Byggrätterna kring det rekordhöga Karlatornet i Göteborg säljs nu till kraftigt underpris. Det är Balder och Serneke som avyttrar marken för ytterligare skyskrapor i en storaffär med allmännyttan. På måndagen stod det klart att konjunkturen har pressat ner priset på central mark i Göteborg, enligt uppgift till SvD med så mycket som 25 procent. – Nu är det köpläge för allmännyttan. Vi utnyttjar svackan i marknaden för en affär där prisläget för bara två år sedan hade varit otänkbart för oss, säger Terje Johansson, vd i den kommunala bostadskoncernen AB Framtiden. Den som besöker Göteborg kan inte ta miste på platsen för storaffären. I rikets andrastad möts man numer av det 246 meter höga Karlatornet, Nordens högsta bostadshus. Det är runt om detta utropstecken som cirka hälften av den nya stadsdelen med byggrätter på Lindholmen nu får kommunens allmännyttiga bolag som ny ägare.  Närmare bestämt tar kommunen över 151 000 kvadratmeter. Prislappen är cirka en miljard kronor, att jämföra med tidigare bokförda värden på 1,3 miljarder.  Formellt är säljaren Karlastaden Group vars delägare Balder och Serneke på sistone pressas av stigande räntor och sämre konjunktur.    Enligt Terje Johansson har man tagit höjd för att affären genomförs på en svag marknad. I två kvarter blir det kommunala bolaget ensam ägare i syfte att bygga 300–400 nya hyresrätter, bland annat höghus på 17 respektive 27 våningar. I fyra andra kvarter, med ännu högre hus, tar det kommunala bostadsbolaget över 74 procent och ger Balder och Serneke option på ett indexerat återköp senast september 2027. Här planeras bland annat skyskrapan Cassiopeja som är tänkt att bli 43 våningar samt tornhuset Auriga på 36 våningar. – Där blir det andra än kommunen som kommer att bygga. Vår avsikt är inte att behålla de här byggrätterna i längden. Balder och Serneke kan köpa tillbaka om de vill, eller så kan vi sälja till andra senare, säger Terje Johansson.  Innebär det tillfälliga ägandet att Göteborgs stad hjälper två av stadens börsbolag på en tuff marknad? – Inte alls, svarar Terje Johansson och fortsätter: – Vi gör det här för att det är en bra affär. Det kommer att väga upp våra kostnader av att ha pengar låsta. Hela stadsdelen är planerad med åtta kvarter och 2 000 lägenheter, varav cirka 600 är helt eller delvis klara i det nästan färdigbyggda Karlatornet.  –  Som jag ser det växer Karlastaden för att Göteborg växer. Men nu måste vi förstås vänta in konjunkturen för att bygga. Vi kan i och för sig påbörja grundläggning men om det sker i år eller senare blir något som kommunen beslutar om, resonerar Terje Johansson. Den kommunala Framtiden-koncernen betalar cirka 850 miljoner kronor vid tillträde av marken under första kvartalet 2024. Resten betalas när Serneke färdigställt ett planerat storgarage respektive gjort marksaneringar. Erik Selin, vd på Balder, kommenterar i ett pressmeddelande att han ser positivt på att en stark aktör som allmännyttan kan ”tillföra stora värden i framväxandet av stadsdelen”.  Även Victor Persson, vd på Sernekes portföljbolag Doxa, kommenterar bland annat att affären frigör betydande kapital för Serneke.

Mark vid Karlatornet på Lindholmen i Göteborg säljs till kraftigt underpris


Thomas Petersson avkragades som biskop för Visby stift efter att hans otrohetsaffär uppdagats. Nu ger han sin version av helvetesåret – det är besynnerlig läsning. I februari 2022 skedde något mycket ovanligt: en svensk biskop avkragades. Han var den första sedan 1954. Skälet var otrohet, närmare bestämt en långvarig relation med en kollega i stiftet. Thomas Petersson, biskop i Visby, bedömdes ha brutit mot sina vigningslöften och fick omedelbart lämna sin post.  Den massmediala uppmärksamheten var enorm. Såklart: en kyrkans man hade ertappats med något förbjudet och snaskigt. Samtidigt var det nog svårt för många att förstå varför äktenskapsbrott skulle vara ett skäl till avsked. SR:s Gunnar Bolin talade upprört om ”rituell förnedring” och det hjälpte inte riktigt att dåvarande ärkebiskop Antje Jackelén pedagogiskt förklarade att det egentligen inte var själva otroheten som var problemet – utan att han brutit mot de löften han avlagt under sin biskopsvigning. När Thomas Petersson nu ger sin version av vad som skedde, i boken ”Avkragad. Tankar om tro, svek och förlåtelse” (Kaunitz-Olsson, skriven tillsammans med Claes de Faire), blir det snart tydligt att han själv inte riktigt förstått distinktionen. Privata angelägenheter är helt enkelt inte privata när man är biskop. Boken igenom uttrycker Petersson sin förvåning inför avkragningen. Han undrar varför hans kollegor i Biskoparnas ansvarsnämnd inte kunde skilja på honom som präst och privatperson: ”Jag försökte ju hela tiden skilja på att vara Thomas och att vara biskop”; ”Jag trodde att jag skulle kunnat få dem att skilja på mig som biskop och privatperson – om jag bara fått chansen”; förtroendekrisen är ”på grund av en privat angelägenhet”.  Detta blir ytterst besynnerligt för mig. Det står ju så klart och tydligt i 1 Timoteosbrevets tredje kapitel, vers 2: ”En församlingsledare måste vara oklanderlig, en enda kvinnas man, nykter, förståndig, aktad, gästfri och en god lärare.” Och Petersson medger: ”Som präst var privatpersonen lite utraderad och det går egentligen inte riktigt att särskilja dem.”  Privata angelägenheter är helt enkelt inte privata när man är biskop.  Peterssons utomäktenskapliga relation pågick länge, och med en underordnad i stiftet (hon är för övrigt helt frånvarande i hans berättelse). Han anmälde sig själv till ansvarsnämnden först efter att ha konfronterats av kollegor. Det är därmed solklart att Petersson brutit mot sina löften. I kyrkoordningen står att en biskop ”får förklaras obehörig att utöva kyrkans vigningstjänst” bland annat om han ”genom brottslig gärning, på grund av sitt levnadssätt eller på annat sätt i avsevärd mån har skadat det anseende en biskop bör ha” (SVKB 2003:9). Som flera kristna kommentatorer anmärkte när avkragningen skedde är det skillnad på förlåtelse och förtroende. Har Gud förlåtit Thomas Petersson? Ja, om Petersson omvänt sig och bett om förlåtelse så har han det. Hans synd är därmed, med himmelska mått mätt, utraderad och kastad i havets djup, för att tala med profeten Mika. Men det betyder inte att han är befriad från syndens konsekvenser; det är något helt annat.  Det är lätt att ömma för människan Thomas Petersson, som i ”Avkragad” beskriver en helt enorm kris, där familjesfärens mest intima katastrofer blir föremål för kvällstidningsrubriker samtidigt som yrkesidentiteten rycks ifrån honom och arbetskamraterna tystnar

Otrogne biskopen Thomas Petersson missförstår synden


Det är fel att tvinga in tonåringar till militärtjänstgöring för att Försvarsmakten har misslyckats med att rekrytera och behålla försvarsanställda. Det skriver Rasmus Elfström, Centerstudenter, i en slutreplik.  Tiderna är verkligen mer osäkra än på länge. Men detta fordrar inte att frågan kring värnpliktens berättigande skulle vara opåkallad – tvärtom.  Att som Kristdemokratiska Studentförbundet framhålla värnplikten som ”ett av Sveriges starkaste försvarspolitiska verktyg” och nödvändig för att säkra personalstyrkan säger tyvärr mer om Sveriges försvarsförmåga än om värnplikten i sig. Att tvinga in tonåringar till militärtjänstgöring för att Försvarsmakten – på grund av resursbrist eller av andra skäl – misslyckats med att rekrytera och bibehålla försvarsanställda är ett underbetyg för den politiska styrningen av Försvarsmakten. För få resurser till övning, låga löner och bristande materiel har resulterat i att genomsnittlig yrkessoldat slutar efter fyra och ett halvt år och de som inte avskräcks av villkoren får gå efter maximalt 12 år om de inte vill vidareutbilda sig till officerare – även om de fortsatt uppfyller de fysiska och mentala kraven som sätts på soldater. Därutöver går Lucas Svärd vidare och radar upp ett antal Nato- och EU-länder som, likt Sverige, har värnplikt, samtidigt som poängen är just alla de länder, exempelvis USA eller Storbritannien, som inte har densamma. Argumentet är ett försök att skapa en grund för slutsatsen att just värnplikt skulle vara det enda alternativet för personalförsörjning, ett faktum som motbevisas av värnpliktens relativa ovanlighet inom både EU och Nato. Detta samtidigt som Kristdemokratiska Studentförbundet korrekt observerar den gemensamma nämnaren för resterande länder – landgräns mot Ryssland. Men vid sidan om dessa observationer går Svärd likt dödens ängel förbi den centrala frågeställningen, som enbart tillägnas ett stycke i hans debattsvar – den kring människan, hennes egenmakt och statens anspråk på våra liv.  I sitt försvar av värnplikten konstaterar Lucas Svärd att samhällskontraktet fordrar både rättigheter och skyldigheter mellan en stat och dess medborgare. Det i sig är väl föga förvånande, då Thomas Hobbes själv tillskrev staten rätt att inkalla medborgarna till militärtjänstgöring. Men vilka och hur dessa rättigheter och skyldigheter utformas är minst lika viktigt. Faktum är att en stat och dess relation till medborgarna helt och hållet definieras utifrån hur detta förhållande formuleras – skillnaden mellan förtryckande regimer och liberala demokratier ligger just i detta förhållande och respekten för desamma. Att därför enbart konstatera att rättigheter och skyldigheter existerar gör inte särskilt mycket i debatten kring vilka rättigheterna och skyldigheterna bör vara.  Även om det poängterades redan i vår ursprungliga artikel tål det att upprepas – Sveriges försvar och försvarsviljan är centrala och viktigare än någonsin. Men det är inte bara vi, eller det Kristdemokratiska studentförbundet, eller högt uppsatta politiker, tjänstemän eller debattörer som förstår det läge vi står inför. Den insikten tillhör långt många fler. Vår poäng är att en statsmakt inte bör föregå den insikten och det beslut som många fattar just som en konsekvens av den insikten – att Sverige och vår demokrati måste försvaras. Vi är övertygade om att människor kommer att fatta det beslutet och att staten inte ska föregå och i ett klassiskt svenskt grepp sätta sig över medborgarnas självbestämmande. Därför försvaras Sverige och våra demokratiska värderingar bäst av ett väl rustat försvar byggt på frivillighet

