt ungerska medier gick affärsmannen från konkursmässig till miljardär på bara ett decennium. Mészáros råkar dessutom vara barndomsvän till Viktor Orbán, något han erkänner har hjälpt honom. – Att jag har lyckats komma så långt beror på Gud, tur och på Viktor Orbán, lyder ett av Lőrinc Mészáros mest kända citat. Och det är inte bara barndomskompisen som har blivit rik

Viktor Orbán: Varför protesterar inte ungrarna mot korruptionen?


Vem kontrollerar USA:s gräns mot Mexiko? I gränsstaden Eagle Pass har federala vakter stängts ute i en infekterad kontrovers mellan Texas och Bidens regering i Washington. Trump stödjer Texas – och striden leder rakt mot presidentvalet i november. Eagle Pass i Maverick County, södra Texas, ligger närmare Mexiko än det mesta i USA. Gränsen mellan länderna går mitt i Rio Grande. Floden rinner stillsamt förbi småstaden med knappt 30 000 invånare. Många jobbpendlar över gränsen. Det spanska arvet har präglat området i decennier, vissa skyltar är på spanska. På sommaren blir det ibland 40-45 grader varmt. Men i en park i staden – döpt efter en sydstatsgeneral, Orville Shelby – har en kris exploderat sedan ett par veckor. Den har gjort Eagle Pass till centrum för en storpolitisk och konstitutionell juridisk strid mellan delstaten Texas och Bidens administration i Washington. Huvudfrågan: vem kontrollerar gränsen, och därmed de immigranter som ideligen försöker ta sig över till den amerikanska sidan?  Texas delstatsregering – eller den federala staten i Washington? Läget vid gränsen är låst En talesperson för Texas republikanska ledning, Renae Eze, deklarerade den 10 januari enligt Fox News: – Texas håller linjen vid vår södra gräns med miles av extra taggtråd och barriärer för att trycka tillbaka de rekordhöga nivåerna av illegala immigranter som bjudits in av president Bidens oansvariga politik med öppna gränser. Striden är redan en del av valrörelsen inför presidentvalet i november. Texas republikanska guvernör Greg Abbott, påhejad av Donald Trump, driver delstatens rätt att kontrollera gränsen.  Sedan i januari har delstatliga soldater ur Texas militära styrka National Guard spärrat av ett fyra kilometer långt gränsavsnitt vid Shelby Park längs Rio Grande. USA:s federala gränsvakter, Border Patrol, är utestängda.  Abbott går emot domstolen Washington hävdar att USA:s gräns är en federal, statlig angelägenhet. President Joe Bidens administration bad högsta domstolen avgöra vem som har tillgång till Shelby Park. Domstolen beordrade i januari Abbott att släppa in den federala statsmakten. Abbott vägrade. I stället gav han order om mer taggtråd.  – Om du frågar alla invånare här i Eagle Pass så säger de att de vill att allt ska återgå till det normala, säger Carlos Herrera som bor i närheten av parken till Texas Tribune.  Snabbt har striden polariserat stora delar av USA. Abbott får stöd av guvernörer i hälften av USA:s 50 delstater. Särskilt republikaner lyfter immigration till den viktigaste valfrågan inför november, ihop med ekonomin.  Stoppar stöd till Ukraina Från gränsstriden i Texas går en rak linje till kongressen i Washington. Där har Trumptrogna republikaner, inklusive talmannen Mike Johnson i representanthuset, i månader förhalat en möjlig reform av USA:s immigrationspolitik. Det har gjort att även finansiellt och militärt miljardstöd till Ukraina och Israel kört fast sedan slutet av 2023, eftersom paketen länkats samman med immigrationsreformen. En lösning ser till slut ut att vara på gång under februari.  Men demokrater beskyller republikanerna för att medvetet blockera lagstiftningen i syfte att ge Trump möjlighet att i höstens valrörelse hävda att Biden inte får någonting gjort. Talmannen Johnson uppger i intervjuer att han ofta diskuterar saken med Trump.  Utöver bråket om parken och USA:s immigrationspolitik så konstaterar juridiska experter att bråket innebär en sorts konstitutionell kris. Vem har den absoluta makten över amerikanska gränser, delstaterna eller den federala staten? – Det har blivit vanligt för den federala staten att hamna i politiska dödlägen med delstater över immigrationspolitik. Men vad vi ser i Eagle Pass är utöver det vanliga, säger juridikprofessorn och advokaten César Cuauhtémoc García Hernández till Texas Tribune. Han syftar bland annat på beslut av republikanska guvernörer sedan Bidens makttillträde 2021 att flyga immigranter vidare norrut till delstater som Demokraterna kontrollerar.  Texas tar kontroll över gränsen Situationen i Eagle Pass eskalerade den 10 januari. Statlig Border Patrol-personal skulle placera övervakningskameror inne i Shelby Park

Eagle Pass – gränsstriden i Texas för att sänka Biden


Blickens är etnografens men rösten författarens när Ingeborg Arvola skriver kvänernas historia. Abram Martina Lowden deltar i en långdans av frejdiga barn, plågade kvinnor, muntra män och plirande åldringar. Året är 1859. Trettiofem år gammal lämnar den ogifta modern Brita Caisa Seipajærvi sin hemort Sodankylä tillsammans med sina två söner. Hon hör till ett folk av ”barkbrödsuppfödda, skinnklädda nordfinnar, qvener kallas vi, kväner, det folk som alltid har funnits i norr”. Från sin morfar har hon ärvt förmågan att hela sjukdomar och skador, men hon förenar sina övernaturliga färdigheter med praktiska kunskaper i sårvård och insikter om hygienens betydelse för hälsan. Utöver att vara helbrägdagörare arbetar hon också som piga, barnmorska och veterinär. Vid Ishavets kust i nordligaste Norge hägrar målet: äktenskap med en präktig fiskare. Vägen dit blir dock allt annat än rak. Många behöver hennes hjälp – och någon vinner hennes hjärta, en man som dessvärre redan är gift. Fullkomligheten hos denna hårt arbetande, hett älskande och ömt omvårdande hjältinna blir ibland påfrestande för mitt tålamod, inte minst när Brita Caisas livsglädje och renlighet kontrasteras mot andras smuts och depp. Och att hålla reda på vem som är vem i den långdans av frejdiga barn, plågade kvinnor, muntra män och plirande åldringar som drar genom romanen är inte lätt, men inte heller nödvändigt. För snart förskjuts mitt fokus från vilka de är till hur de lever. Ingeborg Arvola tecknar ett otal bilder av vardagens arbete, som skiftar med platsen och årstiderna. Det slaktas, stickas och steks blodpannkakor; bastas, tvättas och binds björkkvastar; harvas, slåttras och planteras potatis; mjölkas, fiskas och plockas hjortron. Stundtals blir det tid för nöjen också: dans, dragspel och rövarhistorier. Kristendom och folktro samexisterar. Det är lika viktigt att hålla sig väl med småfolket som att söka vägledning i Bibeln. Ord har makt och måste därför hanteras med varsamhet; talar du om döden bjuder du in honom till ditt hus. Och ge akt på naturens tecken! Fågeln du ser kan vara en vänlig hälsning från osynliga makter, medan klöverbladen på kåtans tak röjer att samma makter är ute efter ditt barn. Men farligare än Gud och de underjordiska är överheten: prästen, länsman och domaren. Kyrkan skildras främst som en dömande instans. Brita Caisa har själv fått stå ”till spott och spe” inför församlingen fyra söndagar i rad. Brott får hårda straff; den som döms för vedstöld kan förlora allt han äger när rättegångskostnaderna ska betalas. Förslagna handelsmän med komplicerade bokföringssystem utgör en annan fara. Om Arvolas blick ofta påminner om etnografens eller historikerns är rösten ändå en författares. Ömsom mässar den suggestivt, ömsom drar den åt det omsorgsfullt redogörande. Prosan fruktar inte vackra ord, hur storvulna eller blankslitna de än är. Talrika satsradningar och korta kapitel skapar en känsla av andtrutet tempo även i romanens långsammare partier. Norge gjorde inget dumt val när de nominerade ”Kniven i elden” till Nordiska rådets litteraturpris 2023. Priset instiftades trots allt för att öka intresset inte bara för grannländernas författare, utan också för ”den nordiska kulturgemenskapen”. Jag tvivlar på att något av de nominerade verken kan ha uppfyllt det kriteriet lika väl som Arvolas ambitiösa roman, första delen i en trilogi. Med stor detaljrikedom skildrar den människors liv och vandringar. Hur de reser, stannar och bryter upp igen

