Bonderevolten sprider sig runt om i Europa. Över kontinenten protesterar bönder mot höga bränslepriser, lönedumping och inflödet av billiga spannmål från Ukraina. På flera håll har högerextrema partier infiltrerat protesterna.  BRYSSEL Bilderna på ursinniga demonstranter som försöker storma en passagerarfärja med Tysklands vice förbundskansler Robert Habeck ombord har väckt starka känslor.  Politiker i både Berlin och andra europeiska huvudstäder undrar nu om bondeupproren som sprider sig över Europa kan bli våldsamma och om det finns politiska krafter som skulle kunna tjäna på dem.  Attacken mot vicekanslern ägde rum i hamnen Schlüttsiel i norra Tyskland den 4 januari. När ministern återvände från en semester på ön Hallig Hooge med sin familj möttes båten i hamnen av hundratals bönder som protesterade mot regeringens planer på strypa bränslesubventioner.  Uppståndelsen gjorde att kaptenen länge inte kunde släppa av bilarna. När en utbrytargrupp på omkring 30 personer från protesttåget försökte springa ombord för att konfrontera vicekanslern valde kaptenen att återvända till ön Hallig Hooge med honom. – Det var inte en minut för sent, annars hade mobben kommit ombord, med ofattbara konsekvenser", sa färjerederiets vd Axel Meynköhn till tyska medier dagen efter.  Bilden av vad som hände i Schlüttsiel har sedan dess ändrats. Från en bild av arga bönder villiga att ta till våld, till en bild av bönder som visserligen är arga men också kan utnyttjas för andras syften.  Ombord på samma färja som ministern fanns nämligen en medlem i Alternative für Deutschland, ett parti som är satt under särskild bevakning av tysk säkerhetstjänst på grund av sina högerextrema åsikter.  Enligt en granskning av tidningen Der Spiegel ska denna person ha ringt partikamrater som snart anslöt sig till bondeprotesten i hamnen. De våldsammare inslagen ska högerextremisterna ha legat bakom. Den stora tyska bondeorganisationen Deutscher Bauernverband tar också kraftigt avstånd från försöken att storma färjan.  Alternative für Deutschland har i flera veckor i sociala medier uppmanat sina anhängare att infiltrera bondeprotesterna. Samma mönster har redan setts i exempelvis Nederländerna, Italien, Frankrike och Spanien. Även där har partier på yttersta högerkanten lierat sig med, eller försökt dra politisk nytta av, böndernas vrede.   Och den vreden ser inte ut att stillas – tvärtom. På måndagen reste uppemot 10 000 tyska bönder i en konvoj med 5 000 fordon från München, genom Nürnberg och till Berlin för att återigen protestera mot regeringens planer på att slopa olika skattelättnader och bränslesubventioner. I Spanien uppmanar nu flera bondeorganisationer, med de tyska kollegorna som inspiration, sina medlemmar att köra sina traktorer in i Madrid den 21 februari för att protestera mot högre kostnader och minskade inkomster.  Längre österut i Europa handlar böndernas protester främst om annat. Nämligen konsekvenserna av att Ukraina på grund av kriget fått tillfälligt tillstånd att exportera och sälja sina jordbruksprodukter tullfritt inom hela EU.  Bönder i hela unionen, främst i Ukrainas närområde, har slagit larm om att de förlorar stora pengar på grund av att de ukrainska jordbruksvarorna dumpar priserna. På måndagen blockerade även rumänska lastbilschaufförer och bönder för femte dagen i rad motorlederna in till huvudstaden Bukarest. Andra demonstranter var samlade längs med landets nordöstra gräns till Ukraina, där de förhindrade ukrainska lastbilar från att köra in i Rumänien.  De rumänska lastbilschaufförerna klagar över höga försäkrings- och skattesatser och över att ukrainska chaufförer med lägre löner tar deras jobb. Bönderna kräver snabbare utbetalning av kompensationer till jordbruk som påverkats av inflödet av billigare, ukrainsk spannmål in i EU