Bättre med försvar byggt på frivillighet, skriver Rasmus Elfström


Det är hackergruppen Akira som ligger bakom cyberattacken mot Tietoevry. Det bekräftar bolaget för SvD. Gruppen har tydliga kopplingar till Ryssland – och ett tydligt mål. ”Du är här. Det betyder att du har drabbats av cyberincidenter. Tänk på vårt agerande som en oplanerad, påtvingad granskning av ditt nätverk för sårbarheter. Kom ihåg att det finns ett rimligt pris som kan få allt att försvinna.” Texten välkomnar besökarna på hackergruppen Akiras blogg på darknet. Det ska också vara Akira som ligger bakom helgens cyberattack mot it-leverantören Tietoevry. I angreppet drabbades en lång rad företag och organisationer som är deras kunder, bland annat Filmstaden, Systembolaget, Rusta och Region Uppsala. – Vi kan bekräfta att det är Akira som ligger bakom, säger Alexandra Kärnlund, kommunikationschef på Tietoevry. Har blogg på Darknet På sin blogg hotar Akira de som inte betalar lösensummor, och skriver att ”den som väljer en annan väg kommer att skämmas ut här, offentligt”. Men Alexandra Kärnlund är tydlig med att bolaget inte kommer att betala någon lösensumma. – Enligt vår policy gör vi inte det. Tietoevry har polisanmält attacken. På sin darknet-blogg har Akira, sedan starten i april 2023, tagit på sig flera attacker i veckan. Men nätverket har inte gått ut med att man står bakom attacken mot Tietoevry. – Det är ganska vanligt att det tar en stund innan man gör det. Det blir ofta en upptrappning, där man publicerar namnet någon vecka efter angreppet, och börjar publicera data efter ytterligare några veckor, säger Mattias Wåhlén, expert på hotaktörsanalys på Truesec. Akira utför flest attacker Så sent som för en vecka sedan gick det nationella cybersäkerhetscentret i Finland ut och varnade för attacker med utpressningsvirus från just Akira. Där skriver myndigheten att Akiras virus först upptäcktes i Finland i juni 2023, och att gruppen varit särskilt aktiva mot slutet av året. Av de sju fall av utpressningsvirus som rapporterades till centret i december stod Akira bakom sex. – Det är en av de grupper som angrep finska företag mest under slutet av förra året. I de rapporter som kommit till oss blev det tydligt att de riktade in sig på en sårbarhet i Ciscos VPN-tjänst, säger Olli Hönö, it-säkerhetsspecialist på det nationella cybersäkerhetscentret i Finland. Mattias Wåhlén på Truesec delar uppfattningen om att Akira dominerar bland attackerna just nu. – Vår uppfattning är att det är minst tre gånger så mycket Akira än något annat utpressningsvirus i både Sverige och Norden just nu. Han beskriver Akira som en löst sammansatt grupp. – Det är en grupp brottslingar som har tagit fram och administrerar utpressningsviruset. Sedan är det frilansare som tar sig in i olika it-system och kör viruset. Akira tar sedan en del av lösensumman, normalt ungefär 15–20 procent, och frilansarna behåller resten. Har kopplingar till Ryssland Även om det inte med säkerhet går att säga var den frilansande hackaren som angripit Tietoevry finns, är det ingen tvekan om att gruppen har kopplingar till Ryssland. – Nästan alla grupper som gör den här typen av attacker är från Ryssland. Det finns tydliga regler, den viktigaste är att man inte får angripa mål i Ryssland utan bara i väst, säger Mattias Wåhlén, som tidigare jobbat i 35 år inom svensk underrättelsetjänst. Hur ser kopplingen ut mellan de cyberkriminella gängen och ryska staten? – Polisen och säkerhetstjänsten tittar åt andra hållet så länge de inte går mot ryska mål. Sedan verkar vissa grupper ha tagit kontrakt från staten. Det finns grupper som normalt kör med utpressningsvirus, men som nu också hackar myndigheter i Ukraina för att stjäla information. Cyberkriminella grupper som Akira har ett tydligt mål. – De är ute efter pengar i första hand. Men de vet att man måste hålla sig väl med ryska staten, säger Mattias Wåhlén

Rysk hackergruppen Akira bakom attack mot Filmstaden


Svensk militär ska skickas till Jemens kustområde. Nu, jämfört med den förra insatsen där Sverige deltog, skulle militären istället för pirater möta en kvalificerad fiende.  ”Det är en helt annan hotbild”, säger viceamiral Jan Thörnqvist, som ledde den förra insatsen, till SvD. En vårdag 2009 lättar tre svenska krigsfartyg ankar. De är på väg att byta Östersjöns karga vatten mot ett halvår i Adenviken, mellan Jemen och Somalia, där piratattacker under en lång tid har drabbat sjötrafiken. Uppdraget är att skydda civila fartyg från bordningar. Nu är svenska militärer på väg tillbaka till området för att bidra i de pågående insatserna i Röda havet. Någon som har erfarenhet av kustområdet utanför Jemens kust bättre är viceamiral Jan Thörnqvist. 2010 var han sjöstyrkechef för EU:s insats i Adenviken och fortsatte därefter som marinchef och insatschef för hela Försvarsmakten. I dag är han pensionerad från sina militära tjänster och arbetar som rådgivare åt försvarsbolaget Saab. Han säger att den nya insatsen skiljer sig väsentligt jämfört den som han ledde. – Då rörde det sig om pirater i motorbåtar med handeldvapen och granatgevär. Utifrån ett professionellt perspektiv är det ett väldigt enkelt hot att hantera, säger han till SvD. Huthirörelsen beskriver han däremot som en kvalificerad motståndare, vilket ökar hotbilden – och därmed riskerna för det svenska bidraget. – Det är ingen tvekan. Absolut är det en högre risk för svenska sjömän och soldater. Attacker mot fraktfartyg Bakgrunden är att den Iranstödda Huthirörelsen i Jemen har genomfört flera attacker med robotar och drönare mot den civila sjöfart som passerar genom Röda havet. Det har lett till att USA och Storbritannien utfört omfattande räder mot rörelsen. Efter ett långt inbördeskrig och anklagelser om vapenleveranser från Iran bedöms Huthirörelsen vara krigserfaren och välutrustad. Enligt Reuters har rörelsen ett arsenal av drönare och ballistiska robotar med en räckvidd som kan nå ända till Israel, 200 mil bort. Därtill har Huthirörelsen visat upp luftvärn, helikoptrar, och minst ett attackflygplan. Det finns ett par scenarier för hur en svensk insats skulle behöva se ut. Vad som behövs mest för att skydda sjöfarten, enligt Jan Thörnqvist, är “kvalificerat luftvärn” – i det här fallet en förmåga att skjuta ned raketer, robotar och drönare innan de träffar sina mål. Den svenska marinen har vissa stridsfartyg som har ett eget luftförsvar, men saknar förmåga att skydda andra fartyg i ett område. – Hade våra fartyg haft luftvärnsrobotar, som är planerat, så hade det varit en annan femma. De skulle vara mycket bättre lämpade, säger Thörnqvist. Sverige kan skicka Jas Gripen Möjligen ser han att Sverige skulle kunna bidra med stabspersonal, specialförband, eller så kallade ”skyddsstyrkor” – alltså soldater placerade ombord på andra fartyg. Så arbetade Försvarsmakten under flera av de tidigare insatserna, bland annat med svenska amfibiesoldater, som baserades på ett nederländskt stridsfartyg. Ett tredje hypotetiskt alternativ är att Flygvapnet nyttjas, på samma sätt som svenska Gripen-flygplan användes under Nato-insatsen i Libyen 2011. – Men det hänger på att det finns ett politiskt mandat, att de kan baseras någonstans i närheten och att Sverige vill dela den resursen, vilket sammantaget inte är sannolikt, säger han. Experter har tidigare varnat för att de många konflikterna i Mellanöstern utvecklas till ett storskaligt regionalt krig. Jan Thörnqvist ser de riskerna – men bedömer i nuläget inte att de är stora

Huthisoldaterna i Jemen är nu farligare hot mot svenska soldater


Den 15-åriga pojken knivhöggs till döds i ett trapphus i Älvsjö i södra Stockholm i juni. Nu döms en 16-årig pojke till tre års sluten ungdomsvård för mord. Han var finklädd, på väg till skolbalen som skulle bli ett avslut på grundskoletiden. Men pojken, 15 år gammal, kom aldrig längre än till trapphuset den junieftermiddagen. En 16-årig pojke greps kort därefter och åtalades senare för mordet. – Utredningen har visat att den tilltalade tog med sig en tandad grillkniv till målsägandens trappuppgång och där utdelade ett stort antal hugg, bland annat mot målsägandens bål, huvud och hals. Målsäganden avled på platsen, sa senior åklagare Ingrid Viklund i höstas. De båda pojkarna kände varandra sedan tidigare. 16-åringen själv har erkänt att han har huggit eller stuckit 15-åringen flera gånger men hävdar att han agerade i nödvärn då han kände sig hotad. Pojken döms nu till tre års sluten ungdomsvård, meddelade Södertörns tingsrätt på måndagen. – Det har varit ett komplicerat mål med svåra bedömningar. Rätten är dock enig i sin bedömning. Det är en oerhört tragisk händelse där både offer och gärningsman är unga personer, säger tillförordnade chefsrådmannen Anders Larsson i en kommentar. Tingsrätten har kommit fram till att den nu dömda pojken haft uppsåt att döda 15-åringen, både utifrån det svåra knivvåldet och att han lämnat honom svårt skadad utan att tillkalla hjälp. – Jag kan konstatera att tingsrättens bedömning ligger helt i linje med den bevisning som har presenterats i målet och den inställning jag har haft som åklagare i den här processen, säger åklagaren Ingrid Viklund till SvD. Varför den dömda pojken utförde dådet är, trots en omfattande utredning, oklart, enligt tingsrätten. – Det är en pusselbit som vi inte har lyckats lägga i det här, säger Ingrid Viklund. Hon hade yrkat på att 16-åringen skulle dömas till fyra års sluten ungdomsvård, men har ännu inte tagit beslut om hon ska överklaga domen. Ett rättspsykiatriskt utlåtande från Rättsmedicinalverket visar att den nu dömda pojken inte lider av en allvarlig psykisk störning. 16-åringen säger att han handlade i nödvärn efter att 15-åringen försökt kasta ned honom från en avsats i trapphuset, 3,8 meter ned i ett stengolv. Tingsrätten har dock kommit fram till att den dömda pojkens nödvärnsinvändning inte stämmer. ”Han har alltså inte utsatts för något brottsligt angrepp från målsäganden och inte haft rätt att använda våld mot honom”, skriver tingsrätten. Dagen efter mordet i början av juni samlades ett hundratal klasskamrater, familjemedlemmar och vänner utanför porten i Älvsjö i södra Stockholm för att minnas den dödade 15-åringen. – Han är där uppe i himlen och ser ner på oss nu, sa en man som tagit sig till platsen. Skolan där pojken gick aktiverade snabbt ett kristeam. – Det är en fruktansvärd och tragisk sak som har hänt. Vi är alla förstämda. Värst är det för elever och personal. Det är inget som någon ska behöva uppleva, sa Lars Anders Johansson, presschef på Internationella engelska skolan, till SvD då.

Pojke höggs ihjäl på väg till skolbal i Älvsjö – jämnårig döms för mord


Kompassen snurrar vilt hos den svenska vänstern, trots att omvärlden egentligen borde gynna en traditionell vänsteragenda. Den svenska vänstern tycks inte må bra. Dess splittring och frustration sätter sin prägel på tidsandan. Socialdemokraterna försöker frigöra sig från ett rödgrönt förflutet som de inte kan försvara när verkligheten tränger sig på. Miljöpartiets strider bränner ut partiledningen, och Vänsterpartiet kämpar mot en woke-politik som hotar möjligheterna att återta förflutenhetens identitet som ett klasskamps- och arbetarparti. I riksdagen står oppositionsledaren och skriker ut en replik för att retuschera partihistorien. På kultursidorna får vänsterns intellektuella toppskikt ett mentalt sammanbrott över vad som sägs om krigsriskerna i grannskapet. ÖB påstås längta efter krig. Försvarsvänner beskrivs som stridstokar. Regeringen skräms för att värva röster. En vänsterpartist som vill byta samtalsämne skriver om Sveriges ”sionistiska regering”. Kompassen snurrar vilt, trots att omvärlden egentligen borde gynna en traditionell vänsteragenda. Berlinmurens fall är nu historia liksom Sovjetunionens upplösning. Hotet från kommunismen har flyttat österut och ersatts av en aggressiv rysk fascism, en reaktionär kleptokrati som driver en religiöst inspirerad kulturkamp. Kinas experiment att förena marknadsekonomi med en totalitär partidiktatur sladdar ner i diket. I väst lamslås arvfienden USA, åtminstone tillfälligt, av en perfekt storm i kulturkriget. Ett krig iscensatt av en marginaliserad vänster som genom att provocera motståndarna har lyckats med konststycket att bereda marken för ett republikanskt parti utan program och som låtit sig kidnappas av en narcissistisk sektledare. I söder har de gamla koloniernas drömmar om frihet och demokrati krossats av brutala diktatorer, religiösa förtryckarregimer och neokoloniala intriger, vars trådar spinns i Peking och Moskva. Det saknas verkligen inte fiender för en intellektuellt redig vänster att stå upp emot och bekämpa. En som minns den svenska vänstervågen från dess storhetstid klagar med stor rätt över att dagens vänster är ”svinaktig”, ”slapp” och ”känslostyrd”, när den borde låta förnuftet och verkligheten styra. Ett förebud om vad som var på väg kom när Jan Myrdal lierade sig med den internationella radikalnationalistiska extremhögern och medverkade vid en beryktad konferens i Moldavien i december 2017. En tillställning som kretsade kring Alexander Dugins idéer om det ryska imperiets återkomst. Vad är det som har hänt? Och är det bara ett svenskt fenomen? Myrdals flirt med de radikala nationalisterna gick hand i hand med den ryska kleptokratins ideologisering och motsvarande tendenser i väst som de manifesteras hos Marine Le Pen, tyska AFD, ungerska Fidesz och Fico i Slovakien. Myrdal svarade på ett fenomen som således således inte bara var svenskt. Parallella idéströmningar uppstod bland detroniserade kommunister och konservativa motståndare till reformpolitiken i Östeuropa. Dessa innebar ett nyväckt intresse för Martin Heideggers civilisationskritik av det anglosaxiska väst och Carl Schmitts idéer om att all politik ytterst handlar om vänner och fiender samt att diktatur i vissa lägen kan försvaras. Kommunismen ömsade skinn och nya auktoritära rörelser i öst och väst etablerades av xenofober, kriminella nätverk och, som i det forna Sovjetunionen av Putins anhängare med deras program för att återskapa Rysslands auktoritära förgångna. Förenklat ser vi en ny förening växa fram av socialistiska ekonomiska föreställningar och kulturell ultrakonservatism. I Tyskland har DDR-nostalgikern Sarah Wagenknecht hoppat av Die Linke och grundat ett eget parti baserat på denna giftiga kombination. Vänsterns frustrationer hänger framförallt samman med sidbytet i kulturkampen