Recension: Kniven i elden av Ingeborg Arvola


Frånskilda kvinnor vandrar genom den franskkanadensiska författaren Lise Tremblays noveller. Ibland blir det lite för mycket feelgood-känsla, tycker Hanna Johansson.  Sedan ungefär ett år följer jag slaviskt ett tv-program om opererade kvinnor som skriker på varandra, ”Real housewives of Miami”, där det i centrum för dramatiken har stått en kvinna som blivit lämnad av sin man. Exmaken är plastikkirurg, och hon är, eller var – det här är hennes egna ord – ”hans bästa skapelse”. Vem är hon då utan honom? Det är inte förlusten av kärleken som är det mest otäcka med en skilsmässa, slår det mig när jag ser henne kämpa med att besvara denna fråga, utan förlusten av illusioner. Med den förlusten brottas också kvinnorna i den franskkanadensiska författaren Lise Tremblays novellsamling ”Driftens väg”, hennes femte bok på svenska i översättning av Elin Svahn. Berättarna, samtliga kvinnor över 60, rör sig i eller möjligen någonstans i utkanten av den kulturella och akademiska världen i fransktalande Kanada. Språket är konsekvent stramt och sakligt. Namnen på mannen, barnen och väninnorna varieras, detaljerna skiljer sig åt, och samtidigt liknar kvinnorna varandra nästan intill förväxling, som om ett och samma inre liv stöpts i fem kroppar. Alla förhåller de sig till skilsmässan – som har ägt rum för länge sedan, alldeles nyss, eller ännu är på väg att bli verklighet – vilket i deras fall också innebär att de har konfronterats med sin egen dödlighet, med ”den fruktansvärda innebörden av meningen jag har bara ett liv”, som Annie Ernaux uttrycker det i ”Åren”. ”Mitt liv har varit uppdelat i tre delar: min franska barndom, mitt äktenskap och livet efter min skilsmässa”, reflekterar en döende kvinna i novellen ”Det gamla Frankrike”. I ”En saga” börjar en annan kvinna gå i terapi för att få bukt med den mördande skamkänsla som drabbat henne efter att hon blivit lämnad. I titelnovellen besöker en tredje kvinna sin mans exfru, som berättar att hon länge hoppats att hon, den nya kvinnan, skulle lämna honom. ”Inte för att jag vill ha honom tillbaka”, säger hon, ”nej, bara en fantasi om att han ska få lida. Och nu känner jag mig bara ledsen.” Exfrun är konstnär. Hon har blivit det som av en slump, i medelåldern: hon väver tavlor av det hon ser genom fönstret i det lilla flodsamhälle dit hon flyttat efter skilsmässan. ”Färgerna gick i lager på lager, ofta nyanser i beige, grått och vitt”, skriver Tremblay, och man ser framför sig någonting i stil med vävarna Andreas Eriksson visade på Skissernas museum för ett par år sedan. Ibland påminner läsningen av ”Driftens väg” om att röra sig genom rum efter rum fyllda med sådana vävar, smakfullt och liksom återhållsamt vackra – ja, novellerna är så, som rum man stiger in i för att snart lämna dem igen, ledsagad av Tremblays mycket klara och följsamma stil. Samtidigt gör följsamheten, de där behagliga nyanserna av beige, grått och vitt, att ”Driftens väg” stundtals löper risk att bli liksom lite bekvämt sentimental. I samlingens avslutande novell lämnas läsaren med bilden av en kvinna som med trevande tillförsikt flyttar in i en ny lägenhet, i ”ett Montréal i höstskrud”, där hon kan börja åldras. Det är praktiskt taget en feelgood-premiss, mysigt och fint, nästan som om Tremblay ger efter för en impuls att trösta läsaren


Vår tids uppmaning till beredskap saknar helt det som tidigare var viktigt: symboler, känslor och mänsklig närvaro. Sverige vill fred. Så inleds informationsbroschyren Om kriget kommer från 1961. Orden är riktade till Sveriges medborgare, och avsändare är inga mindre än kungen och statsministern. Om krisen eller kriget kommer (Myndigheten för samhällsskydd och beredskap, MSB, 2018). Så lyder den mer omständliga titeln på vår tids motsvarighet. Den är instruktiv och lättläst. Men den saknar något som finns i de äldre versionerna: symboler, känslor, mänsklig närvaro. Om man lägger de äldre versionerna bredvid MSB:s version framträder två helt olika sätt att närma sig frågan om krig och beredskap. Om krisen eller kriget kommer talar till hjärnan. Om kriget kommer talar till hjärtat och hjärnan – med den tyngd det ger att utgå från Gustaf VI Adolf och Tage Erlanders personliga hälsning. Vår tids broschyr inleder i stället i passiv form: ”Den här broschyren skickas till alla hushåll i Sverige på uppdrag av regeringen. Myndigheten för samhällsskydd och beredskap (MSB) ansvarar för innehållet.” Då var det två människor som tog sig an läsaren, nu välkomnas man av två institutioner. Det saknas sannerligen inte praktiska instruktioner i de äldre versionerna, tvärtom. Men de väcker också känslor. Här finns både logos och patos, tillsammans med insikten om att retorikens tredje del, etos – den svårfångade blandningen av auktoritet och förtroende – blir tydligare om den bärs av levande människor i stället för abstrakta institutioner, som en kung och en statsminister. Känslan blir särskilt framträdande när vi rör oss bortom listorna med filtar och batterier, till den mer undflyende mentala beredskapen, vad man kallar ”motståndsanda”. Här fylls sidorna av bilder som inte står sagan efter. Minsta barn kan förstå dem. En pojke blåser på en fjäder som förvandlas till en höna, bredvid uppmaningen att inte sprida rykten. Bakom bilden av radiomannen döljer sig en ondskefull skugga – var vaksam! Ett uppslag täcks av en stor spindel i ett nät vars trådar löper in överallt, i röda små stugor såväl som storskaliga kraftledningar. Och så en svensk tiger – förstås. MSB arbetar nu med hur en ny version av broschyren skulle kunna se ut, enligt uppgift till Ekot i ”skarpare” form för att spegla det säkerhetspolitiska läget. Riktigt skarpt vore kanske att lära av hur man tänkte förr? Att beredskapsanda inte bara kan informeras fram, och kanske förutsätter något för vår tid så provocerande som oroskänslor – som inför bilden av en stor spindel vars nättrådar tar sig in överallt? Och det finns säkert goda skäl att samla information om kris och krig i samma broschyr, kostnadsmässiga till exempel. Men en viktig dimension går förlorad när man buntar ihop kris och krig: blixtbelysningen av det existentiella undantagstillstånd som ett krig innebär, där ”krisen” är skapad av verkliga människor som vill verkliga människor illa. Även om både krisen och kriget ställer krav på termosar och vevradio, kräver kriget så mycket mer. Kanske är det rentav så att kriget förtjänar en egen skrift, en med både hjärna och hjärta: Om kriget kommer?

Katarina Barrling: Glöm inte känslan av vad krig innebär


Medan bomberna faller över Gaza har många opinionsbildare – som i vanliga fall vältaligt försvarar mänskliga värden – tystnat. Det skriver Mustafa Can, som varnar för att språket förstörs när det används till försvar av det oförsvarbara. En massaker på 1 200 kvinnor, barn och gamla och hundratals civila kidnappade likt mänskliga troféer kräver tvivelsutan ett rättmätigt svar. Men Israels nödvändiga respons på Hamas våldsorgie den 7 oktober förra året har förvandlats till en ohämmad attack på Gaza. Fyra månader av bombmattor bär vittnesbörd om att ödeläggelsen av Gaza inte bara kan handla om att förinta Hamas. Israels svar har blivit ett angrepp på ett folk och allt som en stat består av.  Bostäder, förskolor, skolor och universitet, lekparker, fotbollsarenor, barnteatrar, museer, kulturhus, historiska monument, kyrkor, moskéer, begravningsplatser, bagerier, kaféer, sjukvårdsinrättningar, busshållplatser, fabriker, butiker, ambulanser, brandbilar, gascentraler, kontor, jordbruksfält, olivlundar, vattenkällor… Medan Gaza blir till en mäld av allt sprängt, bränt, krossat och dött är det fascinerande att läsa och titta på intervjuer med israeliska företrädare och talesmän; ordvalen är desamma, retoriken likaså. Dödssiffror och vad som ser ut som rena avrättningar av palestinier – kvinnor, barn, gamla – som viftar med vit flagg medan de korsar gatan ifrågasätts och besvaras med att ”händelsen undersöks”.  Att Israel fällt inte enstaka utan hundratals av sina ”mest destruktiva” 1 000-kilosbomber i områden som man uppgett vara säkra besvaras med: ”Frågor av det här slaget kommer att undersökas i ett senare skede.” I den stora amerikanska kanalen MSNBC frågar den brittiske programledaren Mehdi Hasan den israeliske premiärministerns seniorådgivaren Mark Regev: ”Du accepterar att ni har dödat barn [i Gaza]? Eller förnekar du det?” Svaret: ”Nej, det gör jag inte. För det första vet du inte hur de människorna dog, de barnen.” Ett besvärande antal israeliska regeringsföreträdare och högerextrema politiker med messianska drömmar fortsätter att uttala ambitionen om folkfördrivning. Eufemismen ”frivillig emigration” likställs vid en ”moralisk akt”: ”Det är humant, det är logiskt, de är i alla fall flyktingar. Bättre att vara flykting i Kanada än flykting i Gaza”, är den liberale Knessetmedlemmen Rami Ben Baraks motivering.  Språket utgör ett nästan lika kraftfullt vapen på slagfältet som bomber, stridsvagnar och maskingevär. Det är med ord gränser förskjuts – eller stängs. Det är språket som mobiliseras för att vinna moralisk legitimitet över handlingar inför både det egna folket och omvärlden.  Orden kan tona ner omfattningen av en stor och grym händelse, trots att allt utspelar sig framför våra ögon. Med orden förvandlas det oförsvarliga långsamt men säkert till försvarligt.  Den obalanserade maktrelationen mellan palestinier, som länge varit fast i förtryck, fattigdom och ockupation, och Israel, som omtalas som en västerländsk demokrati och ljuset i ett i övrigt diktaturbelastat Mellanöstern, uppenbarar sig tydligt i valet av språkbruk. Den kollektiva bestraffningen att svälta ett folk blir till uttryck som det passiva ”svältkatastrof hotar i Gaza”. Ord som ”slakt” och ”massaker” har nästan uteslutande reserverats för israeler.  Medan palestinier sägs ha ”dött” så ”dödades” 1 200 israeler. Det förra är passivt – som om drygt 27 000 människor (enligt Palestinska myndigheten) av misstag råkar ha dött av bombningarna. Att ”döda” människor, däremot, är en aktiv handling