Beskedet om att tre Hemköpsbutiker omvandlas till Ica får Konkurrensverket att agera. Myndigheten utreder nu om värvningen innebär brott mot konkurrenslagen.  I höstas blev det känt att handlare till tre Hemköpsbutiker i Stockholm byter sida. De lämnar Axfood för att i stället bli Ica-handlare.  Hemköp Telefonplan ska bli en Ica Nära, Hemköpsbutiken i Hornstull blir en Ica Kvantum, och Hemköps Sjövikshallen omvandlas till en Ica Supermarket, skriver Dagligvarunytt. Skyltbytet sker den 1 februari. Bytet väcker frågor hos Konkurrensverket, (KKV) som undrar om detta kan handla om en företagskoncentration. Myndigheten har öppnat ett granskningsärende gentemot Ica, som en del av sin tillsyn. Ingått nya avtal med Ica Ärendet bär namnet ”utredning av konkurrensförhållanden avseende dagligvaruhandeln” som inleddes i mitten av december. Sedan dess har KKV haft en skriftväxling med Ica som har fått flera frågor att besvara.  Mahshid Sepahvand, sakkunnig jurist på KKV handlägger ärendet. Hon säger till SvD att myndigheten i sin omvärldsbevakning har noterat att Ica hade värvat två Hemköpshandlare som sammanlagt drev tre butiker i Stockholm.  – De har sagt upp sina nuvarande avtal och ingått nya avtal med Ica. Detta väckte en fråga om avtalen som Ica ingått skulle kunna utgöra en så kallad företagskoncentration, säger Mahshid Sepahvand.  I skrivelsen som KKV skickat till Ica, som SvD tagit del av, står att företagskoncentrationer regleras av konkurrenslagen och kan bli föremål för prövning.  Myndigheten ställer frågan till Ica om värvningen av Hemköpshandlarna innebär att Ica ”förvärvar kontroll över verksamheterna.” Det vill säga om kontrollen har gått över från Hemköp till Ica.  Ica skriver i ett första svar att de två Hemköpshandlarnas anslutning inte innebär detta.  ”Handlarna kommer, liksom tidigare, att äga och ha ensam kontroll över sina butiker.” står det i Icas svar till KKV.  En företagskoncentration måste anmälas  Efter att Konkurrensverket bett Ica om ytterligare svar har matjätten återkommit med ett längre svar. Dock är handlingen så pass maskerat att SvD inte kan utläsa hur Ica motiverar sin sak eller hur de ingångna avtalen beskrivs.  En företagskoncentration ska anmälas till Konkurrensverket om de berörda företagen tillsammans har haft en omsättning som överstiger en miljard kronor, och minst två av de företagen har haft en omsättning på minst 200 miljoner kronor.  Uppfyller bolagen detta?  – Vi har haft en indikation om att omsättningen kan vara över beloppsgränserna. Men nu ställer vi öppna frågor om hur avtalet ser ut, säger Mahshid Sepahvand.  Enligt branschtidningen Fri Köpenskap omsätter butikerna nästan en halv miljard kronor sammanlagt. Hur Konkurrensverket ska gå vidare är inte klart.  – Detta är i en inledande fas. Vi försöker nu utreda vad som har hänt. I nästa steg ska vi avgöra om vi ska prioritera detta ärende eller inte, säger Mahshid Sepahvand.  Granskningen om Hemköphandlarna är inte den enda som Konkurrensverket har eller har haft på bordet den senaste tiden där Ica är motpart. Bland annat har myndigheten en pågående undersökning gällande otillbörliga handelsmetoder.  I våras hade KKV ett ärende gällande konkurrensförhållanden där Ica var motpart. Ärende är dock avslutat.  Utöver dessa tillsynsärenden gör Konkurrensverket en genomlysning av hela livsmedelsbranschen – från bonde till butik. Och Ica som har 50 procent av marknaden ingår i studien. Uppdraget kommer från regeringen