Olof Ehrenkrona: Vänstern bjuder på hycklarnas afton


Republikanen och Floridaguvernören Ron DeSantis drar sig ur det republikanska primärvalet, och ger därmed upp sitt försök att bli USA:s nästa president. Det meddelar han i en video på X. Han beskrevs länge som Donald Trumps främste utmanare i kampen om att bli Republikanernas presidentkandidat. Men nu hoppar Ron DeSantis av primärvalet. – Jag kan inte be våra supportrar att ge av sin tid och sina resurser om vi inte har en tydlig väg till segern. Därför avslutar jag i dag min kampanj, säger Ron DeSantis i videoklippet. Han meddelar samtidigt att han ställer sig bakom Donald Trump som presidentkandidat. – Jag har lovat att stötta Republikanernas kandidat, och jag kommer att hedra det löftet, säger han i videon. – För mig är det tydligt att en majoritet av de republikanska primärvalsväljarna vill ge Donald Trump en till chans, säger han och tillägger att även om han har haft meningsskiljaktigheter med den förre presidenten anser han att Trump är överlägsen nuvarande president Joe Biden. Beskedet kommer efter att Trump vann stort i det inledande nomineringsmötet i delstaten Iowa förra veckan. Ron DeSantis hamnade långt efter den tidigare presidenten, med 21 procent av rösterna. Opinionsmätningar inför tisdagens nomineringsmöte i New Hampshire har också sett dystra ut för guvernören. En mätning från CNN visade på söndagen att stödet för DeSantis låg på sex procent i delstaten, jämfört med Donald Trumps 50 procent och Nikki Haleys 39 procent.  Trump säger i ett uttalande att han är ”väldigt hedrad” över Ron DeSantis stöd, och uppmanar alla republikaner att sluta upp bakom honom för att vinna över demokraternas Joe Biden i presidentvalet i november, rapporterar Bloomberg. Den tidigare FN-ambassadören Nikki Haley återstår nu som Trumps enda utmanare om den republikanska nomineringen. Hon nåddes av beskedet om DeSantis avhopp under ett kampanjmöte i New Hampshire, och berömde honom för hans kampanj. Samtidigt uppger Haleys stab att det inte påverkar hennes chanser i större utsträckning, eftersom de bedömer att väljarnas stöd fördelas jämnt över henne och Trump, enligt CNN.

Ron DeSantis drar sig ur presidentvalet 2024 – stöttar Trump


Varför har regeringen strypt stödet till fredsorganisationer? Utrikesminister Tobias Billström säger att det ska renodla biståndsarbetet, men ett svar han sedan låter sms:a mig får mig att tro att det egentligen handlar om något helt annat. Frågan lämnar mig ingen ro och ända sedan i höstas, när de första ryktena kom, har jag försökt få reda på vad det egentligen handlar om. För det kan inte vara pengarna. I sammanhanget är det så små summor. Ingen ansvarig minister var dock till en början beredd att ställa upp på en intervju. Beslutet var inte taget än, sa man och hänvisade till budgeten. Men inte heller där gavs några svar. Veckorna gick. Månaderna och så på fredagen den 22 december, i skuggan av presskonferenser för klimathandlingsplan, kulturkanon och en annalkande julledighet kom beskedet då till sist: Ändringar i regleringsbrevet till Folke Bernadotteakademin – vilket får som följd att ett tjugotal organisationer som arbetar med freds- och demokratifrågor blir av med sitt stöd. Totalt drygt 20 miljoner kronor som fördelats mellan dessa organisationer. Däribland Svenska freds och Läkare mot kärnvapen. Avskaffandet av stödet innebär ett brott av en över hundraårig tradition – vilket  man uppenbarligen inte har lust att kommunicera. Själv är jag kluven. Å ena sidan tycker jag det är ett problem att vi har ett civilsamhälle som i så hög grad är beroende av offentliga medel och därmed av den sittande maktens välvilja. Och jag stör mig på de organisationer som går ut och hotar att de utan stöd kommer att tystna. Det är ju förmodligen exakt vad makten vill. Och hur djupt sitter engagemanget om man bara är beredd att arbeta mot betalning? Å andra sidan: hur skulle den enorma kunskapsbank som många av dessa organisationer i dag besitter varit möjlig att bygga upp om arbetet bedrivits enbart som hobby? Men först och främst ställer jag mig frågande till vad intentionen med det indragna stödet egentligen är. För hade det varit en del av en klassisk borgerlig ideologi som önskar ett civilsamhälle skilt från staten, varför väljer man då just dessa organisationer? Och varför i så fall inte låta beslutet följas av åtgärder där man underlättar för civilsamhället att få in pengar på andra sätt? Min känsla nu är snarare att det handlar om en knäpp på näsan, en subtil maktdemonstration mot röster man den senaste tiden funnit obekväma i den offentliga debatten. Så vad säger ansvarig minister? Till slut får jag i alla fall möjlighet till en kort intervju med utrikesminister Tobias Billström (M). Han säger att beslutet primärt handlar om att, som en följd av Tidöpartiernas reformagenda för biståndet, renodla Folke Bernadotteakademins verksamhet. Civilsamhället är en viktigt del av ett lands demokratiska fundament, säger han, men det innebär inte att alla ska få stöd för sin verksamhet. Och framför allt ska stöd inte längre ges till opinionsbildning. Däremot framhåller han att det fortfarande kommer att finnas medel för att arbeta med civilsamhället i andra länder. Där stödet, som han ser det, kan göra större nytta.  Han förnekar också bestämt att det indragna stödet skulle ha något med organisationernas åsikter att göra. Och säger att det är viktigt med en mångfald av röster. Samtidigt formulerar han i ett sms:at svar på en följdfråga från mig att han är ”djupt besviken över Svenska freds tydliga nej till att ge Ukraina svenska vapen i samband med Rysslands invasion i februari 2022. Det var ett definierande ögonblick i synen på rätt och fel”. Och att en minister så tydligt går in och talar om vad som är rätt och fel åsikter kan jag inte undgå att finna anmärkningsvärt. I synnerhet som organisationen aldrig aktivt motarbetat vapenstödet, utan bara inte sett som sin uppgift att driva den frågan utan att lyfta andra möjligheter

Stina Oscarson: När Billström sms:ar förstår jag plötsligt


Läkemedel som Ozempic beskrivs som en revolution för viktnedgång. Bör fler svenskar få ta del av de eftertraktade sprutorna? Ministern på motionscykeln tvekar – av minst fyra skäl.  En kristdemokratisk hurtbulle sitter på gymnastikbänken och funderar över en paradox. Nästan alla vet nyckeln till viktnedgång, att äta färre kalorier än vad man gör av med. Ändå blir allt fler överviktiga.  Jakob Forssmed berättar att det finns en naturlig förklaring.  – En gång i tiden sa Paulus: det goda som jag vill, det gör jag inte. Men det onda som jag inte vill, det gör jag. Det här finns inuti oss. Det är inte så lätt. Han har ordnat kickoff på en stor idrottsanläggning. Här har den politiska staben fått springa, cykla och styrketräna. Sist på agendan är att socialministern berättar vad som görs åt ett växande bekymmer. Mer än varannan vuxen svensk är överviktig och över en miljon har sjukdomen fetma. För samhället innebär det en kostnad på runt 70 miljarder om året. Det motsvarar mer än halva försvarsbudgeten.  – Utvecklingen har gått åt fel håll under många år. Det innebär hälsoproblem för den enskilde men också stora problem för samhället, säger Jakob Forssmed. Bör inte det här vara upp till individen att lösa? – Det klart att det i någon mån är det. Levnadsvanor måste i grunden ändras av en person. Men man kan göra mycket för att stötta och hjälpa. Siffran retar upp – ”Tre procent!” SvD har bett om riksdagspartiernas viktigaste förslag för att vända trenden och bland svaren finns en blocköverskridande röd tråd. Det vore bra om folk äter bättre och rör på sig mer.  Ta fram en handlingsplan för det, föreslår Sverigedemokraterna. Bygg fler cykelbanor, tycker Miljöpartiet. Inför ”walk and talk”-stunder i skolan, säger Liberalerna.  När Jakob Forssmed får frågan så ligger tyngdpunkten också där. Hans regering har öronmärkt miljoner åt att läkare ska skriva ut fysisk aktivitet på recept.  – Vi behöver en attitydförändring! Vi vet mycket om hur allt hänger ihop, men ändå skjutsar allt fler sina barn till skolan.  Studier visar att motion har en begränsad effekt när det kommer till viktnedgång. Kan det finnas en övertro på fysisk aktivitet? – Ja! Det är därför vi också måste jobba med kost och att etablera vanor.  Ministern plockar fram sin smartphone ur kavajen.  – När jag var och handlade så fotade jag det här. Det är min egen lilla research. Här kan du se en Fanta Exotic.  Han pekar på skärmen. Ingrediensförteckningen retar upp honom rejält.  – 13,2 gram socker per 100 milliliter! Alltså tre gånger mer än motsvarande produkt i Storbritannien. Den marknadsförs också med att den “innehåller fruktjuice” och hur mycket rör det sig om? Tre procent!  Varför tror du att det är så? – Det kan naturligtvis ha att göra med att Storbritannien har producentavgift på socker. Men det här visar att det går att förändra. Det är inte en naturlag.  Vill du ha en sådan producentavgift? – Vi följer utvecklingen och ser vad andra länder gör, men vi har inga sådana förslag eller ambitioner. Mobiltelefonen åker tillbaka i fickan. Hans önskan är att producenterna minskar sockret på egen hand och Livsmedelsverket har uppdraget att skapa förutsättningar för en sådan självreglering.  Varför ingriper inte du i stället? – Jag har ingen omfattande längtan efter att reglera och förväntar mig att branschen tar möjligheten och sluter en överenskommelse. Det är en grundläggande bra hållning.  För den som söker vård för fetma finns två prioriterade behandlingar. I första hand ska man få hjälp att lägga om sina levnadsvanor

Ozempic och Mounjaro – vem ska få bantningsläkemedlen?


Johanna Jeansson har följt svenska kronan på första parkett i nära ett kvartssekel. Ändå är nationalekonomen mer osäker än någonsin om valutan och vad som är rätt i eurofrågan: ”Den som känner sig helt säker på vad som driver växelkurser har missat att ta med något i beräkningen”. – Det är ett missförstånd att tro att bara för att vi skulle knyta kronan mot en annan valuta som för tillfället är starkare, då blir vi rikare. Så funkar det inte. Mer kategorisk än så blir Johanna Jeansson inte när det gäller valutamarknaden. Uttalandet går rakt mot Christer Gardell. Finansmannen som det senaste året närmast har blivit portalfiguren för den återuppväckta debatten om ett svenskt euromedlemskap. I SvD härom veckan utvecklade han sina argument. – Vill vi bli fattigare röstar vi för kronan. Vill vi bli rikare röstar vi för euron, sa bland annat Gardell då. Men så enkelt är det inte, enligt Johanna Jeansson. SvD har tagit sig till ett av kungstornen i Stockholms city för att försöka fördjupa diskussionen ytterligare. Här har nationalekonomen Johanna Jeansson sin arbetsplats. Få har följt valutamarknaden mer, och framförallt från fler håll, än hon.  Jeansson har analyserat och prognostiserat makroekonomi och kronans växelkurs på Finansdepartementet under euroomröstningen, på Nordeas tradinggolv under finanskrisen och på Riksbanken under skuldkrisen, och därefter som journalist och analytiker på Dagens Industri och Bloomberg. Tränar på att inte tycka I dag leder hon verksamheten på den ideologiskt och politiskt oberoende stiftelsen Kunskapsverket, som hon grundat tillsammans med näringslivsprofilerna Claes Ekström och Bengt Baron. Kunskapsverket finansieras av privatpersoner och tar inte emot gåvor från stat, kommun, politiska partier, intressegrupper eller andra som kan äventyra oberoendet.  Tankesmedjan säger sig inte ge några policyrekommendationer eller prognoser och det går inte att beställa en rapport från dem. Syftet är enbart att presentera objektiva fakta inom samhällsfrågor ”där debatten baseras på otillräcklig eller motsägelsefull information”. – Nu har jag en ny roll och tränar på att inte tycka något alls, säger Johanna Jeansson. Vid sidan av den breda erfarenheten från olika aktörer på valutamarknaden är hon ovanlig på ett annat vis. När de flesta nationalekonomer är tvärsäkra och pekar på teoretiska förklaringsmodeller ser Johanna Jeansson inga enkla förklaringar till kronans stadiga fall de senaste tolv åren. – Den som känner sig helt säker på vad som driver växelkurser har missat att ta med något i beräkningen, säger Johanna Jeansson. Hon understryker de stora förändringarna som skett på valutamarknaden bara de senaste åren, till exempel spelar Kina en allt större roll samtidigt som vi har fått vänja oss vid en ny penningpolitik där centralbankerna genomfört stora tillgångsköp. Svaret på vad som tryckt ned kronan på senare år beror också på vem man frågar, säger hon. Riksbanken använder teoretiska modeller och fokuserar på långsiktiga strukturella faktorer. Valutamarknaden fokuserar på kapitalflöden, ser vad som händer i realtid och är mer kortsiktig. Företag, investerare och media pendlar där emellan. – På lång sikt kan vi använda oss av ekonomisk teori och struktur för att förklara, på kort sikt spelar konjunktur och marknadens riskbenägenhet roll, säger Johanna Jeansson. På en fri marknad får vi den valuta vi förtjänar, i varje fall på lång sikt. - Vissa säger: kronan borde vara mycket starkare. Det är psykologi eller annat som gör den onödigt svag. Och så är det andra som säger: nej, det handlar om att vi haft lägre räntor och därför en snabbare prisutveckling i Sverige och det förklarar försvagningen. Kanske har båda rätt