Mustafa Can: Svenska opinionsbildare tyst om dödandet i Gaza


Är det politikernas verkliga åsikter som sipprar fram när de av misstag namnger personer efter terrororganisationer eller tycks tala om ”rätt till folkmord”? Freud kan ha varit något på spåren, men ändå haft fel. När det stormade som värst kring socialdemokratiske riksdagsledamoten Jamal El-Haj – som deltagit i en palestinsk konferens med påstådd Hamas-koppling – försvarade partiledaren Magdalena Andersson honom med darrande röst i riksdagens talarstol. Men samtidigt råkade hon kalla honom ”Jamal El-Hamas”. Inte långt därefter filmades Ulf Kristersson på en öppen frågestund där han sa: ”Sverige och EU står enat i att Israel har rätt till folk...”, innan han rättade sig och fortsatte med ”… till försvar inom ramen för folkrätten”. En del tolkade Kristerssons uttalande som om han var på väg att säga att Israel har rätt till folkmord, och ett klipp med en felaktig översättning började spridas utanför Sverige. Finns freudianska felsägningar? Båda dessa grodor har uppmärksammats som exempel på freudianska felsägningar – där Anderssons och Kristerssons verkliga åsikter oavsiktligt skulle ha kommit fram. Men finns det belägg för att våra felsägningar är annat än innehållslösa misstag? Freudianska felsägningar syftar på oavsiktliga misstag i tal, som avslöjar något om ens undermedvetna tankar eller önskningar. Begreppet är döpt efter psykoanalysens grundare, Sigmund Freud, som i boken ”Vardagslivets psykopatologi” från 1901 beskrev och analyserade ett stort antal felsägningar som han refererade till som ”Fehlleistungen”.  Freud ansåg att sådana felsägningar inte var slumpmässiga, utan att de var ett sätt för det omedvetna att uttrycka förbjudna eller undertryckta tankar, önskningar eller begär. Freuds psykoanalys är i dag starkt ifrågasatt inom det vetenskapliga samfundet, men hans teorier om felsägningars betydelse har inte helt förkastats.¹  Experiment med elektrisk stöt En välkänd studie från 1979 av forskarna Motley och Baars gav stöd till att felsägningar inte sker helt slumpmässigt och att vissa situationer ökar risken för specifika typer av felsägningar.² I experimentet blev manliga testdeltagare slumpmässigt indelade i tre grupper och ombedda att läsa ord där de inledande bokstäverna hade bytts ut. Orden var antingen av sexuell natur, relaterade till elektricitet eller neutrala. I dagens digitala värld har varje offentlig person blivit mer sårbar. Deltagarna visade sig vara mer benägna att läsa fel på orden som hade kopplingar till elektricitet om de var anslutna till elektroder och informerade om att de skulle få en elektrisk stöt. Gruppen ledd av en kvinnlig testledare klädd på ett sexuellt utmanande sätt gjorde fler felsägningar med sexuellt relaterade ord, men inte andra ord. Försöksdeltagarna i den neutrala gruppen (manlig testledare, inga elektroder) var generellt mindre benägna att göra fel. Liknande slutsatser drogs i en studie från 2002 som utfördes av Köhler och Simon.³ Stress leder till felsägningar Det finns också teorier till varför vi gör verbala misstag som är relaterade till hur våra hjärnor bearbetar språk. Vi människor redigerar våra ord i huvudet innan vi talar, och övervakar oss själva för felaktigt eller olämpligt språk.⁴ Felsägningar kan därför ses som ögonblick där denna process misslyckas, och ett misstag slinker ut innan hjärnan lyckas fånga och redigera det. Enligt denna förklaringsmodell är felsägningar en oundviklig del av livet, och vi ska inte tillskriva dem någon särskild betydelse. Risken för denna typ av misstag kan dock öka i vissa situationer, till exempel när vi är stressade, distraherade eller lider av sömnbrist

Finns freudiansk felsägning? – Emma Frans vetenskapskollar


Bästa sättet att förbättra för civila i Gaza är att sätta tryck på Hamas. Det säger Jimmie Åkesson, nyss hemkommen från Israel. ”Jag fick ett gott mottagande”, säger partiledaren. Men officiellt vill landet inte ha kontakt med SD.  Den sverigedemokratiska delegationens resa i veckan var Jimmie Åkessons första besök i Israel. Detta trots att han sedan 19 år leder ett parti som vill vara Israels vän. För enligt den officiella hållningen i Israel är vänskapen obesvarad – landet har inga kontakter med SD på grund av partiets rötter i nazistiska rörelser. Men nu blev alltså Jimmie Åkesson inbjuden av premiärminister Benjamin Netanyahus parti Likud.  – Jag kände mig väldigt välkommen, säger Jimmie Åkesson, väl hemkommen i Sverige igen.  ”Bra nivå på mötena” I Israel träffade SD-delegationen två Likudministrar, ledarmöter i parlamentet Knesset och representanter för civilsamhället. Mötet som gjorde störst intryck på SD-ledaren var det med en pappa till en av de israeler som hålls som gisslan av Hamas.  Sverigedemokraterna har länge kämpat för att Israel ska ändra hållning. I maj förra året när Sverigedemokraterna Rickard Jomshof, riksdagsledamot, och Charlie Weimers, EU-parlamentariker, besökte landet var det flera parlamentariker som avbokade sina möten eller bad om att få vara anonyma, rapporterade Expressen. På den här resan var Jimmie Åkesson nöjd med mötena.  – Jag tycker det har varit en bra nivå, för att vara partiledare för Sveriges näst största parti. Jag fick ett gott mottagande.  Att en delegation från Kristdemokraterna, utan partiledaren Ebba Busch, på en resa fick ett möte med Benjamin Netanyahu är inget Åkesson lägger någon större vikt vid.  – Jag vet inte om vi har bett om att få träffa honom heller, säger Åkesson.  Spelar det någon roll vad deras officiella hållning är när SD ändå får träffa ministrar och släpps in i Knesset?  – Nej, i praktiken har det ingen som helst betydelse. Det betyder bara att jag får prata om deras officiella hållning i stället för saker som kanske är viktigare. Det har ingen betydelse för de relationer vi har byggt upp och fortsätter att bygga upp. Möjligheten att träffa högt uppsatta personer i det officiella Israel finns uppenbarligen ändå.  Högt uppsatta ville inte möta SD Men enligt David Stavrou, Sverigebaserad journalist som rapporterat om SD:s Israelresa i israeliska Haaretz, är det tydligt att den officiella policyn att inte ha kontakt med Sverigedemokraterna är oförändrad. Det står också klart, enligt Stavrou, att Åkesson inte fick samma bemötande som utländska partiledare brukar få. Enligt honom försökte SD också få till möten med flera högt uppsatta personer som tackade nej.  Det finns en högerfalang inom Netanyahus högerregering, som också splittrar Likud. Falangen har i åratal strävat efter att Israel ska knyta tätare band med högerpopulister i andra länder, snarare än med kristdemokratiska, liberala och socialdemokratiska partier. Det är härifrån inbjudan kom, enligt Stavrou.  Politiker som kommer till Israel får generellt ett officiellt besök i Förintelsemuseet Yad Vashem i Jerusalem, anordnat av israeliska UD. Också Sverigedemokraterna besökte museet – men inofficiellt som vanliga turister.  – Det känns inte som att statsapparaten i Israel har ändrat sig. De har fått möten med två ministrar som söker uppmärksamhet, säger Stavrou.  SD träffade israelisk ”extremhöger” Sverigedemokraterna mötte kulturminister Miki Zohar och diasporaminister Amichai Chikli. David Stavrou beskriver dem som extremhöger eller populister. Båda deltog i en konferens i söndags av organisationer som vill se bosättningar i Gaza efter kriget