Hemköpsbutiker blir Ica – utreds av Konsumentverket


Sveriges arbetsmarknad är stel och tyngd av regler och byråkrati. Vi bör sträva efter ökad flexibilitet och avskaffa arbetstidslagen och semesterlagen, skriver Anton Holmlund och Martin Norrby, Luf. Vi lämnar ett år bakom oss med låga tillväxtsiffror, hög inflation och minskad produktivitet. Bakom oss borde vi även lämna oseriösa arbetsmarknadspolitiska förslag. Flera framstående socialdemokrater har aviserat att partiet måste driva arbetstidsförkortning med bibehållen lön. Det vore en oroväckande utveckling om socialdemokraterna ansluter sig till Vänsterpartiets krav på sex timmars arbetsdag med bibehållen lön. Den svenska arbetsmarknaden är redan i dag oerhört reglerad och att lagstifta om kortare arbetstider skulle förvärra det ekonomiska läget ytterligare. Det vi i stället behöver är en större flexibilitet på den svenska arbetsmarknaden. Vi borde avskaffa arbetstidslagen och semesterlagen så att det blir upp till arbetsgivare och arbetstagare att själva bestämma. I Vänsterpartiets egen rapport från 2014 om övergången till sex timmars arbetsdag beräknade partiet att BNP då skulle minska med 10 procent, motsvarande 350 miljarder kronor, stillastående reallöner och lägre pensioner. Att vi ska jobba mindre och behålla lika mycket pengar är en lovvärd ambition men ett oseriöst politiskt förslag. Vem vill inte jobba mindre och behålla samma lön? Problemet med politiska lösningar som lovar guld och gröna skogar är att de alltid leder till oförutsedda och oönskade konsekvenser. Ett problem som blir uppenbart direkt är hur det blir med alla timanställda som inte kompenseras på samma sätt. De timanställda är i regel betydligt mycket mer utsatta på arbetsmarknaden än den breda medelklassen med heltidsjobb. Om förslaget blir verklighet leder det till att klyftan mellan de som har båda fötterna inne på arbetsmarknaden och de som står utanför blir ännu större. Sveriges arbetsmarknad är stel och tyngd av regler och byråkrati, med den tredje högsta arbetslösheten i EU som följd. Ytterligare lagstiftning om arbetstidsförkortning skulle förvärra situationen. I stället bör vi sträva efter ökad flexibilitet på arbetsmarknaden och avskaffa arbetstidslagen och semesterlagen. Det skulle vara att stärka den svenska modellen. Vårt förslag skulle ge arbetsgivare och arbetstagare större frihet att själva komma överens om dessa villkor. Det skulle innebära mer frihet och till skillnad från sex timmars arbetsdag, vara bra för svensk ekonomi. Den svenska modellen bygger på idén att arbetsmarknadens parter är bättre än riksdagen på att reglera villkoren på arbetsmarknaden. Det finns ingen anledning att den principen inte skulle gälla även arbetstid. Arbetstidslagen har regler om hur mycket man får arbeta per dygn, per vecka och per år. Den tar upp jourtid och beredskap, vilka raster och pauser man har rätt till och vad som gäller för nattvila. Vi tror att människor vet bäst själva hur mycket och när de vill arbeta. I arbetsavtalen borde man själv tillsammans med arbetsgivaren så långt det är möjligt kunna bestämma över arbetstidens längd, schemaläggning, övertid och ekonomiska villkor. Den som till exempel vill koncentrera månadens arbete till tre veckor ska inte möta politiska hinder för att göra detta. Den som trivs med nattarbete i butik ska inte hindras av facket. Den som vill arbeta helger och vara ledig i veckan ska kunna vara det utan hänsyn till fackets synpunkter eller lagens regleringar. Vi alla hade önskat att det var möjligt att vara ledig mer och jobba mindre utan att drabbas av någon ekonomisk förlust, men det går helt enkelt inte