Johanna Jeansson, Kunskapsverket, om Euro: Ingen säker vinst


Trots att det finns få belägg för att så kallade fettförbränningszoner skulle vara effektiva fortsätter begreppet att frodas. Om målet med träningen är att gå ner i vikt finns en enklare metod, enligt experterna. Att intresset för ”fettförbränningszoner” är stort är det ingen tvekan om. Termen avser den intensitet av träning som sägs förbränna allra mest fett. Ämnet har nära 30 miljoner visningar på sociala medier-plattformen Tiktok och renderar ständigt nya tidningsrubriker. Mikael Mattsson är forskare i digital hälsa vid RISE (Research Institutes of Sweden) samt Stanford University. Han liknar vår energiförbränning vid växlarna på en bil. Beroende på hur fort vi kör krävs olika typer av bränslen, och eftersom det krävs mer syre för att förbränna fett kan vi inte förbränna fett när vi kör på för hög intensitet. – Ju hårdare du kör desto mer energi krävs. Till en början tas det mesta av den energin från fettet, och när du kommer över en viss gräns växlar kroppen över till att förbränna kolhydrater, säger Mikael Mattsson. ”Samma resultat oavsett träning” Men det innebär inte att detta med att hitta ”sin” fettförbränningszon skulle vara ett effektivt sätt att förbränna fett, fortsätter han. Om vi kör ett stenhårt träningspass bränner vi kanske inget fett under själva träningspasset, men vi kommer att förbränna en högre andel fett under resten av dagen jämfört med vad vi gjort annars. – Så du kommer att få ungefär samma resultat oavsett vilken typ av träning du kör. Om målet med träningen är att försöka gå ner i vikt så är det enklaste sättet att komma i bättre form, eftersom det i sin tur innebär att du gör av med mer energi vid varje träningspass. Det har en mycket större effekt än att försöka ligga på rätt fettförbränningszon, säger Mikael Mattsson. Forskning pekar också på att teorin om fettförbränningszoner inte är mer än en teori. En systematisk översikt publicerad i tidskriften Sports visar hur träningsintensiteten inte spelar någon avgörande roll vad gäller långsiktig förändring av kroppsfettet. Långt och lugnt – bränner fett Juleen Zierath är professor i integrativ fysiologi vid Karolinska institutet och har bland annat studerat hur träning på morgonen verkar öka fettförbränningen mer än andra tider. Eftersom kroppen tenderar att bränna fett under lågintensiv träning är tanken om fettförbränningszoner rimlig, menar hon. – För att prestera under längre tid är det effektivare att bränna fett jämfört med kolhydrater, det vill säga lagrat glykogen, säger Juleen Zierath. Men vi behöver också ha våra träningsmål i åtanke, betonar hon. – Om du tränar för att tävla är det viktigt att även köra måttlig till högintensiv träning. Träning med olika intensitet kommer att påverka vilka bränslekällor du förbränner, och får din kropp att genomgå anpassningar som gör att du kan få en avsevärd ökning av din kapacitet, säger Juleen Zierath. Tankefel med kalorier Erik Hemmingsson är docent i metabolism och forskare vid GIH. Han menar att idén om så kallade fettförbränningszoner – och överlag idén om att vi skulle kunna gå ner i vikt i huvudsak genom träning – faller på det faktum att kroppen har sitt eget sätt att reglera vår vikt, speciellt på lång sikt. – Hjärnan reglerar vad vi väger i en komplex interaktion med våra fettceller. Om du tränar ett extra långt pass, och därmed får en teoretiskt sett större fettförbränning, är alltså något som sannolikt har minimal effekt på lång sikt, säger Erik Hemmingsson


Nu kommer de första signalerna om bostadsmarknaden 2024. En tydlig trend är större prisskillnader mellan olika bostäder, enligt Hemnets marknadsanalytiker Erik Holmberg. Det nya året bär med sig en liten ljusning på bostadsmarknaden. Så här långt in i januari har försäljningsvolymerna ökat något jämfört med samma period i fjol. För ett år sedan var marknaden ännu mer osäker än i dag, men nu finns enligt Hemnet ett lite större säljtryck.  – Vi ser att folk vågar pröva marknaden igen. Antalet publicerade objekt är väsentligt högre än i fjol, och även om många fortfarande är avvaktande, börjar köpare och säljare mötas i lite högre utsträckning än tidigare, säger Erik Holmberg, analytiker vid Hemnet. Faktorerna som påverkar priset Några faktorer har på sistone fått betydligt större prispåverkan. Dit hör yteffektivitet och uppvärmningskostnad. Analysen från Hemnet visar att mindre ettor står emot de senaste årens prispress betydligt bättre än större ettor, en trend som också gäller tvåor, treor och fyror men som har störst genomslag på just ettor.  När Hemnet jämför kvadratmeterpriserna 2023 med dem 2021 har enrumslägenheter med en boyta under 35 kvadratmeter fallit med 4,8 procent. Det kan jämföras med att prisfallet var hela 8,2 procent för större enrumslägenheter som var 35 kvadratmeter och uppåt.  – De som har eller köper enrumslägenheter är ju ofta ensamhushåll. Det är också en grupp som varit kortare tid på bostadsmarknaden och därför inte byggt upp samma marginaler. Det bidrar till större priskänslighet för ettor. Detta ser vi också på att marknaden för enrumslägenheter är betydligt trögare än för lägenheter med fler rum, säger Erik Holmberg. Till exempel fanns nästan ingen skillnad i prisfallen på stora respektive små fyrarummare. Där stannade prisnedgångarna på 2,1 respektive 2,0 procent för boytor på minst 96 kvadratmeter respektive under 96 kvadratmeter.  För treor på 77 kvadratmeter eller större föll priserna med 6,2 procent, att jämföra med 3,9 procent för mindre treor. För tvåor på 56 kvadratmeter eller större föll priserna med 7,5 procent, att jämföra med 5,3 procent för mindre tvåor.   – Framgent kommer vi nog att få se större prisskillnader utifrån hur bostäder är yteffektiva men också utifrån hur uppvärmningskostnaderna varierar, konstaterar Erik Holmberg.  Faktorerna som står emot prisfall När han tittat på hur radhus med eller utan bergvärme har stått emot prisfall sedan 2021 blev resultatet att radhus utan bergvärme har fallit i pris med 11,5 procent, att jämföra med 5,1 procent om det fanns bergvärme.  – På husmarknaden är det tydligt att bostäder med mer kostnadseffektiv uppvärmning gynnas relativt sett. Så även om vi just nu inte har kvar de rekordhöga energipriserna från början av fjolåret så är kostnadsmedvetenheten väsentligt högre än tidigare, säger Holmberg. Det finns även andra faktorer som är betydligt mer prisskiljande idag än när hushållen hade mer pengar att röra sig med för ett par år sedan. Dit hör avgiftshöjningarna i bostadsrättsföreningar. Klart är att lågbelånade föreningar inte behöver höja månadsavgifterna lika kraftigt som högbelånade. Bostäder i föreningar med låg räntekänslighet bör alltså stå emot prisfall bättre.  – Ska man sia framåt, är det förstås lägre räntor som kan gynna bostadsmarknaden. Men även ett lägre amorteringskrav skulle vara prismässigt gynnsamt, särskilt för lägenheter med färre rum, säger Erik Holmberg.  Ser man till den senaste tidens prisutveckling är marknaden mera stabil än under 2022


Gays tolerans för rashat mot judar, bottnar ytterst i den världsbild som gjorde henne själv till rektor för Harvard trots att hon saknade meriterna. Debatten kring Harvard-rektorn Claudine Gays avgång har att göra med flera saker: de antisemitiska demonstrationerna vid universitetet, hennes yttranden vid kongressutfrågningen i december, hennes magra meritering för att vara rektor vid Harvard och anklagelser om plagiering. Personer som inte tillhör akademin har fört vidare Gays egen förklaring, nämligen att hon är offer för illvillig kritik. För mig som universitetslärare är det svårbegripligt att hon alls blev utnämnd. Tjänsten som rektor vid Harvard uppfattas av universitetslärare som den mest prestigefyllda i hela västvärlden. En rektor vid Harvard förväntas vara en mycket meriterad forskare som andra akademiker har respekt för och som representerar det bästa i universitetsvärlden. Gays meritering var svag, vilket betyder att Harvards styrelse måste ha vägt in andra hänsyn. Hennes samlade produktion är en avhandling och elva artiklar, och det skulle knappt räcka till en fast lärartjänst vid ett litet universitet. Förutom svag kvantitet har det kommit fram att hon plagierat. Akademiskt arbete ska bestå av självständigt intellektuellt arbete, vilket visas i egenhändigt skriven och försvarad text, och då får man inte skriva av andras text utan källhänvisning. Skulle en student gjort samma sak hade denne sannolikt fått lämna universitetet. Gays område är afroamerikanska studier, ett av de ämnen som av andra benämns ”grievance studies”, det vill säga politiserade ämnen som rör grupper som anklagar samhället för något. Hennes ämne är rasdiskriminering. Ingen av Gays kolleger i ämnet har trätt fram och påstått att kvaliteten i hennes arbete uppväger en svag kvantitet. Kvantiteten kan dessutom komma att minska, därför att den upptäckta plagieringen kan leda till att artiklar dras in i efterhand av de tidskrifter där hon publicerats. Harvards styrelse borde inte ha utnämnt henne, men hon är inte ett offer. Att Gay anklagats för plagiering kan eventuellt sättas i samband med det ämne hon studerar, påpekar Bruce Gilley, professor i statsvetenskap vid universitetet i Portland. I starkt ideologiskt präglade ämnen tenderar det att bara finns en sanning, en dogm, och då kan det verka onödigt att referera till en viss källa, eftersom det man säger är allmängods på området. Om någon i Sovjetunionen citerade Marx behövde detta inte sägas eftersom alla visste varifrån påståendet kom. Att plagiaten inte väckt uppmärksamhet tidigare förstärker intrycket av ett politiserat fält. Slutsatsen är att Gay inte har tillräcklig intellektuell och moralisk auktoritet för att kunna leda andra lärare och forskare, eller för att ta beslut i studentfrågor. Är hon offer för en konspiration? Det var studenternas demonstrationer och ännu mer hennes egna svar i utskottsutfrågningen i kongressen som väckte världens intresse för henne och hennes akademiska meritering. Harvards styrelse borde inte ha utnämnt henne, men hon är inte ett offer. Snarare illustrerar Gays utnämning punkten där cirkeln sluts: Hennes tolerans för rashat mot judar, bottnar ytterst i den världsbild som gjorde henne själv till rektor för Harvard trots att hon saknade meriterna. Harvard, som varit den främsta symbolen för västerländskt sanningssökande, lät sig fångas av det förmenta jämlikhetstänkande som när som helst kan spilla över i tolerans för blind rasism.