Jimmie Åkesson träffade ministrar i Israel: ”Fick ett gott mottagande”


I dag är jorden utforskad ner till minsta skrymsle, medan satellittagna fotografier av vår glob bidrar till känslan av överblickbarhet. Den uråldriga drömmen om att upptäcka och kartlägga världen tycks ha gått i uppfyllelse – men var den värd sitt pris? I kortnovellen ”Om noggrannhet i vetenskapen” (1946) beskriver den argentinske författaren Jorge Luis Borges en kartritare så besatt av verklighetstrogenhet att hans kartor till slut blir lika stora som det område de ska avbilda: ”kartan öfver en enda provins täckte en hel Stad och kartan öfver Imperiet en hel Provins”. När man läser Borges 2024 är det lätt att associera till Google Earth, fast, som Timo Menke skriver i tidskriften Verk, med omvänd innebörd: ”istället för att kartan ritas lika stor som territoriet det beskriver, ryms jorden i en fickdator”.  Ja, mycket har hänt inom geografiforskningen sedan Scipio i Ciceros ”De re publica” (54–51 f Kr) drömde om ett ensamt litet jordklot svävande i världsrymden. Men hos Scipio finns fröet till vad rymdfilosofen Frank White över 2 000 år senare kallade för ”översiktseffekten”. Den beskrev hur astronauter kände sig efter att ha sett jorden ovanifrån: ”Den drabbade insåg plötsligt att vår planet är en skör värld, skyddad av en livgivande men papperstunn atmosfär i ett ogästvänligt universum.” I stället för hybris erfor astronauterna förbrödring och ömhet. Språnget ut i rymden fick dem mest av allt att tänka på den jordliga hemvisten, den ”bleka blå pricken” som astronomen Carl Sagan skulle kalla den i en kommentar till det foto som rymdsonden Voyager 1 tog av oss innan den försvann ut ur solsystemet för gott.  Staffan Bergwiks bok ”Terranauterna. Om människans dröm att upptäcka och kartlägga världen” (Norstedts) är ett slags den mänskliga överblickens historia, från 8 000 år gamla väggmålningar till gps:er i omloppsbanor, via luftballonger och flygfoton. Bergwik är professor i idéhistoria och har tidigare forskat om bland annat genusstrukturer i naturvetenskap. Ett ambivalent förhållande till den västerländska kunskapstraditionen präglar den (oerhört rikt och vackert illustrerade) föreliggande volymen; människans längtan efter att överblicka är intimt sammankopplad med hennes vilja att dominera. Den som ritar kartan kommer strax försöka lägga världen under sig, ”kartlägga naturresurser” och ”bygga industriella samhällen med ekonomisk tillväxt”, nästan alltid på miljöns och de fattigas bekostnad.  Här talar Bergwik med såväl den franske filosofen Bruno Latour som den amerikanska feministiska vetenskapsteoretikern Donna Haraway. Latour är känd för sin kritik av det västerländska överblicksperspektivet, som han menar har ”förgiftat vårt tänkande” och drivit oss till att exploatera jordens resurser. Haraway, som identifierat den geografiska dominanssträvan som specifikt manlig, lanserade i slutet av 80-talet begreppet ”gudstricket”. Det ”bestod i att inta en position som man påstod var ingenstans, men från vilken man ändå ansåg sig kunna se allt”. Sanningarna som formulerades där blev således ”oberoende av tid, rum och sammanhang”; det gick ”att betrakta utan att själv behöva bli förklarad eller förstådd”, och vetenskapen hade plötsligt ”trollat bort sin egen utgångspunkt”. Donna Haraway hade en poäng. Seendet är inte neutralt, särskilt inte det som föregick fotografiet

Recension: ”Terranauterna” av Staffan Bergwik


Vårt land blir medskyldigt till att palestinier i Gaza inte får tillgång till humanitär hjälp. Det går inte kalla detta något annat än kollektiv bestraffning och det är en chockerande handling, skriver Helena Lindholm och Nina Gren.  Vi har i dagarna nåtts av beskedet att Sida stoppar det humanitära biståndet till FN-organet UNRWA. Detta efter Israels anklagelser om att flera palestinska anställda deltog i terrorattacken mot militäranläggningar och civila den 7 oktober 2023. Trots att Israel inte har presenterat några bevis för att de namngivna FN-anställda har deltagit i attacken tycker biståndsminister Johan Forsell att beslutet är bra. Detta innebär att svenska myndigheter och regeringsföreträdare accepterar kollektiv bestraffning av palestinier utan någon vidare bevisbörda. Hjälporganisationer så som Oxfam och norska Flyktinghjälpen (NRC) har klargjort att beslutet att stoppa nödhjälpen kommer att få förödande konsekvenser för människorna i Gaza eftersom UNRWA är det organ som har absolut bäst kapacitet och struktur för att på ett effektivt sätt distribuera nödhjälp. Den hungersnöd som redan existerar i Gaza kommer ytterligare att förvärras. Som om det mänskliga lidandet inte vore nog så är Sidas beslut också ett brott mot internationella konventioner. UNRWA är mer än en organisation som står för humanitärt stöd. Förkortningen står för the United Nations Relief and Work Agency for Palestine Refugees in the Near East och är det FN-organ som registrerar och bistår palestinska flyktingar i Palestina men också i Jordanien, Syrien och Libanon. UNRWA står för bland annat grundläggande hälsovård, skolgång, infrastruktur och humanitärt stöd till de palestinska flyktingarna som alltjämt lever i flyktingläger. Idag beräknas mer än en tredjedel av den palestinska befolkningen på Västbanken och en majoritet av befolkningen i Gaza vara flyktingar registrerade hos UNRWA. I Gaza är hälften av dessa flyktingar bosatta i läger och på Västbanken en femtedel, medan övriga bor utanför flyktinglägren. Det palestinska flyktingskapet är ett resultat av Al-Nakba 1948 och fördrivningen av cirka 750 000 palestinier från deras hem. UNRWA bildades i slutet av 1949 för att ge akut hjälp till de palestinska flyktingarna eftersom varken Israel eller arabländerna ville ta ansvar för de bortdrivna palestiniernas öde. Mer än 70 år efter grundandet förkroppsligar organisationen ett unikt internationellt engagemang dedikerat till palestinska flyktingars välfärd. UNRWA är också en stor arbetsgivare i Mellanöstern; inte minst anställer UNRWA lokala palestinska flyktingar som lärare, socialarbetare, sophämtare, sjuksköterskor, läkare och administratörer.  Eftersom UNRWA är det enda FN-organ som skapats för att hjälpa en viss flyktingbefolkning har UNRWA ett nära och långsiktigt engagemang för befolkningen man avser att hjälpa. Det finns en enorm kunskapsbas och kontextuell förståelse hos UNRWA. Detta gör det möjligt för organisationen att arbeta effektivt och att snabbt anpassa sig till flyktingarnas behov, men närheten har också lett till anklagelser om att organisationen är för nära flyktingarna och att UNRWA tar hänsyn till och accepterar palestinska politiska anspråk.  Detta är inte första gången som UNRWA attackeras av Israel och USA och anklagas för att inte vara tillräckligt opartiska i sitt uppdrag. Även om anklagelserna att FN-anställda varit delaktiga i attacken den 7 oktober visar sig stämma utgör alltså sådana anklagelser ett mönster av att misskreditera UNRWA bland parter som helst vill att den palestinska flyktingfrågan ska glömmas bort. Utan att vara alltför konspiratoriska kan vi också notera att anklagelserna mot UNRWA kom väldigt lägligt för Israel, nämligen dagen efter ICJ:s första uttalande om folkmordsåtalet mot Israel

Sverige bidrar till kollektiv bestraffning, skriver Helena Lindholm och Nina Gren