Luf: Avskaffa lagarna om semester och arbetstid


När vintervädret är som tuffast i Riga blir kollektivtrafiken gratis för de som lämnar bilen hemma. Syftet är att förbättra framkomligheten på vägarna. Några liknande planer finns inte i Stockholm. ”Men det blir intressant att se vilka effekter detta ger”, säger Anton Fendert (MP). Gratis kollektivtrafik – så kallade ”snöbiljetter”. Det är en av åtgärderna som införts i Lettlands huvudstad Riga för att minska trycket i trafiken under vinterns mest snöfyllda dagar. I december drog kraftiga snöoväder in över Lettland. Resultatet blev dåligt väglag och ett svårt trafikläge. Det tuffa vädret fortsatte in på det nya året som inleddes med temperaturer ner mot 16 minusgrader. I huvudstadsregionen har man redan ett besvärligt trafikläge oberoende av väderlek. Där vände sig makthavarna i stadshuset till ansvariga för kollektivtrafiken för att tackla problemen. Lösningen blev att göra kollektivtrafik gratis för alla bilister. Under de dagar det snöar som mest fungerar ägarbevis för en bil som en giltig biljett för att åka buss, tåg och spårvagn. – Tanken bakom det är att minimera antalet bilar på gatan för att förhindra trafikstockningar och underlätta för snöröjningsfordon att röra sig genom gatorna, säger Edīte Matuseviča, presstalesperson för Riga stad. Det offentligt ägda kollektivtrafikbolaget Rīgas Satiksme gör en uppskattning av antalet passagerare som utnyttjade erbjudandet, och Riga Stad betalar för biljetterna med pengar från stadens budget. Varje vinter utnyttjar ”tusentals” personer erbjudandet, uppger Edīte Matuseviča Enligt henne har projektet, som nu är inne på sin tionde vinter, varit tillräckligt framgångsrikt för att det ska vara värt pengarna. – Det är märkbart färre bilar i rörelse och färre bilar parkerade på gatorna, när snöbiljetterna erbjuds. Detta gör att buss och spårvagn har lättare att ta sig fram. Och det underlättar dessutom snöröjningen, säger Edīte Matuseviča.  Erbjudandet om snöbiljetter ges några enstaka dagar per vinter. Beslutet fattas utefter rådande väderprognoser och baseras på råd från gatuarbetare, berättar Edīte Matuseviča. Är vädret milt och lugnt finns inte behovet. Men denna vinter har situationen varit tuffare än vanligt, vädermässigt sett. I likhet med Lettland leder det svenska vintervädret inte sällan till besvärliga situationer på vägarna. Region Stockholms trafikregionråd Anton Fendert (MP), ser gärna att fler lockas till kollektivtrafiken. Men i Stadshuset har man inga planer på ett system liknande det i Riga. Anton Fendert skriver i en kommentar till SvD: – Det blir intressant att se vilka effekter detta ger i Riga, och jag är öppen för att vi behöver ompröva gamla sanningar för att bygga en kollektivtrafik som funkar i framtiden, inte minst givet nya resmönster efter pandemin. Med det sagt ser jag inte att en liknande lösning kommer bli aktuell för SL. Att endast rikta stödet till bilister är fel väg att gå, menar han. – Det är helt nödvändigt att locka fler bilister att välja kollektivtrafiken om vi ska klara våra klimatmål, men då inte bara snöiga dagar utan hela året. Han skriver vidare: – Tidigare studier visar att det inte nödvändigtvis är biljettpriset som är den viktigaste faktorn när folk väljer mellan bil och kollektivtrafik, så frågan är om detta är ett effektivt verktyg, säger han. I Europa har ett mindre antal städer och länder prövat avgiftsfri kollektivtrafik. I Estlands huvudstad Tallinn, har man kunnat åka gratis sedan 2013 och det rika lilla landet Luxemburg införde nolltaxa 2020. I Sverige har Sala och Fagersta kommun avgiftsfri busstrafik. I Kiruna testade man nolltaxa mellan 2011 och 2022.

Gratis kollektivtrafik för de som ställer bilen hemma


Blir nästa pandemi en sjukdom som är 20 gånger dödligare än covid-19? Scenariot diskuteras på Världsekonomiskt forum i veckan och är inte alls orealistiskt, enligt statsepidemiolog Magnus Gisslén.  Sällan har en programpunkt på Världsekonomiskt forum skapat sådan uppståndelse. När världens politiska och ekonomiska ledare samlas i Davos denna vecka står bland annat ”förberedelser inför sjukdom X” på agendan. Sociala medier har fyllts av spekulationer om vad detta innebär.  Enligt förhandsinformationen ska en panel med Världshälsoorganisationens generaldirektör Tedros Adhanom Ghebreyesus i spetsen diskutera hur världen kan förbereda sig om en ny, okänd sjukdom som är 20 gånger dödligare än covid-19 skulle börja spridas över världen.  Och scenariot är inte alls orealistiskt, säger statsepidemiolog Magnus Gisslén, som också är professor i infektionssjukdomar vid Sahlgrenska akademin. – Det är bara att gå tillbaka i historien för att hitta exempel där mänskligheten drabbats av väldigt dödliga pandemier. Pesten och spanska sjukan är bara några exempel, säger han. Gisslén betonar att det redan idag finns flera smittämnen som har potential att orsaka mycket allvarliga pandemier, om de skulle utveckla förmågan att sprida sig lättare.  – Ett exempel är nipahvirus och hendravirus som är paramyxovirus, en virusfamilj där också mässling ingår. Och mässling är kanske det mest smittsamma virus vi känner till, säger han.  WHO har sedan tidigare en lista på ”prioriterade smittämnen”. Det handlar om sjukdomar som bedöms utgöra de största riskerna för människors hälsa, dels på grund av smittrisken men också på grund av bristen på motåtgärder.  Förutom covid-19 finns bland annat ebola, lassafeber och zikavriruset listade, liksom ”sjukdom X”.  För ett scenario där en helt ny sjukdom uppstår och skapar en farlig pandemi är något världens hälsomyndigheter, inklusive Folkhälsomyndigheten, kalkylerar med och övar inför, säger Magnus Gisslén. – Det kan vara ett helt nytt virus, eller bakterie, som vi inte alls har tänkt på. För att sjukdomen ska utvecklas till en pandemi krävs flera saker, säger han. – Den måste kunna spridas lätt mellan människor, till exempel som en
luftvägsinfektion. Idealt för viruset är att det smittar redan innan man får allvarliga symptom och blir sjuk. Ju längre tid man är smittsam, desto bättre är det för viruset som då hinner infektera fler värdar. Och frågan är om världen är redo för en ännu dödligare pandemi än vad covid-19 utgjorde. Enligt Magnus Gisslén finns det många utmaningar inför framtiden. – En viktig del handlar ju om informationsutbyte. Att länder snabbt delar information om möjliga utbrott och att det går att samarbeta över
nationsgränser. Sjukvården behöver ha möjlighet att isolera patienter och att snabbt kunna skala upp vårdplatser. Gisslén lyfter också vikten av att utveckla antivirala läkemedel, som har en bred effekt på olika virus. Det behövs också en struktur för att snabbt kunna påbörja och genomföra kliniska studier av vilka existerande läkemedel som möjligen har effekt, anser han. Magnus Gisslén tillträdde som ny statsepidemiolog i höstas. Han säger att hans arbete framöver kommer att handla mycket om att gå igenom det vetenskapliga underlaget kring olika smittor och hur kunskapen och beredskap kan förbättras. Men finns det inte en risk att skrämma upp människor i onödan med den här typen av diskussioner, som den om ”sjukdom X”? – Bara för att risken finns betyder det ju så klart inte att det kommer hända. Men det är också dumt att sticka huvudet i sanden