Harvards tidigare rektor Claudine Gay är inget offer


Inom Kristdemokraterna höjs flera kritiska röster mot att Ebba Busch lanserat Alice Teodorescu Måwe som ersättare för Sara Skyttedal. Flera tycker att kändisfixeringen i partiet nu gått för långt. ”Det här är numera ett välbekant KD-muller”, säger en av de källor med örat mot partiets innersta krets som SvD talat med under helgen. Mullret, eller efterskalvet, handlar om mottagandet av Kristdemokraternas beslut att peta Sara Skyttedal som toppkandidat i EU-valet. Och att föreslå den tidigare moderaten Alice Teodorescu Måwe, som hennes ersättare. I februari på ett extra partifullmäktigemöte ska ordningen på KD:s EU-lista fastställas, tills dess kan mycket hända. Enligt personer med insyn handlar det mer om vänskap och tillit än kunnande när partiledaren Ebba Busch gör sina kända kompisar till kollegor. Något som gillas av delar av Kristdemokraterna, men ogillas skarpt av andra.  ”Jag kommer inte kampanja för att skicka en moderat opinionsbildare till Bryssel! Det är hål i huvudet på så många sätt att plocka in en person ’från gatan’ och ge ett förtroendeuppdrag i ett parti. Detta skapar fler problem än det löser”, skriver Magnus Kolsjö (KD), tidigare ordförande för Öppna kristdemokrater, som själv kandiderade för KD i EU-valet 2019, på Facebook. Många turer kring valet Mikael Anefur, KD-kommunalpolitiker i Kristianstad, ondgör sig också på Facebook över processen. Den då Skyttedal i höstas lyckades återta platsen som etta på EU-listan, trots att valberedningens förslag stavades David Lega.  Nu är det dags för ännu en giv, ännu ett namn. ”Då gäller helt nya infall att hitta en kändis som är kompis med Ebba. Förmodligen är jag både för gammal och obegåvad för att inse det fina i denna kråksång”, skriver han. Turerna har varit många. Det senaste debaclet hade sin upprinnelse i september, efter att Sara Skyttedal petats som förstanamn på partiets lista inför EU-valet i juni, till förmån för David Lega. Innan hon valde att ta striden på nytt ska hon haft kontakt med SD, något som hon enligt Expressen gjort för att hon varit orolig för sin försörjning i fall hon skulle åka ut, och därför undersökt möjligheten att ”sälja konsulttjänster”.  Enligt SvD:s källor var kontakterna mer omfattande än så. Men mycket är fortsatt inte ordentligt utrett.  Skyttedal: Kommer att berätta Sara Skyttedal skriver själv på X: ”Jag kommer berätta vad som hänt med mina ord, men inte idag.” Hennes tidigare kombattant David Lega väljer också han att kommentera händelserna på samma plattform: ”Efter femton år som kommunalråd och Europaparlamentariker, så ser jag fram mot nya utmaningar. Jag kommer därför inte att kandidera på partifullmäktige.”  Han sitter dock kvar för att förvalta förtroendet mandatperioden ut. Och tillägger: ”Jag hoppas också att dagens presskonferens äntligen är den sista partiet behöver lägga på att prata om Sara Skyttedals agerande i alla möjliga frågor och att kommande dagar kommer att handla om politiken i stället.” Vad gäller det nya toppnamnet Alice Teodorescu Måwe, så är hon en känd högerdebattör, tidigare huvudsekreterare för Moderaternas idéprogram och tv-kändis i SVT:s samhällsprogram Teodorescu & Suhonen. Just ordet ”känd” är något som flera källor nämner som avgörande. Partiet har en tradition av att ha omgärdat kända personer med partivärmen, som nyhetsankaret Lars Adaktusson, advokaten Peter Althin, artisten Eva Rydberg – och Ebba Busch mötte svenskarna på bredare front för första gången i SVT-serien Kommunpampar.  ”Kändisar fel väg för KD” Att just KD gärna nyttjar redan kända ansikten menar en källa med insyn i partiet beror på en skral budget och en begränsad egen rekryteringsbas

Valet av Teodorescu får kritik: ”Hål i huvudet”


Två block – västländerna mot Kina och Ryssland – kapplöper till månen för att senare nå Mars. I fredags lyckades Japan få ned en landare till månens yta. ”Det är ett rymdrejs 2.0”, säger en rymdfysiker. Landningsplatsen var inte större än Trafalgar Square i centrala London. Japan har för första gången lyckats landa en farkost på månen – och det med stor precision. I rubriker kallas det ”unikt” och ”historiskt”. Det pågår en kapplöpning till månen, med det större siktet inställt på Mars. – Vi har två parallella spår till månen, vilket gör det lite spännande, säger Olle Norberg, generaldirektör för Institutet för rymdfysik. På ena sidan finns västblocket – med USA:s rymdmyndighet Nasa och Europas motsvarighet Esa tillsammans med Japan och Kanada – genom det så kallade Artemisprogrammet. På andra sidan finns Ryssland och Kina som samarbetar. Indien är en tredje aktör, men Olle Norberg tror att landet kommer att sälla sig till västteamet. Framgångarna är än så länge varierade. Med en obemannad farkost misslyckades USA i januari med sitt försök att för första gången på fem årtionden landa på månen. Nasa har nu flyttat fram planen att skicka fyra astronauter runt månen från 2024 till 2025. Även en bemannad expedition till månen har skjutits upp från 2025 till 2026. Halkar väst efter nu med USA:s misslyckande? – Nej, att det misslyckades blev ingen förvånad över egentligen. Företaget är relativt nytt och hade aldrig tidigare gjort någon månlandare eller ens en satellit. Normalt ökar man svårighetsgraden sakta men säkert, så det var väldigt sportigt gjort, säger Olle Norberg. Reser med privat företag Han förklarar att upplägget ser annorlunda ut i dag jämfört med på 1960-talet när människan första gången tog sig till månen. Då presenterade Nasa färdiga ritningar på rymdfarkoster som sedan producerades av industrin. – I dag säger Nasa att de har ett projekt: ”Vi vill ta fyra personer till månytan, fixar ni det?” Då säger företagen: ”Ja, välkommen om tre år, då står vi redo”. Man köper tjänster av industrin. Till exempel kom svenske Marcus Wandt tillsammans med tre andra astronauter under lördagen fram till rymdstationen ISS – en rymdfärd i samarbete mellan Nasa och företagen Axiom Space och Space X. Enligt Olle Norberg ligger USA tillsammans med de andra västländerna först i rejset till månen. Japan lyckades i fredags, på tredje försöket, att få ned sin månlandare. Planerar baser på Mars Kampen nu handlar främst om att först etablera sig på månens sydpol där man upptäckt fryst vatten i botten av månkratrar. – Det blev en aha-upplevelse. Det innebär att vi kan etablera en månbas med en hållbar tillvaro, som inte bara är försedd med resurser från jorden. Längre fram är ambitionen från båda blocken att kunna bygga baser på Mars. Han tror att både väst och Kina – med ”osäkert bidrag” från Ryssland – kommer ha förmågan att få månbaser på plats. – Vi kommer att se människor på månen under det här decenniet. Men att etablera en månbas är något för 30-talet, säger Olle Norberg. EU satsar på rymden Även EU-samarbetet har börjat kretsa runt rymden. Förutom att 22 EU-länder ingår i och finansierar Esa går varje år en betydlig summa från EU-budgeten till rymdsatsningar. Men den största satsningen hittills – satellitnavigationssystemet Galileo – handlade inte om kapplöpningen till månen eller Mars, utan digitala tjänster och navigation. Galileo är EU:s svar på det amerikanska GPS-systemet. Tekniken behövs både i moderna affärer och modern krigföring – som i satellitstyrda robotar. Förra året kom EU:s första, gemensamma rymdstrategi som öppet talar om att rymden måste användas till säkerhets- och försvarsmål


Konsert, rit eller liturgiskt drama? Oavsett genre håller hela projektet ”Bogoluchie” exceptionellt hög klass, inte minst musikerna i norska ensemblen BIT20. Från den isande kylan ute på Hornsgatan sluts vi i teatersalongens varma famn, med ett välkomnande halvdunkel och förväntansfull, viskande tystnad. Det påminner om en kyrka någonstans i Östeuropa där det är lätt att slinka in. Allt vilar i en lätt rök och det är nästan som om man anar doften av rökelse. Här ser det ut att vara sent på jorden, scenen liknar en sorts ruinlandskap med stenar utspridda på golvet och bergsformationer av stålrör som höjer sig mot taket. Svepande ljuskäglor manar fram en obehaglig känsla av fara och flykt. Dörrarna står fortfarande öppna mot foajén. Vaga toner hörs därutifrån och sedan svaga, vibrerande ackord från den ensamma pianisten. En efter en kommer så hela orkestern in, klädda i svarta, långa kjolar. Klangen växer. Allt i denna föreställning håller exceptionellt hög klass, men musikerna i norska ensemblen BIT20 är kanske det som allra mest stannar i minnet. Dirigenten Christian Karlsen, som i hög grad har varit medskapande i projektet, leder dem med precisa, nästan koreografiska rörelser. Men vad ska vi kalla detta? Man kan se det både som en konsert och en rit.  Tonsättaren Djuro Zivkovic ser det som ett liturgiskt drama. Han har utgått från texter av en medeltida mystiker: Symeon den nye teologen, som levde i närheten av Konstantinopel för ungefär tusen år sedan. Detta helgon inom den ortodoxa kyrkan är mest känd för sina 58 hymner om den gudomliga kärleken. Med utgångspunkt från dem har Zivkovic byggt en föreställning i tre delar: Rening, Upplysning och Gudomliggörelse. Tre språk används: grekiska, kyrkslaviska och engelska, och vi möter tre namnlösa roller.  Reningen, den långa inledningen, innehåller många uttryck för lidande och försoning, och det utmynnar i en pilgrimsvandring upp mot de stålrörsspretiga bergen. I centrum står den nederländska mezzon Carina Vinke, en mörk, reslig kvinnogestalt med fantastisk, märgfull röst. I svarta dok och slöjor kan hon både likna en arkaisk sierska och en bysantinsk modersgestalt. Gripande är hennes scener tillsammans med den skicklige gitarristen Jacob Kellermann, som här även är en pilgrim med drag av Wagners Parsifal. Med ett innerligt småleende sluter hon honom i en sorts Pietàomfamning. Dansaren Viktoria Andersson rör sig kring dem som en ung, akrobatisk iakttagare vid denna pilgrimsvandring. Den mittersta delen i Zivkovcs triptyk badar i ett gyllene ljus – det eviga, gudomliga ljus som Symeon talar om. Ur golvet stiger en mast, stora tygstycken som liknar segel och fanor skimrar i guld och koppar. Det blir en oändligt vacker scen där hela teatern blir till en skinande bysantinsk ikon. Det förstärks av de sju munkar som nu gör entré, en sånggrupp som går under namnet Greek Byzantine Choir.  Efter 100 minuter i Djuro Zivkovics märkliga klangvärld – med stråkarnas svepande vågrörelser och metalliska plåtars dån – tar konserten slut lika försiktigt som den började. Medlemmarna i orkestern gör sorti en efter en, denna gång med små skålar i händerna, som var och en är en klingande klocka. De stiger ner mot församlingen – publiken – som för att dela med sig av det gudomliga ljusets kommunion.

Recension: ”Bogoluchie” på Folkoperan håller hög klass


I Linus Fellboms ”Barberaren i Sevilla” målas det med både ljus och musik. Det avskalade scenkonceptet är inte helt i balans, men Luthando Qave som Figaro framstår som en av våra mest intressanta operaröster. Scenen är helt tom när ridån går upp under Rossinis ouvertyr till ”Barberaren i Sevilla”. Men här återupplivas inte en seglivad scenkonsttrend som vill exponera den nakna scenfondens intrikata nervsystem av kablar, rör, dörrar och ett vitt väggur som sticker ut som en vagel mot det svartmålade rummet.  Nej, Linus Fellbom vill tillsammans med sitt konstnärliga team ta tillfället i akt att måla med skugga, ljus och rök. Och musik! Att låta Vincenzo Milletarì leda orkestern utan avledande scenkrusiduller ger några utsökta minuter av krispigt träblås, ettrigt pulserande slagverk och berusande stråkar. Här slarvas Rossini inte bort med några åthävor utan humorn härbärgeras genom allvarets handlag. Julia Przedmojskas huskropp uppenbarar sig från under golvet, först i en anspråkslös kalkvit färg. Senare kommer den att vridas och avslöja en minimalistisk interiör med ett klädskåp, ett skrivbord och en flyttbar trappa som ska komma att färgläggas i rosa, cerise och smaragdgrönt ljus. En hop gatumusikanter gör entré i dräkter som hämtat tydlig inspiration från commedia dell’arte med en touch av Tim Burtons gotiska skitighet.  Så småningom träder vår barberare in – eller snarare seglar ner från hustaket, som en Mary Poppins i Harlekinliknande vit-, svart- och grårutig kostym. Figaro, allt-i-allot som både kan trimma skägg och leka äktenskapsmäklare, en självutnämnd ”ost i makaronen”, som textmaskinsöversättningen låter honom beskriva sig. Luthando Qave startar med flaggan i topp med sin cavatina "Largo al factotum", troligen en av de mest kända ariorna i operarepertoaren, framförd med både komisk lyhördhet och fylligt graciös klang som fyller hela salongen.  Dara Savinovas Rosina är som fjättrad vid den lilla trappans topp, i väntan på sin käresta nedanför balkongen. Under bel canto-örhänget ”Una voce poco fa” lämnar hon aldrig trappan, men senare visar hon både vilja och förmåga att frigöra sig från det hägn som Bartolo (John Erik Eleby) håller henne i. Under tiden smider hennes älskade Lindoro/Greve Almaviva ränker tillsammans med Figaro för att förena det förälskade paret. Konu Kim som greven har en påfallande återhållsamhet i sin komik vilket framstår som väl förvaltat. Inget slapstick, bara lite dråpligt. Beaumarchais pjäser, som utgör förlaga till ”Barberaren”, ansågs som politiskt farliga på sin tid, men i dag framstår de som rätt harmlösa. Kvinnlig frigörelse från patriarkalt förmyndarskap står visserligen ständigt på den politiska agendan globalt, och Don Basilios (Kristian Flor) förtalsaria skulle kunna ses som en manual för fake news i dag. Här tangeras samhällskritiken i polistumultet mot slutet av första akten, där två konstaplar får puckla på en liggande Figaro med batonger i en fastfryst stillbild. Så småningom reser sig denne och manövrerar folkhopens poser. En finstilt subversiv gest. Det vilar något ofärdigt, ännu prövande över uppsättningen där minimalismen kontrasteras mot commedia-estetiken. Men det är ändå i sin ordning. Linus Fellbom ämnar göra en trilogi av Beaumarchais Figaro-pjäser. Att nästa uppföljare blir Mozarts ”Figaros bröllop” är givet, men del tre? Mycket lutar åt ”Figaro gets a divorce” av Elena Langer, eller Inger Wikströms ”Den brottsliga modern” för att skrälla lite. Men att ta del av detta pågående work in progress är givet – Luthando Qave är en av de mest intressanta operaröster vi har på svenska scener just nu.