H&M-aktien rasade på det oväntade vd-bytet och ett svagare resultat än väntat. Ambitionen att nå 10 procent rörelsemarginal 2024 kvarstår, men det har inte gått i rätt riktning under andra halvåret 2023. Trots det ändrar Affärsvärlden fot och rekommenderar nu köp i aktien.  Det blir Daniel Ervér som tar över som ny vd för H&M efter att Helena Helmersson meddelat att hon önskar lämna posten. Budskapet ska ha kommunicerats i december till ordförande Karl-Johan Persson som med kort varsel lyckats övertyga den nya efterträdaren som tillträdde direkt i samband med bokslutet. Ervér har jobbat i koncernen totalt 18 år, senast som ansvarig för varumärket H&M som är det klart största jämfört med koncernens övriga som COS, Monki, Weekday, &Other Stories och Arket.  Det blir också han som nu får ta över målet att nå 10 procent rörelsemarginal vilket är ambitionen för 2024. Utvecklingen under andra halvåret 2023 har dock inte gått helt i rätt riktning. De ”externa faktorer” i form av bland annat fraktkostnader, råvarupriser och valutakurser som plågat H&M under en tid har förbättrats kvartal för kvartal under 2023.  I takt med det har rörelsemarginalen lyft från bottennivåerna kring dryga 1 procent till senaste kvartalens 7-8 procent.  Trenden under tredje och fjärde kvartalet har dock varit något svag. Tillväxten har blivit sämre än tidigare bedömningar, bruttomarginalen inte riktigt lika hög som väntat, och rörelsekostnaderna har stigit trots ett pågående kostnadsprogram som ska spara 2 miljarder kronor på årsbasis. Under året var rörelsemarginalen som högst det andra kvartalet på 7,5 procent. Därefter har den fallit tillbaka till 6,8 procent (Q3) respektive 6,7 procent (Q4). Andra kvartalet har dock historiskt varit det säsongsmässigt starkaste så kanske är det ändå i sin ordning. Utsikterna från bolaget är att de externa faktorerna fortsätter förbättras in i det första kvartalet. Detta till trots ser det svårt ut att nå 10 procent  rörelsemarginal, och i kvartalet tonade bolaget ned skrivningen från att vara ett ”mål” till att bli en ”ambition”. Det är också talande att inte en enda av det dussin analytiker som lagt färska estimat efter bokslutet tror att bolaget kommer nå dit. Spannet för 2024 är en rörelsemarginal på mellan 7,0 procent och 9,2 procent.  Vi har skissat in en rörelsemarginal på drygt 7,5 procent så som bolaget redovisar, vilket exklusive leasingeffekter blir ungefär 7,0 procent för 2024. Inte heller kommer det bli lättare av att tillväxten nu tycks ännu trögare än vanligt. Det är länge sedan H&M var någon snabbväxare, men under 2023 saktade tillväxten i lokal valuta ned till 1 procent. Siffran för fjärde kvartalet var minus 1 procent. Och under december och januari – det vill säga de två första månaderna av första kvartalet för 2024 – föll omsättningen med 4 procent i lokal valuta. Positivt är dock att varulagret fortsätter minska. Från 42,5 miljarder föregående år till 37,4 miljarder kronor vid utgången av november. Som andel av försäljningen var varulagret 15,8 procent vilket är en av de
lägre siffrorna på flera års tid. Bolagets finansiella nettokassa är fortsatt stor kring 9,3 miljarder kronor, vilket ger stöd åt den bibehållna utdelningen på 6,50 kronor per aktie trots att vinsten bara blev 5,35 kronor. Nu är dock ambitionen att öka investeringarna från omkring 9 miljarder under 2023 till 11-12 miljarder kronor under 2024. Det ska bland annat gå till butiksnätet och fortsatta investeringar i teknik.  Särskilt mycket nya butiker verkar dock inte stå på agendan, planerat är en nettominskning på 60 butiker under året

Efter det stora raset – nu rekommenderas köp i H&M-aktien


Hur ser egentligen en borgerlig kulturpolitik ut – är det platt-tv-höger eller klassiska bildningsideal som gäller? Stina Oscarson har brottats med frågan sedan budgeten presenterades – nu svarar kulturminister Parisa Liljestrand. Jag sitter vid ett litet runt bord i regeringskansliets bibliotek och väntar på kulturministern. Hon har suttit i drygt ett år och jag har bestämt mig för att göra ett försök att förstå vilken ideologisk inriktning det egentligen är på kulturpolitiken nu när vi fått en borgerlig regering. Visst har det redan varit ett par strider som vållat rubriker på kultursidorna. Men då har det främst handlat om enskilda exempel, som den lokala politiken i Norrköping eller när SD med jämna mellanrum får för sig att demonstrera sin makt över bibliotekens sagostunder. Men på statlig nivå? Frågan är, tänker jag, om inte Sverige där egentligen alltid har haft en socialdemokratisk kulturpolitik. Mer eller mindre. Och det är kanske inte så konstigt. På det hela taget handlar det om så lite pengar att ingen riktigt funnit det värt att ta striden mot ett röststarkt kulturliv som ständigt verkar längta tillbaka till den tidigare kulturministern Bengt Göransson. Så någon tydlig idé om vad en borgerlig kulturpolitik skulle innebära har jag inte. Därför har jag spanat efter tecken. Nöjd med budgeten Går vi mot en nyliberal slakt av det offentliga eller mot en bildad borgerlighets omsorg om bildning och institutioner? Budgeten brukar hur som helst vara en nyckel och jag väntade därför med spänning på presentationen i slutet av oktober. Men jag blev ärligt talat bara mer förvirrad. Exakt klockan 14.15 kommer hon. Och jag väljer att börja intervjun just där, i presentationen av budgeten, och frågar Parisa Liljestrand om hon var så nöjd som hon verkade. – Ja, jag är nöjd med budgeten. Men jag ser ju min roll kanske lite annorlunda än vad många andra gör. Det kan lätt bli en föreställning, att jag är branschens företrädare i regeringen, men jag ser ju mig själv som medborgarnas kulturminister. Och om man har det perspektivet, då är det ganska lätt att se att jag är nöjd med en budget som i det stora hela svarar mot de problem som vi har i Sverige i dag. Där vi trots ett svårt ekonomiskt läge ändå klarar av att lägga mycket höga anslag, både på försvaret och polisen och samtidigt värnar kulturen genom att hålla fast vid de anslag vi har. Vilket i praktiken blir en minskning med tanke på inflationen. Och en direkt följdfråga blir då om du slogs för att få mer pengar? – Alltså jag tror att man måste ha en annan ingång in i den frågan… Ja, fast jag undrar det.  – Då skulle jag vilja svara så här, att för mig handlar det inte om att vi är 24 statsråd med 24 portföljer som slåss. Utan för mig handlar det om att vi är en regering, och det är en budget som den här regeringen presenterar.  Men hade du velat ha mer pengar?  – Det vore förnämt av mig att säga att jag inte ville det. Då vore jag nog fel person för uppdraget.  Kultur på flera ben Jag frågar därför att om man pratar klassisk borgerlig politik så kan man ju också ha den uppfattningen att kulturen inte ska ha mer pengar utan i högre utsträckning stå på egna ben. – Jag tycker ju att kulturen ska kunna stå på flera ben, där det offentliga måste vara ett.  Men tycker du att den bör stå på mer självständiga ben än vad den gör i Sverige i dag? – Låt mig börja med att slå fast att en viss typ av kultur kommer alltid behöva vara offentligt finansierad. Den delen är liksom en del av vår demokratiska struktur. När man sedan har sagt det, då tycker jag att det är fullt legitimt att prata om att vi också måste kunna titta på hur kulturen kan vara mer oberoende och då tror jag att man behöver hitta fler finansieringskällor

Kulturminister Parisa Liljestrand om kritiken: Visst är det galet?


The Last Dinner Partys raketkarriär har fått många att avfärda bandet som en ”skivbolagsprodukt” men debutalbumet skingrar snabbt alla sådan tankar. Det här är självsäkerhet och fullfjädrad jäkla swag!  Det är ingen nyhet att rockmusiken befinner sig i ett rasande uselt skick.  2024 betraktas den mest som en angelägenhet för åldrande raggare i sina husvagnar på Sweden Rock.  London-kvintetten The Last Dinner Party bryr sig inte det minsta om detta. Med sångerskan Abigail Morris och gitarristen Emily Roberts i spetsen bildades det fem unga kvinnor starka rockbandet med stort R i slutet av covid-pandemin.  Bandets ursprungstanke var att deras namn skulle föra tankarna till en hedonistisk bankett och det är en sådan de iscensätter på sitt debutalbum.  I sitt hemland är de omtvistade för att vara en ”skivbolagsprodukt”. Ett led i bevisföringen var att de bjöds in som förband till The Rolling Stones i Hyde Park nästan ett år innan de ens gett ut sin debutsingel.  Och långt innan debutalbumet har de redan besökt Sverige två gånger, förra sensommarens Way Out West och som förband till den irländska invasiva trubaduren Hozier på Avicii Arena. Nej, dessa föregicks inte av någon försynt turné i en halvtrasig van och en potentiellt framtida mytomspunnen spelning inför 29 betalande på, säg, Melodybox i Hägersten. The Last Dinner Partys ”Prelude to ecstasy” inleds med en instrumental symfonisk ouvertyr. Ansatsen är pampig och anspråksfull. De försöker uppnå det både svåraste och viktigaste ett popband kan göra; att skapa en egen värld, ett unikt popuniversum, en subkultur med egna klädkoder. Inför tidiga konserter uppmanade de till och med konsertbesökare att klä sig viktorianskt eller som något ur en Bröderna Grimm-saga. Kanske bör man förbehållslöst älska ”Game of Thrones” eller ha växt upp med Harry Potter för att fullt ut kunna tillgodogöra sig deras fantasy-cosplay och estetik. Men precis som deras look är musiken grandios och djupt teatral. Tankarna går spontant till Queen och metal-ironikerna The Darkness via – i sammanhanget oundvikliga – Florence & The Machine. Men också en smula till italienska Eurovision-bandet Måneskin. Få band har i modern tid påvisat hur det nedärvt dogmatiska regelverk som alltid dikterat rockmusikens coolhetsnormer plötsligt var betydelselöst och ersatt av en helt bekymmerslös tolkning där det ena (säg, The Velvet Underground) högst hälsosamt inte längre betraktades som finare än något annat (säg, The Scorpions eller, för den delen, Bette Midler). Ställt jämte samtida kritiker-omhuldade brittiska indie-band som hemlighetsfulla bar italia eller politiska Benefits är det relativt knepigt att acceptera hur The Last Dinner Party ens kan kategoriseras som ”indie”. Detta är ju snarare noggrant och skickligt regisserad symfonirock, från första stund redo för världens allra största arenor. ”Prelude to ecstasy” beter sig som en fysisk invasion av alla ens sinnen; det är musik som trycker på alla knappar – och drar upp alla reglar till elva – samtidigt. Djupt sentimental hjärtesorg samsas under loppet av en och samma sång med Xena Warrior Princess-rock, en feministisk swag, gitarrsolon och försiktigt avantgardistiska ambitioner, i snett nedstigande led från både, säg, Sparks och Kate Bush. En varningstext på omslaget skulle till och med lyda: kan innehålla spår av King Crimson.  Tycker jag om dem? Jag vet inte riktigt. Det är heller knappt en speciellt central fråga. Det bombastiska anslaget gör mig åksjuk. Som om jag efter både sockervadd och popcorn motvilligt tvingas upp i bergodalbanan på Gröna Lund. Men det gör nu inte The Last Dinner Party till en, rent popteoretiskt, mindre fascinerande skapelse. Tvärtom. Jag har ju enormt kul vid anteckningsblocket i deras sällskap.  The Last Dinner Party är också något av ett storbolagsexperiment för att se vad som sker om man behandlar – och marknadsför – ny ung rockmusik som vore den en ny tv-serie i fantasy-miljö