Det är ”Sjukdom X” – Magnus Gisslén om pandemin som diskuteras av WHO


Var tredje person som är aktiv i organiserad brottslighet sitter i styrelser eller äger företag, visar en ny studie. ”Vi blev förvånade över de höga siffrorna”, säger Fredrik Erfelt på Stockholms Handelskammare.  ”Detta är något vi alla tillsammans måste försöka få bort”, sade SEB:s styrelseordförande Marcus Wallenberg i höstas. Näringslivsprofilen syftade på den skenande gängkriminaliteten och hur den privata sektorn bör sträcka ut en hand för att hjälpa. Just näringslivet är vad en ny studie om organiserad brottslighet fokuserar på. Hur många från den organiserade brottsligheten rör sig i landets företag? En tredjedel, visar studien som gjorts på uppdrag av Stockholms Handelskammare. – Dessa personer har ett starkt företagsengagemang. De sitter i styrelser som ordförande, medlem eller suppleant, säger Amir Rostami, professor i kriminologi vid Högskolan i Gävle och en av studiens författare. 34 procent aktiva i företag  I studien ingår drygt 12 700 personer som polisen bedömt vara en del av den organiserade brottsligheten i Sverige mellan 1995 och 2016. Av dessa är det över 4 300, eller 34 procent, som har eller har haft engagemang i företag. Personerna förekommer i över 21 700 unika organisationsnummer som har blandade former, bland annat enskilda firmor, bolag och hyresrättsföreningar. Varför organiserad brottslighet söker sig till företag kan handla om att det ger en legitim fasad för att dölja den kriminella verksamheten. Det ger också möjligheter att tvätta brottsvinster, enligt Ekobrottsmyndigheten.  Studien delar in den organiserade brottsligheten i fem kategorier: Maffia, mc-gäng, gatugäng, partiell organisation och nätverk. – Vi har ingen svensk maffia, utan det är mer av ett begrepp på kriminella organisationer som exempelvis är släktbaserade men framför allt har inflytande över samhället. Det kan vara politiskt eller kulturellt, säger Amir Rostami. MC-gäng mest aktiva  Bland de företagsengagerade är kopplingar till mc-gäng och maffia de mest förekommande. Något som kan förklaras med att de varit aktiva under längre tid jämfört med övriga kategorier och därmed kunnat organisera sin verksamhet bättre, enligt studien. De kriminella gängen som ligger bakom den pågående våldsvågen faller under kategorin ”partiella organisationer” och är alltså inte den vanligaste typen av kriminella organisationer i näringslivet, enligt studien. – Det är inte konstigt att den typen av kriminalitet som slutar tragiskt i skjutningar får mest uppmärksamhet, säger Fredrik Erfelt, ansvarig för trygghets- och säkerhetsfrågar på Stockholms Handelskammare. – Men vi får inte glömma den andra sidan av myntet. Finansieringen av den organiserade kriminaliteten. Värt att notera är att studiens data sträcker sig fram till 2016. I dag kan läget se annorlunda ut. Siffrorna förvånade näringslivet  Organiserade kriminella använder företag som plattform och som ett slags brottsverktyg, säger Erfelt som förklarar varför Stockholms Handelskammare beställde studien. De ville titta på kriminellas infiltration av företag och menar att det svenska näringslivet visat stort intresse för problemet – Vi blev förvånade över de höga siffrorna men samtidigt har vi länge vetat att detta är ett problem, säger han. I studien föreslår författarna flera lösningar på problemet. Kollektivavtal är en av dem. De förespråkar den svenska modellen och menar att facklig organisering kan fungera som en motoffensiv mot kriminalitet i arbetslivet och mot exploatering av arbetare. Även en samverkan mellan företag och arbetstagarorganisationer kan vara en viktig del i att kunna upprätthålla etiska riktlinjer på arbetsmarknaden och motverka kriminella övertaganden av företag. – Det finns många företag som sitter på otroligt mycket information om brott och samhället i stort