Recension: Linus Fellbom testar idéer i ”Barberaren i Sevilla”


Agneta Wallins nyskrivna monolog ger en känga åt såväl självgoda godhetsknarkare som korrupta styrelser, i form av ett drömspel. Det blir väl internt – men underhållande teater.  Hon ligger inlindad i en trasmatta. Den gångna kvällen har varit våt och nu vaknar hon bakis i ett stort och tomt hus på landet.  Eller? Nej, systerskap behöver inte gå i stå bara för att du dör. Lilla Ulfåsa, visar det sig, är fullt av både saliga och osaliga andar: Elin Wägner, Elisabeth Tamm, Kerstin Hesselgren, Ada Nilsson, Honorine Hermelin ... pionjära feminister från förr som nu gör sina röster hörda via telefonsignaler och blinkande lampor när Agneta Wallin spenderar sista natten i det hus hon ägde i ett år, och som bär på ett stycke unik kvinnohistoria.  Agneta Wallin, med bakgrund som komiker, har både skrivit manus och spelar den enda rollen i denna autofiktiva monolog där hon också agerar buktalare åt den kavalkad av spöken som återges i form av dockor. I Helena Collerts regi finns här även även inslag av rörlig bild, som ibland ser ut att vara AI-genererade versioner av stillbilder. Det lyfter en scenkonstform som annars lätt blir statisk.  ”Sista natten i huset” kan alltså sägas vara en dramadokusåpa based on a true story. Åtminstone ur  Agneta Wallins perspektiv, även om undertiteln lyder ”en komedi baserad på overkliga händelser”. Den skulle också kunna kallas en vendetta inför öppen ridå. För sant är att Agneta Wallin köpte Lilla Ulfåsa  2019,  i syfte att bistå den vänförening som då stred för att rädda den kulturhistoriska byggnaden. Men sedan verkar det ha uppstått en konflikt mellan henne och den styrelse som bildades, vilket slutade i att Insamlingsstiftelsen Fogelstad köpte ut Wallin i förtid, något hon tidigare  har talat öppet om i en intervju i lokaltidningen Katrineholms-Kuriren. Det skulle förstås kunna bli dålig stämning av en pjäs som ligger så nära verkligheten: ett maktspel bakom kulisserna på vad som var tänkt att bli återuppståndelsen av en ny demokratiskola på Lilla Ulfåsa, 100 år efter att den grundades 1925 av ovan nämnda pionjära feminister. Men humorn räddar den. För precis som i Lukas Moodyssons film ”Tillsammans” återger ”Sista natten i huset” med glimten i ögat vänskap, maktstrider och korruption i en kollektiv miljö – och riktar en spark mot självgoda feminister och godhetsknarkare. Utan någon förkunskap om Kvinnliga medborgarskolan då och nu kan den däremot  kännas väl intern. Men som scenkonst är det underhållande.

Recension: Agneta Wallins monolog ger röst åt pionjärsystrar


När Ulric Jansson växte upp i Stockholmsförorten Jordbro rymde området ett löfte om framtiden. Nu har högstadiet stängt, butikslokaler står tomma och Jordbro har blivit känt för gängkriminalitet. Men bland de boende finns det fortfarande hopp. Ett fullpackat pendeltåg rör sig i mörkret. Ner mot Södertörn, genom skogar, förbi sjöar. Ulric Jansson har just avslutat ännu en dag på takfirman i Sundbyberg. Nu återvänder han till Jordbro med blandade känslor. Ulric Jansson är ett jordbrobarn, ett av de barn från miljonprogramsförorten som filmaren Rainer Hartleb följde från lågstadiet och upp i vuxen ålder. På 1970-talet var han en kille med ljusa lockar och långa skjortsnibbar. Jordbro hamnade i filmhistorien. Rainer Hartleb fick priser. Men Hartlebs filmkamera försvann. Ulric Jansson flyttade härifrån. Och vad hände med Jordbro?  Jordbro blev platsen som Gud glömde, en förort i skogen med luggsliten centrumanläggning, nedlagd högstadieskola och svikna löften. En plats där rekordårens optimism, och visioner om höjd levnadsstandard för alla, förbytts i en känsla av att samhället dragit sig tillbaka. – Men här finns ju ändå ens rötter, säger Ulric Jansson när han klivit av på den fuktiga perrongen. Jordbro erbjöd ”sanatorieluft” Coca-Colas röda logga lyser starkt intill spårområdet. Det ökända Zeronätverket har sin bas här; nätverket har fått sitt namn av Coca-Colas läskfabrik i Jordbro fabriksområde. Vi går Moränvägen ner genom samhället. På Salong Ali Paris klipper frisören dagens sista kund. En busschaufför tar en kort paus på pizzerian. Visst finns här en småstadskänsla, precis som planerarna drömde om när Jordbro skapades.  På 1960-talet rasade tallarna i den täta skogen ett par mil från centrala Stockholm. Här, på en grusås utanför Handen, skulle människor få moderna bostäder, småstadsliv och hälsosam luft. Kommunen skröt om rena rama sanatorieluften.  Ulric Janssons mamma såg en annons om lägenheter mellan stad och hav. Tillsammans med sin lille son flyttade hon ut från innerstaden. – Det blev inte riktigt som hon tänkt sig. Men hon trivdes bra här, säger han. ”Jag glömmer aldrig att jag kommer från Jordbro”, står det på en kärleksfull väggmålning. ”Jag älskar Jordbro”, skriver någon i den lokala Facebook-gruppen. ”Helt sjukt hur mkt Jordbro fått gå igenom”, skriver en annan. Lokalpatriotismen är stark. Men hos många finns också en besvikelse över hur saker och ting blivit. En känsla av att något tagits ifrån dem, och en sorg över att gängkriminella dragit Jordbros namn i smutsen.  Jordbro byggdes för 12 000 invånare. Visionen var att det skulle bli som en småstad, med en blandning av lägenhetshus, villor och radhus. Allt planerades och beräknades noga, enligt tidens melodi. Vid den här tiden fanns det en urstark tro på samhällets möjligheter att bygga en bättre tillvaro för människor.  Mitt i Jordbro placerades centrum med kommersiell och offentlig service. Här lades högstadieskolan, tänkt som en integrationsmaskin där barn från höghus och villor skulle mötas.  Tomma lokaler och stängd skola Men sommaren 2021 förvandlades Jordbromalmsskolan till en grushög. Centrumanläggningen har många igenbommade butiker. – Det är rätt tragiskt att det blivit som det blivit. Man borde ha fått skolan att överleva, en skola ska vara lokal, med vuxna och vänner som känner en, säger Ulric Jansson.  Efter några minuters promenad från pendeln är vi framme vid den låga och prångiga centrumanläggningen, som polisen ofta beskrivit som problematisk. – Det här var ju ett fint centrum en gång i tiden. Många lokaler står övergivna med neddragna jalusier

Skulle bli ”nya Sverige” – i dag står Jordbro centrum öde


Människan måste anpassa sig för att överleva – och det gäller även vår moral. Det är tesen i filosofen Hanno Sauers nya bok. Fredrik Sixtensson läser en historia över civilisationen som tyvärr blir ganska mellanmjölkig. En bok med ”Moral” i titeln, skriven av en yrkesverksam etiker och utgiven på Daidalos, vad kan den tänkas innehålla? Den kloke sätter gissningsvis en hundring på djuplodande filosofiska resonemang om rätt och fel. Skenet bedrar dock. Det här är ingen filosofisk bok utan en historiebok. Historien som berättas är inte moralfilosofins utan själva moralens, och tidsmaskinens reglage vrids tillbaka så där en fem miljoner år. Tesen är enkel. Människan måste anpassa sig för att överleva. Så också moralen: det vi i dag tycker lite till mans är uppfattningar som en gång hjälpte oss att göra apornas planet till människornas. ”Moralens historia”, skriver Sauer, är till stor del ”historien om nya samarbetsformer i allt större grupper”.  Andra primater hålls samman av ömsesidig pälsvård, och detta sätter en gräns – ty pälsen är tovig och händerna få – på grupper om tjugo. Vi människor spräckte taket, lever nu i samhällen som omfattar miljoner, och överlåter pälsvården till frisören. Allt detta började med klimatförändringar som gjorde slättlandskap av de tropiska skogar där vi bodde. Nu blev vi villebråd som måste hålla ihop för att skydda oss mot rovdjur. Vi började slå ihjäl självsvåldiga alfahannar; så rensade vi stöket ur genpoolen och tämjde oss själva. Till slut utvecklade vi instinkter för altruistisk bestraffning, alltså att man straffar regelbrott också när de drabbar andra än en själv. Bokens första, säg, två tredjedelar är mycket bra, bitvis lysande. Det är en imponerande mängd kunskap som Sauer har syntetiserat – ekonomi, samhällsvetenskap, psykologi, historia, biologi. Den har bitvis lite av samma ögonöppnande aha-kvalitet som Daniel Kahnemans ”Tänka, snabbt och långsamt”. Prosan är också klar – bitvis lite tung på ett klädsamt, germanskt vis – och fint översatt av Joachim Retzlaff: man anar tyskan, men ser bara svenskan. I sista tredjedelen börjar det dock sacka. Problemet är att vi plötsligt är i nutid. Här tar Sauer oannonserat av sig sin evolutionsteoretiska hatt och börjar i stället recensera samtida trender. Det blir kända Twitterteman som fake news och woke och cancelkultur. Apropå woke kan det heta att man ”naturligtvis inte” får ”blint ansluta sig till sådana krav, men man bör lyssna på dem”; om cancelkultur: ”Man behöver inte vara rädd för sanningen: dåliga idéer och omoraliska åsikter gör bort sig alldeles av sig själva.” Det blir lite mellanmjölk. Och är det verkligen så att dåliga idéer alltid förlorar? Risken finns att det är tvärtom: att de idéer som råkar vinna så småningom kommer att betraktas som bra. Det vore lite grann en moralens nävrätt. Roligare – men kanske inte vederhäftigare – hade varit om Sauer avstod från moraliserandet och kyligt behöll det evolutionsteoretiska anslaget rakt igenom. Vilka idéer som är i omlopp i dag kan leda till ”nya samarbetsformer i allt större grupper”? Vad kan svinga den gamla apan ända upp till Zarathustra? Till sist måste något sägas om civilisationen. I den här typen av ”djuphistorisk” litteratur är det vanligt att fråga sig om civilisationen är värd det – ”Alla tiders största misstag” heter avsnittet där Sauer prövar idén. Vi äter på grund av civilisationen en mer enahanda kost – det är jordbrukets baksida; vi utsätts för epidemier och livsstilsrelaterade sjukdomar som knappast existerade förr