Recension: Lokko om Last Dinner Partys Prelude to ecstasy


Efter hajpen på sociala medier tömdes apoteken på bantningspreparat. Det gynnade danska Novo Nordisk som i veckan blev andra europeiska bolaget att nå ett börsvärde på 500 miljarder dollar.  Läkemedelsjätten har nått stora framgångar de senaste åren speciellt inom obesitasvården med läkemedel som Ozempic och Wegovy.  Nu blir bolaget det andra europeiska företaget att nå ett börsvärde på 500 miljarder dollar, cirka 5000 miljarder kronor. Det andra är den franska lyxjätten LVMH som bland andra äger varumärkena Louis Vuitton, Bulgari och Dior.  Novo Nordisk är världsledande tillverkare av läkemedel för behandling av diabetes och övervikt. Under förra året blev dessa omtalade på sociala medier som ett effektivt verktyg för viktnedgång. Detta genom att medicinerna hämmar aptiten. Företagets försäljning för helåret steg med 38 procent till 215 miljarder danska kronor. Företaget har också ökat antalet anställda med omkring 6 000 personer 2023.  Det danska läkemedelsbolaget har en lång väg att gå för att mäta sig med världens allra största företag när det kommer till börsvärde. För att sätta det hela i perspektiv hade de stora techbolagen Apple och Microsoft den 1 februari ett börsvärde om 2 870 respektive 3 000 miljarder dollar. Men i jämförelse med Stockholmsbörsens största bolag, AstraZeneca, även det ett läkemedelsbolag, är Novo Nordisk en jätte. Nästan dubbelt så stort som sin svenska branschkollega, som har ett börsvärde på drygt 200 miljarder dollar. I ett litet land som Danmark sticker Novo Nordisk ut. De senaste årens snabba tillväxt har gjort att bolaget plockas ut när landet beräknar BNP, för att siffrorna annars blir för snedvridna.  Efterfrågan har skapat problem. Diabetesförbundet gick i somras ut med en varning då en medlemsundersökning visade att nästan var tionde medlem stod utan medicin. I samma undersökning fastställdes också att var fjärde medlem varit med om att deras medicin varit slut på apotek.  Före jul gick även Läkemedelsverket ut och uppmanade läkare att enbart skriva ut medicinen till diabetespatienter.  För att möta den höga efterfrågan meddelade Novo Nordisk att de ska utöka tillverkningskapaciteten. För att förverkliga detta investerades 8,7 miljarder dollar förra året.


Gustav har lärt sig allt han vet om sex från kvinnor vars namn slutar på .jpg. Adam Svanell har skrivit en roman om en ensam killes resa från menlös till något mycket värre – och den väcker obehag. I ”Brev till en ung poet” skrev Rilke till den aspirerande poeten Franz Kappus att den svåraste av alla uppgifter var att älska, ett arbete som allt annat bara var förberedelse inför. Unga människor, som är nybörjare i allt, vet inte hur man älskar någon annan: de måste lära sig det. Den Guldspadenominerade och Stora journalistpris-vinnande journalisten Adam Svanells debutroman ”Vildsvinet” utspelar sig i denna mellanfas, tiden då man har förmågan att älska någon annan utan att förstå vad man bör göra med denna känsla. Romanen kretsar kring den 31-årige Gustav, en ”för snäll” kille vars bästa vän Samuel nyligen tagit livet av sig. Trots att Gustav inte är en oskuld (vilket han upprepar för sig själv) och har ett bra jobb som pr-konsult har han aldrig lyckats ha en verklig relation. Han är någon som sig lärt allt han vet om sex från kvinnor vars namn slutar på .jpg, vars Pornhub-sökningar består av fake agent, casting, och stepmom. På Samuels begravning träffar han skådisen Julia – varpå en kärleksrelation försiktigt börjar blomstra. Det går sådär: Gustav kan inte acceptera att någon tycker om honom, frågar sig ständigt vad Julia ser i honom och blir alltmer svartsjuk medan Julia pendlar mellan Madonna och Hora. Ja, en omogen mans första relation kort och gott, man vet ju hur de brukar gå. ”Nånstans handlar ju allt det här ändå om att manligheten är i kris,” säger en romanfigur om SD:s ökade relevans i det svenska samhället, en mening som skulle kunna figurera som sammanfattning för hela denna roman, men vari består denna kris egentligen? Det är väl inte att unga män känner sig allmänt vilsna vad gäller relationer, det om något lär vara sammankopplat med moderniteten, men kanske är den beroende av den digitala infrastruktur som förstärker ens känsla av orättvisa, som möjliggör att man håller sig fast i en identitet man säger sig hata.  Som Gustav tänker när Samuel i en flashback frågar honom kring relationer: ”De senaste åren hade det förändrats. Folk pratade om att vi fanns. Vi hade fått ett namn och det namnet var överallt.” Gustav behöver inte hänga på incel-forum för att ha incel-männens olika frustrationer puttrande inom honom, för att känna att incel är just det han är. Som psykologiskt porträtt är ”Vildsvinet” trovärdigt, och jag uppskattar särskilt hur Svanell tar sig an den digitala kommunikationens olika fallgropar och manipulationer: text komponeras i antecknings-appen innan de klistras in i chattfönstret så att den andre parten inte kan se hur lång tid det tar att skriva, meddelanden markeras som lästa långt innan de besvaras. Möjligheten att mogna, att bli en bättre version av sig själv, ter sig allt svårare när ens historik finns dokumenterad online, när vi är såväl tillgängliga som offentliga 24/7. Som Ivan Chtcheglov nästan skrev: överallt har unga människor fått välja mellan kärlek och smartphonen. Överallt har de valt smartphonen. Det huvudsakliga problemet med romanen är dock en formfråga: i skildrandet av Gustavs utveckling från menlös kille till något mycket värre redogör Svanell för varenda dejt med Julia, varenda öl Gustav tar med vänner: det är en 200 dagar lång relation som skildras på 350 sidor. Dialogen är naturalistisk, vilket som effekt kan fungera då och då, en förankring av berättelsen i en igenkännbar värld.  Men man vill inte ha hela utekvällar med vänner korrekt transkriberade, de flesta av oss skulle nog dö av skam om någon satt och skrev ner allt skit man snackade med sin partner

Recension: Adam Svanells Vildsvinet – kan en incelkille älska?