Studie: Var tredje gängkriminell infiltrerade näringslivet


Sverige har utrymme att låna till investeringar som sätter fart på tillväxten. Och vi behöver rusta upp vägar, järnväg, välfärd, energisystem, försvarsmateriel och krisberedskap, skriver KD:s Ebba Busch och Hans Eklind.  Sverige är historiskt ett land av samhällsbyggare. På kort tid lyftes vårt land ur fattigdom för att vi kraftsamlade genom såväl offentliga som privata investeringar. Vi byggde en infrastruktur för att bidra till en växande ekonomi. Vi utvecklade välfärden för att människor skulle bo, arbeta och leva i hela landet. Sedan tog det stopp. I dag är Sverige underinvesterat i det som brukar benämnas samhällsinvesteringar. För att lösa detta vill Kristdemokraterna öka takten i de offentliga investeringarna. Ett årligt underskott i den offentliga sektorn, under en bestämd tid, skulle frigöra miljarder till att rusta Sverige starkt igen.  Svenska staten har under årtionden sparat i ladorna. Finansminister efter finansminister har tryckt ned statsskulden till låga nivåer. Detta ger Sverige handlingsutrymme att låna för att investera i tillväxt och framtidstro. Nu är det läge att använda denna möjlighet. Vårt land har en stor underhållsskuld i infrastrukturen. Vi behöver investeringar i vägar och järnvägar. Faktum är att var fjärde väg i landet bedöms vara i dåligt skick. Med illa fungerande transportleder blir problemen stora. Utryckningstiden blir längre för sjukvård och räddningstjänst. Pendlartiden mellan arbete och hem ger ständiga förseningar som berövar föräldrar tid med barnen. Det tär på välmåendet och skapar problem för både människor och företag.  Mälardalsrådet beräknar att trängsel och förseningar i trafik och kollektivtrafik kostar 6 miljarder per år. Bara i den egna regionen. Undersökningar visar dessutom att människor blir mindre benägna att resa med tåg när trafiken inte uppfattas som pålitlig.  Näringslivet beräknar att bara underhållsskulden för Sveriges infrastruktur är 137 miljarder kronor de kommande tio åren. Det handlar om underhåll av vad som redan finns för att befintliga vägar och järnvägar ska ha en acceptabel nivå. Jämför nuvarande läge med hur det var tidigare när järnvägens stambanor och 5 700 järnvägsbyggnader byggdes på några årtionden. Hälften av landets telefonnät kom på plats på mindre än fem år. På 15 år byggde Sverige 14 kärnkraftsreaktorer (tolv i Sverige och två i Finland). Det går inte lika fort idag. Under de senaste 20 åren har Svenska kraftnät bara byggt 60 mil högspänningsledning. Nuvarande behov är på uppemot 700 mil av nybyggda och uppgraderade ledningar.  Vi måste nu se till att vägar, järnvägar, välfärd, energisystem, försvarsmateriel och krisberedskap samt IT-infrastruktur inom såväl offentlig som privat sektor förbättras. Detta för att säkra förutsättningarna för tillväxt, privat och offentlig innovation, grön omställning, investeringsvilja och en god totalförsvarsförmåga.  Det handlar om att attrahera och inte skrämma bort företag. Långsiktigt handlar det om att vara en världsledande industri-, tjänste- och tillväxtnation.  Sverige är redan ett av världens mest innovativa länder. Vår samhällsmodell attraherar. Vår natur och kulturlandskapet erbjuder hög livskvalitet. Det är förutsättningar som inte får slängas bort på grund av slarv med grunderna för en god ekonomi och ett fungerande samhällsliv.  Nu måste vi ta igen det tidigare regeringar underlåtit sig att göra. Det kommer att kosta mer än hittillsvarande ekonomiska ramar tillåter. Skattehöjningar är fel väg att gå