Recension: Moral. Uppfinnandet av gott och ont av Hanno Sauer


Anna Vnuks pappa gav henne 30 000 kronor i kontanter, med villkoret att hon aldrig mer skulle kontakta honom. Nu gör hon dans av uppväxten som bastard, en slutgiltig uppgörelse med barndomen som ”oäkting”.  Någon grävde ett tomrum i Anna Vnuk redan när hon var ett litet barn, men fram till 49-årsåldern valde hon att låtsas som om det inte var så stort. Eller så tomt. För inte kan man ställa sig på torget och vråla ”hallå, det är jag som är bastarden”? Eller kan man det? Jo, nu gör hon det. Efter 15 år är dansaren, koreografen med mera – multibegåvningen från Luleå – åter aktuell med en självbiografisk föreställning. En sådan som vränger ut och in på Vnuk, visar insidan för publiken, men som också golvar med sin drastiska humor och rättframma charm. Och ja, det handlar om att det är hon som är bastarden. – Jag tänker inte gå med på att vara en hemlighet längre. Det är något irriterande och smutsigt med det, säger Anna Vnuk. Den som velat att hon ska vara hemlig är hennes pappa. En man som fanns med på ett pyttelitet hörn i Anna Vnuks tidigaste barndom, men som ville hålla henne på säkert avstånd när han skaffat ny familj. Så pass att han gav henne ett kuvert med 30 000 kronor, när de träffades en enda gång då Anna Vnuk var en ung vuxen och just nedflyttad till Stockholm. En så stor skam. Ändå är hon född 1974, inte 1874, i ett land där barn födda utanför äktenskapet inte är en stor grej och långt innan den där andra kvinnan dök upp i hennes fars liv och kunde göra anspråk på ensamrätt.  Pappan är från Indien, inte ens det visste Anna Vnuk när hon växte upp, så många bitar som fattades i hennes egen historia. Kan något egentligen ursäkta att en vuxen människa bestämmer sig för att sudda bort ett barn? Nej, och nu när Anna Vnuk ska fylla 50 är det dags för den slutgiltiga uppgörelsen. Dags att skrika ut det på torget: – Om man inte kan säga det till personen i fråga finns det något ceremoniellt i att göra det på scenen, säger hon när vi ses strax efter en repetition.  Scenrummet är nästan klart. Mycket ska slipas på, men tilltalet finns där redan. Vnuk själv och fyra dansare, tal och rörelse, en närhet till publiken, något quirky och djupt personligt i varje detalj. ”Anna Vnuk är bastarden” handlar om henne. Men som botten i dig och botten i andra, det allra mest privata är det som ger genklang också i åskådaren. Det har hon upplevt också tidigare med sina självbiografiska uppsättningar. Som ”Anna Vnuk sätter upp Cats”, om att bli dumpad, en show som berörde publiken så djupt att DN Kultur ställde hennes ex, musikern Anders Wendin, till svars i en ansvarsutkrävande intervju: hur kunde han dumpa Anna Vnuk?  Tematiken om att vara bortvald, övergiven, går som en gast genom allt hon gjort. – Det är något med att vara oönskad eller bortvald som kan sabba anknytningen. Och så är det glappet mellan föreställningen om den goda föräldern och hur de ibland är. – Vi pratar om det som så självklart att föräldrar, det är den ovillkorliga kärleken. Vi har den här idén om föräldern som skulle dö för sitt barn, men samtidigt finns det också de föräldrar som inte orkar ringa på jul. Så kan också föräldraskap vara. Bidrar det till att skapa en skam? – Ja, absolut. Man vill i stället köpa storyn om varför ens förälder inte ”kunde” vara med en. Det är alltför smärtsamt att vara bortvald. ”Anna Vnuk är bastarden” gräver också ner sig i den kollektiva skam som barnen som inte är önskade burit genom seklerna, med historiska nedslag i synen på oäktingar. Eller bastarder då

Anna Vnuk: ”Det är smärtsamt att vara bortvald”


Medeltidens religiösa fromhet står i centrum när Åsa Maria Kraft skriver dikt om träd och människor. Alva Dahl läser en poets sökande efter andlig ledning.  Enkel cellulosa. Ja, så kan vi beskriva en fallen trädstam som människohanden börjar karva i med sina verktyg. Och så kan vi beskriva boksidorna på vilka människohanden formar bokstäver och ord. Så skapar vi vidare – av trädets stadiga råmaterial blir skulpturer och lyrik. Åsa Maria Krafts nya bok efterhärmar trädstammen ikoniskt genom att börja från två håll – den består av två delar som läses från vardera hållet. Så kommer boksidorna att påminna om trädets årsringar, som pricken över i för den formliga hyllning till träd som denna bok är. Ett grepp som helt skulle gå förlorat om boken lästes digitalt. Kroppen, den fysiska, är livsavgörande här. Det finns en berättelse i dikterna: om nunnor som under tidigt 1500-tal samlar trädstammar och snidar kvinnliga helgonskulpturer till sin klosterkyrka. Om hur skulpturerna förstörs under reformationen, förkroppsligad i figuren Ikonoklasten, och förvandlas från föremål för vördnad och bön till skadade, spruckna utställningsföremål som förevisas av en guide.  Men berättelsen är inte så kronologisk som jag nu återgav den utan hoppar hit och dit, eller kanske hellre: rör sig i ring. Tidsskikten ligger i lager på lager, ”århundraden gled visst förbi”. Åsa Maria Kraft har i sin poetiska gärning återkommit till medeltidens fromhet som inspirationskälla och utgångspunkt. Det gäller för läsaren att hänga med i svängarna när denna tankevärld – så ofta förbisedd och missförstådd i vår egen tid – frammanas.  I ”Enkel cellulosa” är jungfru Maria huvudpersonen tillsammans med sin mor Anna (som inte nämns i Bibeln men tidigt blev en viktig mytologisk figur inom kristenheten) och sin mormor Emerentia – en person som brukade omnämnas och avbildas under en avgränsad tid, just vid slutet av 1400-talet och början av 1500-talet. Kraft antyder att släktlinjen hade kunnat fortsätta, om inte Ikonoklasten kommit och avbrutit utforskandet av kristendomens kvinnliga rottrådar: ”vi hann aldrig / dit, de kom / och slog sönder oss / och bar oss ut, men / jag minns”. Om boken är en trädstam är sviten om Emerentiaskulpturen det yttersta lagret. Där är alltså alla tre kvinnorna med – Anna och Maria i urmoderns knä. Nunnornas starka band till varandra, träden och helgonfigurerna gestaltas med både humor och sorgset allvar. I mitten finns en svit där en Annaskulptur är huvudperson, och längst in en om ett Maria-altarskåp, en vierge ouvrante där jungfruns mantel bildar dörrar som kan öppnas upp och blotta barnet – som inte ägnas något större intresse – och på insidan av manteln en människoskara, ”vi, publiken /…/ och även du”. Krafts blick på dessa skulpturer är mer förtjust och sökande än den som kanske kännetecknar de konstvetenskapliga skrifter hon hämtat inspiration (och en hopklippt funnen dikt) ur. Här handlar det om att utvinna andlig ledning, som när hon konstaterar att sprickan i Marias mantel är ”inte bara platsen / där ljus tar sig in / utan också där mörker / tar sig ut”. Samtidigt är det lätt att ana ett nutida raster också över hennes egen beskrivning, om än nyandligt snarare än vetenskapligt. Det går knappast att tala om ett diktjag här, perspektivet skiftar mellan diktsviterna och tiderna. Men rösten är sig ändå lik; Kraft ger de medeltida nunnorna och själva skulpturerna samma uppfattningar som det utomstående nutidsjag som också skymtar förbi: Emerentia, Anna och Maria är den treenighet de sätter sin tro till

Recension: Enkel cellulosa av Åsa Maria Kraft


Det har varnats flitigt för både oväder och krig i januari. Finns det en risk att allmänheten tröttnar? Regeringen och försvarsmakten levererade ett tydligt budskap på Folk och försvars rikskonferens: svenskarna måste förbereda sig för krig. Efter att den nationella stödlinjen för barn fått flera samtal än vanligt, med oro för krig, klargjorde överbefälhavare Micael Bydén i ”Lilla Aktuellt” att det visserligen kan bli krig i Sverige, men att det inte kommer att ske just nu. Även statsminister Ulf Kristersson förtydligade i ”P1 morgon” att det inte finns något som talar för att kriget står för dörren nu, men att krigsrisken i vår del av världen har ökat rejält. Retoriken, som ska ha syftat till att öka allmänhetens beredskap, har kritiserats från flera håll, bland annat för att vara krigshetsande och skapa onödig oro. Även skribenter som välkomnar en ökad folklig förståelse för det allvarliga läget framhäver vikten av att inte ”ropa varg”. Vargen kommer – kanske Uttrycket kommer från fabeln om pojken och vargen, där den unga uttråkade fåraherden ropar ”vargen kommer!”. Byborna rusar till hans undsättning tills de inser att de bara slösar bort sin tid. När vargen faktiskt dyker upp är det ingen som tror pojken och kommer till hans hjälp, vilket leder till att vargen tar fåren (och i vissa versioner även pojken). Men finns det några vetenskapliga belägg för att exponering för larm – falska eller inte – kan göra oss mindre benägna att reagera på sikt? ”Alarm fatigue”, eller larmtrötthet, är ett begrepp som används inom sjukvården och andra områden där personalen ständigt översköljs av larm eller varningar. Efter att ha upplevt och hanterat ett stort antal larm kan personer börja reagera mindre känsligt på nya larm eller till och med ignorera dem.¹  Larmtrötthet hos allmänheten Larmtrötthet har uppmärksammats som en stor säkerhetsrisk inom sjukvården eftersom det kan leda till att kritiska varningar eller händelser ignoreras eller förbises, vilket ökar risken för misstag och försämrar patientvården. Forskare har uppskattat att 72 till 99 procent av larmen som sjukvårdspersonal exponeras för är falsklarm.2  En viktig strategi för motverka larmtrötthet är därför att minska andelen falska larm. Även allmänheten kan drabbas av larmtrötthet, något som bland annat är en utmaning vid vädervarningar.3  Efter det stora antalet dödsfall till följd av stormen Ida i New York och New Jersey 2021 spekulerades det om att detta hängde samman med alltför många varningar. Federala vädermyndigheter i USA har på olika sätt försökt begränsa antalet vädervarningar till allmänheten genom att införa ett trestegsystem som bara larmar vid mer allvarliga situationer. Att aldrig larma är naturligtvis inte ett alternativ eftersom varningar till rätt personer vid rätt tidpunkt kan rädda liv. Men även i akuta kriser och under pågående krig brottas myndigheter med larmtrötthetens negativa konsekvenser. Ukrainas befolkning vande sig En nyligen publicerad forskningsstudie som undersökte den ukrainska civilbefolkningens beteende i samband med tusentals varningslarm som sänts ut till 17 miljoner mobila enheter visade att allmänheten snabbt reagerade på varningar, vilket innebar att de sökte skydd.⁴  Denna respons avtog dock när civila levt i undantagstillstånd under längre tid, vilket ansågs bero på larmtrötthet. Studien uppskattade att ett stort antal dödsfall undveks tack vare allmänhetens respons på varningssystemet, men att ytterligare 8 till 15 procent av de civila offer som observerades under senare perioder av konflikten kunde ha undvikits om den initialt snabba responsen på varningarna hållit i sig över tid