En gång i tiden försökte det franska spelbolaget sätta stopp för sin svenska konkurrent genom att fängsla dess vd. Nu vill man köpa bolaget för 29 miljarder kronor. Vd:n Stéphane Pallez vill att bolaget blir störst i Europa. I förra veckan la den franska speljätten FDJ bud på Kindred. Men bolagen har en historia som sträcker sig längre tillbaka i historien än så.  Då av en helt annan karaktär.  År 2007 polisanmälde FDJ Kindred, som vid den tidpunkten hette Unibet.  FDJ var då ett statligt spelmonopol, likt Svenska Spel,  Unibet en svensk uppstickare som dragit nytta av digitaliseringen och kringgått spelmonopolet i Europa genom att skaffa sig spellicenser på Malta.  För 17 år sedan stod de statliga europeiska spelmonopolen ännu starka och FDJ såg inte med blida ögon på Unibets framtåg.  Droppen var när Unibet bestämde sig för att sponsra ett cykellag i cykeltävlingen Tour de France, en sport och ett lopp där FDJ var vana att synas.  Satt fängslad i Schipholfängelset Unibets dåvarande vd Petter Nylander greps  på fransmännens begäran när han var på besök i Amsterdam. Han satt häktad i två dygn. – Jag blev fråntagen rubbet: skosnören, vigselringar – allt. Efter några timmar fördes jag till en liten cell i det berömda Schipholfängelset, berättade han då för Aftonbladet. – Det var tufft, jag fick sitta med tungt kriminella och folk skrek oavbrutet. Jag kände en enorm ovisshet och maktlöshet. Jag fick inte prata med min familj. Det hela kändes som ett stort rättsövergrepp. Jag försökte kura ihop mig och sova lite, säger han. Men bara några år efter det avskaffade Frankrike sitt monopol för onlinespel. EU-kommissionen reagerade starkt mot franska statens försök att skydda sitt monopol, och i slutändan kom arresteringen snarast  att snabba upp den franska avregleringsprocessen.  FDJ vill växa utanför Frankrike Marknaden öppnades för konkurrens 2010 och 2019 börsnoterades Group FDJ med ett tydligt mål att växa globalt.  Samma bolag vars vd en gång arresterades vill FDJ nu köpa med ett bud på 130 kronor per aktie. Ett totalvärde på 29 miljarder kronor. – Marknaderna har mognat sedan häktningen, säger Stéphane Pallez. Hon är vd på FDJ och landade i Sverige i tisdags tillsammans med president Emmanuel Macron, som en del av Frankrikes näringslivsdelegation. – Vänta, jag måste bara sätta på mig lite färg, säger Stéphane Pallez med franskbruten engelska och tar fram ett rosa läppstift från Chanel.  Snart kan hon bli vd för det näststörsta spelbolaget i Europa. Men för henne handlar det inte om ”kanske” utan snarare ”när”. – När vi tar över Kindred blir det vårt stora steg ut i världen, säger Stéphane Pallez. Är noterat på Stockholmsbörsen Hon vill att FDJ ska växa utanför Frankrike, det är ingen hemlighet. I somras förvärvades irländska Premier Lotteries för omkring 4 miljarder kronor och under hösten som följde köpte man franska Zeturf för strax under 2 miljarder kronor. –  Kindred blir dock ett enormt steg in på den europeiska spelmarknaden, säger Pallez. Kindred äger spelsajter som svenska Maria Casino och Unibet, brittiska 32Red och finländska Kolikkopelit. Det är noterat på Nasdaq Stockholm och en av Europas största aktörer.  Slås de samman med FDJ blir det den näststörsta spelaktören på den europeiska marknaden. Efter att FDJ presenterade sitt bud rekommenderade Kindreds styrelse aktieägarna att tacka ja till budet och samma dag rusade bolagets aktiekurs, plus 16,7 procent vid börsstängning. Var ett statligt spelbolag Ägare motsvarande 27,9 procent av aktierna har accepterat budet, bland annat franska Premier Investissement SAS och Nordea. De resterande procenten har fram till den 19:e november på sig att acceptera budet. Dröjsmålet beror på att affären kräver myndighetsgodkännanden

Franska FDJ försöker köpa spelkoncernen Kindred


Under ”Mello” beter sig hela Sverige som en svärmorsdröm som svassar in och är ”trevlig”. Christian Daun saknar diskbänksrealismen i årets startfält. Förra året stod Uje Brandelius och hans låt ”Grytan” för en komplott mot Melodifestivalen. En vardagspoetisk ballad om en gryta som bränner fast. Innerlig, uppriktig. En droppe diskbänksrealism i ett hav av verklighetsflykt. En korpsvart sanningssägare i Green room. Doktor Kosmos-sångaren blev förstås toksist, vilket han också själv hade förutspått. I efterhand framstår Brandelius medverkan som vänligt subversiv. Det var ju aldrig ett försök att pissa på lägerelden, snarare ett försök att mata lågorna med livsluft.

Det framgick när SVT, julen till ära, sände ett uppsamlingsprogram. Förvånande nog var det Brandelius, den vresiga och skäggige, som fick agera värd när mer käcka artister som Kiana och Marcus och Martinus sammanstrålade för att prata Mello-erfarenheter över just den gryta på älg och kantareller som Brandelius låt avhandlade.

Var detta TV4-gull-gull ett försök att råda bot och bättring från Brandelius sida? Ville han visa att han trots allt accepterade de glättiga Mello-premisserna? Att han inte var någon deppröv? Inte alls. I andningshålen mellan grytkok och kanelbullsbak stack han in små kluriga frågor och funderingar. Varför är alla så glada i Mello hela tiden? Borde inte ett brett underhållningsprogram kunna spegla hur livet faktiskt är? Finns det inte plats för skilsmässor och vinterkräksjuka i ett sådant program? Grytor bränner ju faktiskt fast ibland.

Gissa om det blev tryckt stämning. Gissa om jag jublade över detta hemma i tv-soffan. Je suis Uje.  Ända sedan barnsben har jag blivit illa till mods av underhållningsprogram som ”Doobidoo”, ”Så ska det låta” och ”Mello”. Och det handlar inte om något elitistiskt ryggmärgsförakt mot allt folkligt, det handlar om sorg över överenskommelsen om vad det folkliga tillåts vara. Så fruktansvärt befriande att höra Brandelius ondgöra sig över Panetoz orimliga glädje. Han erkände att han gömde sig i logen för att slippa springa in i det ständigt dansande killgänget. Det hade jag också gjort. ”Då kanske du tycker att vi är för glada också,” frågade Marcus och Martinus vettskrämt. Ja, svarade Brandelius. Jag tycker faktiskt att ni är lite för glada.

Under Mello beter hela Sverige sig som en sociopat. En sociopat till svärmorsdröm som svassar in och är ”trevlig” – och det värsta av allt är att sociopatens inställsamhet går hem. Det är en skymf för alla anhängare av uppriktighet.

Fjolårets programledare Jesper Rönndahl hade licens att pika den heliga kon, vilket han också gjorde. Bland annat genom en attack på låtskrivaren Thomas G:sons hitformel. Han var uppmuntrad att göra det, ”hellre övertramp än undertramp” löd beställningen. Ändå drog en kritikstorm av Ingunns magnitud in över landet. Och den bedarrade inte förrän blott ja-sägare återstod.

Redan valet av Carina Berg skvallrar om vilket ”Mello” SVT vill ha 2024. Glatt och spralligt. Oförargligt med skrattgropar. Mello ska vara en fredad zon, en fristad dit världens oro och ÖB:s krigslarm inte når. Artistuppropet där drygt 1 000 svenska artister motsätter sig Israels medverkan i Eurovision är förstås oönskat grus i maskineriet för Mellos grindvakter. Aftonbladet nöjeskrönikör Torbjörn Ek avfärdade upproret som ett sätt för kreddartister att håna Mello och Eurovision. ”Varför ska ni ge er in och diskutera och ha åsikter om den tävling som jag och så många andra i Sverige älskar”, skrev Ek

Valet av Carina Berg skvallrar om vilket Mello SVT vill ha


Lorcas pjäs ”Yerma” är som en tragisk dikt. På Dramatens stora scen iscensätter gästande regissören Lisaboa Houbrechts  ett ritualiserat och vackert triangeldrama – som också skapar distans. Federico García Lorcas ”Yerma” slutar med ett hedersmord, men inte i gängse patriarkal mening. ”Jag har dödat mitt barn” är hennes sista sjungande replik efter att ha strypt maken Juan och frigjort sig från det tillstånd av icke-fullbordande som hennes barnlöshet stämplar henne med. I det belgiska registjärnskottet Lisaboa Houbrechts bearbetning av Lorcas poetiska drama är det inte denna gärning som sätter punkt, utan hon parafraserar avrättningen på Lorca själv som skedde i händerna på spanska fascister under spanska inbördeskrigets början. Lorcas politiska vision med teatern har aldrig varit lika handgriplig som hos till exempel hos Bertolt Brecht, utan ligger snarare i drivkraften att gestalta det allmänmänskliga – kärleken, livet, döden – ofta med en inramning som knyter an till det folkliga livet: sång, dans, det rituella. ”Teater är poesi som lyfter från boksidorna och blivit människa” har han sagt. I ”Yerma” uppenbarar sig detta mänskliga genom den ofrivilligt barnlösa titelfiguren (Yerma betyder ”ofruktbar”) som befinner sig i ett kärlekslöst äktenskap och ser kvinnorna i sin omgivning gå enligt naturens ordning.  Figuren Victor finns också, en kamrat till maken och antydd älskare till Yerma. Här är han iklädd rollen som Lorca som, liksom sin verkliga förlaga, är poet och homosexuell. Här utkristalliserar sig således, jämte barnlösheten, ett triangeldrama mellan Yerma, Juan och dennes älskare Lorca. Relationen till väninnan Maria (Elle Kari Bergenrud) bjuder på homoerotiskt laddad jämvikt under inledningen. Det står även klart att det inte är Yermas livmoder som är förtorkad. Detta signaleras genom den runda scenupphöjningen med en vattenkropp i mitten som belyses av symmetriskt anlagd ljussättning. Det är ett fuktigt, fruktbart sköte i vilket Nina Zanjanis förryckta Yerma ger uttryck för sin sexuella och emotionella frustration gentemot Christoffer Svenssons kylige Juan. I periferin betraktar Lorca dem, han med bläcket i sina ådror, och lockar ut Juan med den kärlek och lust som i äktenskapets säng förblivit oförlöst. De andra kvinnorna i byn, iförda moderniserade allmogekläder, passerar som otillförlitliga karaktärsvittnen gentemot Yermas väsen och skvallrar och fördömer, medan andra försöker att lindra hennes plågor genom bön och frierier. Det är en vacker föreställning, men det är också som att människorna i Lorcas brokiga, pastorala miljöer aldrig riktigt materialiserar sig genom Houbrechts regi, utan de uppehåller sig i det ogripbara och distanserade, som en mandalamålning vars symmetriska linjer blir urskiljbara först på avstånd. Det finns ett ritualiserat grundanslag här, med den droniga musiken med folkliga inslag och de koreograferat stiliserade rörelserna hos skådespelarna och ett näst intill liturgiskt kalibrerat flöde av människor in och ut på scen. Det är som att teatern även ger människor plats att bli poesi.