KD: Sverige bör låna till mer investeringar


Efter studenten flyttar hon till USA, fast besluten att bli filmstjärna. Men så blir det inte. För att förstå fallet Anna-Karin Eskilsson behöver man närstudera Hollywoods baksida. Om allt varit annorlunda skulle namnet Anna-Karin Eskilsson möjligtvis ha väckt samma associationer som Alicia Vikander eller rentav Greta Garbo: skandinavisk je ne sais quoi korsad med internationell stjärnglans.  I stället speglar hennes berättelse en helt annan – mörkare – sida av Hollywood. Anna-Karin Eskilsson flyttar till New York direkt efter studenten, fast besluten att bli filmstjärna. Men så blir det inte.  SVT:s dokumentärserie ”Drömmen om Hollywood” är en svindlande skildring av hur långt en person kan vara beredd att gå för att hålla sin dröm vid liv. I stället för att vinna huvudroller hankar hon sig fram mellan provspelningar i 16 år samtidigt som hon extrajobbar som bartender. När hon till slut vinner drömrollen som Greta Garbo blir hon lycklig men verkar inte direkt överraskad. För varje dröm som går i uppfyllelse finns ett mörkertal som krossas – sån är drömfabrikens kostnadskalkyl. I Sverige väcker nyheten om filmproduktionen stort intresse och år 2008 gör hon en omfattande medieturné i hemlandet. Hon ger ett världsvant (för att inte säga kaxigt) intryck. En morgonprogramledare frågar om det är sant att Uma Thurman ursprungligen var tilltänkt för rollen, och Eskilsson nickar skrockande. Uma dög inte, nej. År 2008 är förstås också året då finanskrisen kraschar både börsen och delar av filmbranschen. Garbo-filmens finansiärer drar sig ur och produktionen läggs på is. Om historien slutat där hade den antagligen fallit i glömska. För varje dröm som går i uppfyllelse finns ett mörkertal som krossas – sån är drömfabrikens kostnadskalkyl. Men efter beskedet om nedläggningen träffar Anna-Karin Eskilsson den svenska mannen ”Lars”, som lovar att finansiera projektet. Han blir hennes manager och sedermera pojkvän. De flyttar till Beverly Hills där ”Lars” säger sig ha exklusiva kontakter och storartade projekt på gång. Det låter för bra för att vara sant av den enkla anledningen att det är det. ”Lars” visar sig vara en internationellt efterlyst ekobrottsling. Varningstecknen är många redan från det första mötet, och det är lätt att bli aningen irriterad i tv-soffan: Anna-Karin Eskilsson måste ha haft enorma skygglappar för att bortse från alla röda flaggor. Även efter det sista avsnittet är gränsen mellan blåögdhet och medskyldighet aningen suddig.  Men för att verkligen förstå fallet Anna-Karin Eskilsson behöver man lyfta blicken och tolka miljön som det utspelar sig i. För den följsamhet hon visar premieras i Hollywood. I reportageboken ”Burn it down” (Harper Collins, 2023) skildrar journalisten Maureen Ryan Hollywoods skuggsida. Hon har rapporterat om tv- och filmbranschen under flera decennier och djupdyker i dess destruktiva mönster: maktmissbruk, undermåliga arbetsvillkor och en utbredd tystnadskultur. Här framträder bilden av en konform gigonomi där en offentlig utskällning är den lindrigaste formen av bestraffning. En person knuffas ut ur en bil mitt i farten av en hyllad producent, en annan portas från castings efter att ha berömt en skådespelares film. Här finns också skådisar vars rollfigurer dödas av manusförfattarna efter att de föreslagit en replik. Till en början tycks händelseförloppen nästan obegripliga, men bokens stora förtjänst är att den ger läsaren en grundlig lektion i den oändliga mängd oskrivna regler som styr Hollywood. Gradvis inser läsaren att det enda säkra är att lyda den överordnade. Skådespelerskan Evan Rachel Wood sammanfattar den värdegrund hon drillats i från ung ålder: ”Man blir belönad för att inte ha gränser /.../ Ju mer medgörlig jag var, desto fler ville jobba med mig