Emma Frans: ”Alarm fatigue” kostar liv visar ny forskning


Ett felaktigt datasystem innebar att hundratals oskyldiga personer dömdes. Det har kallats den största rättsskandalen i brittisk historia. På nyårsdagen sändes första avsnittet i en tv-serie om fallet – sedan förändrades allt. LONDON Han beskrivs som en anspråkslös engelsman, som gillar öl och ogillar att prata om sina känslor. Nu hyllas postmästaren Alan Bates som en brittisk hjälte. I över 20 år har han drivit en kamp mot en brittisk institution, det statligt ägda brittiska postverket. En organisation som enligt brittiska medier i flera år anklagat över 1 000 oskyldiga personer för brott. Det började 1998. Då flyttade Alan Bates till den walesiska byn Craig-y-Don. Där hade han tillsammans med sin partner Suzanne investerat sina livs besparingar i ett postkontor. Många postmästare i Storbritannien är, liksom Alan Bates, småföretagare. En del driver en annan verksamhet, till exempel en bybutik i samma fastighet som postkontoret, andra bor i en bostad ovanför posten.  Största brittiska rättsskandalen Många av dessa egenföretagare skulle snart råka ut för det som kallats den största rättsskandalen i brittisk historia. Ett år efter att Alan Bates flyttat till Craig-y-Don deltog han i den första inskolningen i Post Offices nya it-system Horizon. Redan då hade Post Offices direktörer under ett möte diskuterat ”allvarliga brister med mjukvaran”. Det var brister som Alan Bates också märkte så fort han började använda systemet. Det visade sig att tusentals pund plötsligt försvunnit ur hans bokföring. Systemet gjorde det svårt att utreda vilka betalningar som saknades. Samtidigt krävde Post Office att postmästarna måste betala tillbaka de försvunna betalningarna ur egen ficka.  Men det var oklart vad som faktiskt hänt. Alan Bates misstänkte att det var datasystemet som strulade. Han krävde att få se noggrannare uppgifter över vilka betalningar som saknades.  Det fick han inte.  I stället fick han sparken och förlorade motsvarande omkring 900 000 kronor som han investerat i postkontoret. Men han hade tur. Mellan 1999 och 2015 dömdes 736 postmästare felaktigt för bland annat förskingring, bokföringsbrott och stöld. Det är närmare en person per vecka. Ännu fler anklagades och förlorade sina jobb och sitt levebröd. Åtminstone fyra postmästare har begått självmord på grund av anklagelserna. Andra fick sina liv slagna i spillror. Höggravida Seema Misra dömdes felaktigt till 15 månader i fängelse 2010 och tvingades ta farväl av sin tioåriga son på hans födelsedag.  Hon är en av drygt hundra personer som nu fått sina domar hävda. Hundratals andra väntar fortfarande på rättvisa. Problemen började 1999 då Post Office införde ett nytt bokföringsprogram. It-systemet kallades Horizon och hade utvecklats av teknikjätten Fujitsu. Avtalet mellan Post Office och Fujitsu beskrevs då som det största icke-militära kontraktet i Europa, värt motsvarande drygt 13 miljarder kronor. Oskyldiga erkände sig skyldiga  Men Horizon visade sig ha flera buggar. Bland annat kunde bokföringsprogrammet visa att pengar försvunnit, trots att inga pengar saknades. Men i stället för att anta att det var dataprogrammet som strulade valde Post Office att åtala flera hundra av sina postmästare för stöld. Vad var det som gick fel? ”I grund och botten handlar skandalen om att identifierbara personer inom Post Office anklagade oskyldiga anställda för brott trots att de visste, eller borde ha vetat, att datasystemet de baserade sina anklagelser på var bristfälligt.” Det skriver juristen David Allen Green, som analyserar juridikfrågor på Financial Times. Han tillägger att samma personer inom Post Office sedan försökte sopa misstagen under mattan genom bland annat ”enormt aggressiva rättsprocesser”. ”Det var fråga om personer som trodde att de gjorde sitt jobb”, fortsätter han.  En mysig gammal institution visade sig vara full av fördomar och orättvisa

Rättskandalen  vände efter tv-serien Mr Bates vs the Post Office


En semesterresa är inte mycket att komma med. Jämfört med Marcus Wandts rymdfärd. Vad hände på hans väg, passerade han den himmel där älskade själar kanske samlas? Som nu senast Marie Nilsson Linds. Det är klart vi aldrig åkte på semester när jag var barn. Enligt pappa var det en fullständigt onödig utgift. Inte f-n tänkte han lägga ut pengar i onödan när vi nu redan bodde i paradiset. Så stod jag vid strandkanten till vår skärgårdsö och drömde om andra öar, andra platser. Någon sa, det lät trovärdigt, att det liksom kändes i hela kroppen när man var utomlands. Till och med maten luktade och smakade annorlunda. Drömmar om det okända Å, så mycket jag också ville känna och möta det okända och konstiga. Nu är jag där, på en främmande ö i solen. Flydde mörkret och kylan, om så bara för några veckor. På det lilla torget leker byns barn, utan bevakande föräldrarögon. De jagar varandra under vilda tjut, det bor en frihet i deras kroppar. Jag ser dem och undrar om det är något vi öbarn delar, världen över. Eftersom vi fått växa upp på platser omgärdade av vatten och därför lätta att kontrollera och överskåda. Egna universum. Jag minns att Marie Nilsson Lind från Ainbusk Singers, hon som så tragiskt gick bort för några veckor sedan, talade om just detta sista gången vi möttes. Om öns trygghet och lycka för den som är liten, men också om isoleringen och längtan bort till fastlandet, ljuset och människorna. Detta som vi delade. Tillbaka till rötterna  Hon flyttade tillbaka till Gotland efter flera år i Stockholm. Sa att det blev hennes räddning. Själv tänker jag att det krävs mod att återvända till barndomens hav och stenar, särskilt om mycket skavde den gång vi var små. Men Marie var lycklig över beslutet, njöt av stillheten, friden. Och nu? Har hon förenats med sin älskade syster Josefin, och med sin man Magnus, han som dog kort tid före henne? Jag vill så gärna tro att det finns en himmel där vi en gång kan möta våra närmaste, de som lämnat tomrum efter sig som aldrig kan fyllas. Men var finns den i så fall, denna himmel? Rymdens mystik I torsdags sändes den svenske astronauten Marcus Wandt upp i en rymdkapsel från Kennedy Space Center i Florida. Det vill jag kalla en resa! Men vad hände på vägen till rymdstationen, passerade han den himmel, som så många vill tro på? Han själv var tvivlande den dag i höstas när vi möttes på Flygvapenmuseum i Linköping. Nej, han skrattade inte åt frågan, undrade bara lite försynt vilken himmel vi i så fall talade om? Att verkligheten rymmer flera dimensioner kunde han gå med på. Ett parallellt universum såg han som mer utopiskt. En lång stund blev vi kvar i himmel-pratet. Marcus Wandt hann till och med få ihop en teori, mer rymdteknisk än teologisk. Måhända, spånade han, har det varit riskfritt att säga att vi hamnar i himlen efter döden, eftersom det inte gått att ta sig dit. Rymden var oåtkomlig, onåbar. Himmel och hav Det är den inte längre. Därför, sa han, får vi kanske ändra språkbruk, tala om en annan dimension. Det finns så mycket i livet som är svårt att förstå. Enligt Marcus Wandt borde vi se det som mer hoppfullt än skrämmande. Redan som barn var han själv fascinerad av det obegripliga. I dag finns det en massa saker som vi kan beräkna och bevisa, även om vi inte kan förstå dem. Ännu. I en framtid kan vi veta bättre, menade han. Vilket betyder att vi inte ska lägga några begränsningar på oss. Att han själv skulle lämna jorden, med de legofigurer som hans söner byggt, såg han som ett bevis. På att det han aldrig trodde skulle kunna hända verkligen kunde ske

Karin Thunberg: Passerade Wandt himmeln där älskade själar samlas?


Attackerna mellan Iran och kärnvapenlandet Pakistan skapade stor oro i veckan. Ska en ny front öppnas i den redan oroliga regionen?  Det mesta talar emot det – och kanske var det helt enkelt ett misstag som orsakade den korta konflikten mellan de två länderna. Mellanöstern befinner sig i ett oroligt läge. Vid sidan av kriget i Gaza mellan Israel och Hamas har USA, Storbritannien, Libanon, Iran, Jemen, Syrien, Jordanien, Irak och Pakistan antingen skickat robotar eller drönare mot andra länder eller själva blivit angripna under den senaste veckan. Mest oroande var kanske Irans oväntade attack mot Pakistan i tisdags. Två barn ska ha dödats i angreppet, vilket väckte stor ilska. Pakistan återkallade sin ambassadör från Iran och stoppade Irans ambassadör från att återvända till Islamabad. Pakistan är riskabelt att bli ovän med, eftersom det sedan 1998 är en kärnvapenmakt, men när landet slog tillbaka mot Iran gjordes det emellertid med konventionella robotar och drönare. Nio personer dödades, däribland en kvinna och fyra barn. FN-chefen António Guterres säger sig vara ”djupt oroad” över angreppen och uppmanade på torsdagen de båda nationerna att utöva maximal återhållsamhet för att undvika en ytterligare upptrappning av spänningarna. De ömsesidiga attackerna kom som en chock eftersom de båda länderna i dag har en bättre relation än på länge. Bara några timmar innan den iranska attacken hade Irans utrikesminister ett fredligt möte med Pakistans tillförordnade premiärminister i Davos. Och samma dag genomförde ländernas flottor en militärövning i Hormuzsundet mellan Persiska viken och Omanbukten. Så varför attackerade Iran sitt grannland?  De flesta bedömare ser det som att svaret handlar om en blandning av att lugna den inhemska opinionen, avskräcka omvärlden från angrepp och nationell prestige. Det iranska ledarskapet och dess säkerhetsapparat behövde visa folket att de kunde beskydda det. Behovet uppstod efter IS terrorattack i staden Kerman den 3 januari, där 93 personer dödades och över 200 skadades, på toppgeneralen Qassem Soleimanis dödsdag. Det dådet blev också en påminnelse om att den utlovade hämnd mot USA för mordet på Soleimani 2020 aldrig har realiserats. Dessutom hade Iran inte slagit tillbaka mot de baluchiska separatister som i december dödade elva polismän i en stad vid gränsen till Pakistan. Lösningen blev att angripa mjuka mål i tre olika länder – Syrien, Irak och Pakistan – som alla har vänskapliga relationer till Iran. På så sätt kunde man visa upp styrka och handlingskraft utan att riskera nya krig. I Syrien attackerades ett hus i Idlib-provinsen, som befolkas av motståndare till Assadregimen, som är allierad med Iran. Avståndet till Idlib från avfyrningsplatsen är lika långt som till Tel Aviv, vilket visar att Irans räckvidd når ända dit. Det var kanske det främsta syftet med den attacken, som inte innebar några tråkiga konsekvenser för Iran. I Irak attackerades ett hus i kurdiska staden Erbil, som tillhörde en av Iraks rikaste män, Peshraw Dizayee. Han och hans yngsta barn dödades i attacken. Enligt Iran Dizayees hans hus en israelisk spioncentral, vilket förnekas av det kurdiska självstyret. Irak kallade hem sin ambassadör från Teheran, men relationen mellan Bagdad och Teheran skadades inte nämnvärt i övrigt. I Pakistan attackerade Iran baser tillhörande den baluchiska separatistgrupp som dödade elva polismän i december. Alla ska ha varit iranska medborgare, vilket kanske bidrog till Irans föreställning att Pakistan inte skulle bry sig så mycket om angreppet.  Det var ett misstag. Och enligt vissa iranska källor var det dålig kommunikation mellan Iranska revolutionsgardet, som utförde attackerna, och den iranska regeringen som trasslade till allt. Enligt en telegramkanal med koppling till revolutionsgardets ska Pakistan ha informerats om attacken i förväg. Men planen kan ha varit att Iran inte offentligt skulle ta på sig ansvaret


Den svenska skotillverkaren Vagabonds grundare skänker koncernen till en nystartad stiftelse. Planen är att stötta forskning, kultur och entreprenörskap.  Vagabond-grundarna Marie Nilsson Peterzén och Mats Nilsson har skänkt bort bolagen Vagabond interntional och Vagabond skor Varberg till den nybildade stiftelsen Vagabond shoemakers foundation. Detta var sajten Habit först med att rapportera om.  Stiftelsen är sedan årsskiftet bolagens nya ägare och all framtida avkastning kommer att gå till välgörenhet.  Marie Nilsson Peterzén uppger för Habit att planerna har funnits med ägarna en längre tid. Hon och Mats Nilsson kommer att sitta med i styrelsen för den nya stiftelsen.  – Det känns jättebra. För oss är det inget konstigt, säger hon till sajten.  Bolaget Vagabond grundades 1973. Förra året omsatte koncernen 817 miljoner kronor och gjorde en vinst på 98 miljoner.  Framöver kommer avkastningen bland annat att gå till stöd till unga och utsatta, forskning inom hälsoområdet, klimat och miljö, främjandet av entreprenörskap och kultur, rapporterar Habit.  På Vagabonds egen hemsida står det att bolaget alltid velat stötta ”initiativ och projekt som behövs i vår framtid”.  ”En stiftelse innebär möjligheten att ge ett kontinuerligt och substantiellt stöd. Det betyder också mycket för oss att företaget fortsätter att utvecklas i enlighet med uppsatta mål och intentioner”, skriver grundarna i en kommentar.  Upplägget liknar det Patagonia-grundaren Yvon Chouinard meddelade sensommaren 2022. Även han skänkte sitt bolag till en icke vinstdrivande stiftelse, Holdfast Collective, som verkar för miljö- och naturvård. Vid tidpunkten var Patagonia värderat till 3 miljarder dollar.  Enligt bolagets ordförande Charles Conn ville man sätta ett exempel för andra företag och uppluckra synen på ekonomisk vinst som ett företags enda syfte.  Kritiker lyfte samtidigt andra tänkbara motiv bakom den nya ägarstrukturen, exempelvis att undvika skattekostnader. Om ägarna sålt bolaget hade de, enligt nyhetsbyrån Bloomberg, fått betala 700 miljoner dollar i skatt. I och med donationen landade skatteskulden istället på 17,5 miljoner dollar.

Skotilllverkaren Vagabonds grundare skänker bolag till stiftelse