Recension: Lorcas pjäs ”Yerma” blir ett vackert triangeldrama på Dramaten


De blandar allt – men det låter ändå bara som Dina Ögon. Låtarna på nya albumet är inte lika omedelbara som på de föregående skivorna – men de smyger sig på och växer sig starka. För nästan exakt ett år sedan släppte Dina Ögon sitt andra album, ”Oas”. Att det tredje, ”Orion”, kommer redan nu kan tyckas överraskande snabbjobbat men är historiskt sett inte mycket att orda om. Tvärtom faktiskt: på 60-talet betraktades det snarast som konstigt om popgrupper inte släppte nya album årligen. Och en drös singlar däremellan. Dina Ögon hade sitt finkalibrerat grooviga och eklektiska sound fixat och färdigt redan på den självbetitlade debuten från 2022 och gör inget avsteg från den upptrampade stigen på detta nya album. Det är alltså fortfarande lika knepigt att genre- och tidsbestämma musiken när den egensinnigt svävar omkring mellan softpop och jazzfunk utan att kunna bestämma sig för om den ska landa i den brasilianska populärmusiken eller den mjukaste 70-talssoulen. Så det får bli allt på samma gång. Och lite till. Fast på ett eget vis. Det mjuka handlaget och den luftiga ljudbilden är intakt. Likaså det intrikata samspelet, med alla beståndsdelar tydligt redovisade: Christopher Cantillos exakta kantslag på virveltrumman, Love Örsans mjukfunkiga basgångar, Daniel Ögrens skimrande gitarrspel, Anna Ahnlunds på samma gång distanserade och varma sätt att sjunga på. Rösten må vara i fokus – det blir väl alltid så – men är påtagligt integrerad med instrumenten. Det är på gott och ont: jag gillar hennes svävande artikulation och lite okonventionella sätt att rytmisera textraderna på, men det gör att texterna blir svåra att uppfatta (vilket kan vara en av flera anledningar att köpa albumet på vinyl, där de finns tryckta på inneromslaget). Det ligger en spännande motsättning i musikens ljusa lätthet och texternas mestadels mörka och mer svårtolkade innehåll. Anna Ahnlund sjunger bedrägligt vänt om ”en doft av brända ångerfulla krav” och om att ”bli jord åt det som kommer upp” – det finns brutalare formuleringar – men det sker till en musik som gör en glad och upplyft. På liknande sätt skaver vissa mer aviga melodislingor medvetet mot ackordens harmonik. Det är kanske inte uppenbart men bidrar förtjänstfullt till dynamiken. Det finns mycket att hitta i Dina Ögons mångbottnade låtar. De öppnar sig inte omedelbart – till en början var jag lite besviken på detta tredje album – i stället smyger de sig på och växer sig starka. Som musikkritiker kan jag inte hålla mig från att nördigt notera alla mer eller mindre uppenbara – kanske inbillade – referenser. Det är ju ett sådant band. Jag hör ju jazzgitarristen Pat Metheny i den flitigt förekommande sitargitarren, och fångar upp Bosse Hansson-vibbarna som kommer ur orgeln i ”Firad”. Och noterar förtjust att ”Tomma lådor” låter som en sydamerikansk folkmelodi, minus panflöjter, och att titelspåret skulle kunna bli Sly & Robbie-reggae. Till sist. Vilka andra samtida popband – för vi måste väl ändå enas om att Dina Ögon är ett popband – har alltid med en instrumental låt på sina album? Denna gång heter den ”Mellan de sju fjällen” och låter som en sömndrucken hybrid mellan Fleetwood Macs ”Albatross” och Otis Reddings ”(Sittin’ on) The dock of the bay”.


Räntan har vänt, men bostadspriserna  pressar bostadsbyggarna.  ”Det tar många, många år innan vi är tillbaka på toppnivåer i byggandet”, säger Peter Wallin, vd vid Bonava. Bostadsbranschen är särskilt känslig för räntan. Kundernas köpkraft är för närvarande så låg att bostadsutvecklaren Bonava inte byggstartade några bostäder alls i Sverige under fjärde kvartalet 2023.   Man hade vid årsskiftet bara 180 bostäder i pågående produktion och av dem var knappt en fjärdedel sålda. Dessutom stod nästan lika många bostäder osålda i det som redan var färdigbyggt.  Peter Wallin, vd vid Bonava, kommenterade Riksbankens besked om en oförändrad ränta i samband med att bolaget på torsdagen släppte sin rapport för det fjärde kvartalet.  Byggandet förblir lågt  Han säger att Riksbankens nya räntebesked är stabiliserande, men att byggandet förblir lågt en längre tid både för Bonava och generellt för Sverige.  – Vår bransch är väldigt räntekänslig. Räntenivån är helt avgörande när bostadsköpare räknar på att köpa ny eller större bostad.  I veckan vittnade även JM:s bokslut om hur tuff bostadsmarknaden har blivit för bostadsutvecklarna. I Stockholm byggstartade JM bara 98 bostäder i fjärde kvartalet, att jämföra med normalt flera hundra. JM:s vd beskrev Stockholmsmarknaden som ”all time low”. Och nu på fredagen skriver även jätten Peab i sin rapport att ”när det gäller bostäder startas det för närvarande knappt några nya projekt på marknaden”.  Aros Bostad och Besqab är ytterligare två bostadsutvecklare som talar om tuffa marknadsutsikter. De meddelade på onsdagen att de ville gå samman, och såg det som ett bra sätt att hantera den tuffare marknaden.  – Ambitionen är att vi är redo att möta marknaden när den är väsentligt mycket bättre. Vi har en situation där byggstarterna har fallit kraftigt och vi kommer att ha ett lågt utbud av nyproducerade bostäder 2025 och framåt, sa Aros Bostads vd Magnus Andersson till DI. Svårt att sälja bostadsrätter Bostadspriserna i Sverige fortsatte falla under fjärde kvartalet 2023, vilket gjorde det  svårt att sälja bostadsrätter även om de är inflyttningsklara. Och i onsdags kom nya beska besked från Danske Bank.  Ny statistik visar att bostadsrättspriserna sjönk under januari i Stockholms kommun för femte månaden i rad. Nedgången är också mer påtaglig än tidigare. ”Bostadsrätter i Stockholms kommun visar att priserna i januari återigen sjönk jämfört med föregående månad. Nedgången är visserligen marginell på -0,1 procent men en mer rättvisande säsongsjusterad beräkning visar på ett betydligt större prisfall på 1,3 procent”. ”I januari föll priserna i alla storleksklasser, allra mest för lägenheter på 100 kvadratmeter och över. Lägenheter mellan 40-80 kvm är de som klarat sig bäst”, skriver Danske Bank.  Ljusare prisutveckling i januari hade dock Sverige som helhet. På fredagen rapporterar SBAB att lägenhetspriserna steg med 3,5 procent och villapriserna med 2,7 procent.  Det är alltså fortsatt tufft i Stockholms stad, men ett litet glädjeskutt på många andra håll.  – Större delen av uppgången kan dock tillskrivas en normal säsongseffekt, konstaterar SBAB:s chefsekonom Robert Boije.   Hos SBAB avvek Storstockholm, dock utan prisfall i januari så som Danske Bank visat för Stockholms kommun. JM:s vd Johan Skoglund tror att det tar minst två år innan de kan trycka på gasen igen. – Förhoppningsvis 2026