SVT:s Drömmen om Hollywood visar Hollywoods baksida


Axel Peterséns Medelhavshriller ”Syndabocken” fick rekordmånga priser på årets Guldbaggegala. Men det mest prestigefulla priset för bästa film gick till ”Paradiset brinner” av debutregissören Mika Gustafson. Allt känns lite ologiskt när man summerar vinnarna på årets Guldbaggegala – redan nomineringarna gav upphov till en del frågetecken när de presenterades i mitten av december. Inte minst på grund av den där omtalade regeländringen som stipulerar att enbart ”professionella” skådespelare ”ska” (i stället för ”bör”) nomineras. En diskret omformulering som orsakat het debatt, och som fick Sydsvenskans kulturredaktion att bojkotta galan. Många, inklusive jag själv, har påpekat att problematiken med en sådan skrivelse blev uppenbar direkt, eftersom ingen av de karismatiska förstagångsskådespelarna i ”Paradiset brinner” uppfyllde kriterierna för en nominering.  Jag håller inte med Guldbaggejuryn om att ”Paradiset brinner” var 2023 års bästa svenska film, även om jag inte hade haft något emot att den blivit årets nykomling (ett pris som delades ut åren 2016–2020 men sedan togs bort igen av någon anledning). Men självklart är det mycket på grund av de unga ”amatörerna” som Mika Gustafsons intensiva uppväxtdrama har gjort ett så starkt intryck. Det kan man å andra sidan tolka på flera sätt. Det handlar kanske inte främst om individuella skådespelarinsatser, utan om en lyckad castingprocess, en regissör med sinne för personregi och en producent med fingertoppskänsla – Nima Yousefi stod även bakom bästa film-vinnaren på galan 2021, Nathalie Álvarez Meséns ”Clara Sola”.  Yousefi själv skulle inte hålla med om den analysen, han tog tillfället i akt och gjorde sitt tacktal till en protest mot regeländringen. ”Våra huvudskådepelare som saknade formell utbildning inom skådespeleri har visat att talang känner inga gränser. Det är på grund av deras enastående prestationer som vi får det här priset ikväll”, sa han, innan han symboliskt lämnade över Guldbaggen för bästa film till Bianca Delbravo, Dilvin Asaad och Safira Mossberg. Om bästa film-baggen var ett utslag av skademinimering från vinnarjuryns sida kan man ändå spekulera om. Efter anklagelserna om att galan blivit en mossig firmafest går det i alla fall att konstatera att påfallande få priser gick till veteraner. Alla fyra skådespelarpriserna tilldelades följdriktigt personer med bakgrund på teaterhögskola, men alla var nominerade för första gången (det var även Lena Olin, som dock fick gå hem tomhänt). ”Hammarskjöld” och ”Motståndaren” hade bägge sju nomineringar, men slutade på en Guldbagge var. Rimligt vad gäller ”Hammarskjöld”, en traditionell, biografisk film där Mikael Persbrandt, trots ansträngningarna att gestalta stor ensamhet, mest gör sin grej. ”Motståndaren” däremot, Milad Alamis stilrena, psykologiska drama om en iransk barnfamilj som slits sönder av inre och yttre konflikter på en dyster flyktingförläggning i Norrbotten, hade varit en mer välförtjänt bästa film än ”Paradiset brinner”. De sju Guldbaggarna till ”Syndabocken”, Axel Peterséns snygga och nerviga thriller om skumraskaffärer och manlig vänskap på Malta, inkluderade bästa regi, ett erkännande som Petersén borde ha fått redan för debuten ”Avalon” (2012). Men det var också talande att filmen kammade hem båda de manliga skådespelarpriserna, igen, precis som under ”Avalon”-året. Axel Petersén är skicklig på att skildra struliga, krisande män och deras inbördes relationer, och han låter verkligen sina väl valda skådespelare komma till sin rätt. I detta fall Joel Spira som ekobrottsling och Christopher Wagelin som hans svikna bästis

Alla vinnare på Guldbaggegalan 2024 – rekord för Syndabocken


Åklagaren Fani Willis har åtalat Donald Trump för valfiffel – men har nu själv hamnat i blåsväder. Hon anklagas för jäv efter ett misstänkt förhållande med en annan åklagare i fallet. Stämmer det kan hon tvingas släppa målet.  Förutom tre federala åtal misstänks USA:s ex-president Donald Trump för att ha försökt påverka valresultatet i sydstaten Georgia 2020. Fallet bygger till stor del på det uppmärksammade telefonsamtalet i januari 2021 där den då avgående presidenten försökte övertala Brad Raffensperger, valansvarig i delstatsregeringen, att ”hitta” 11 780 Trumpröster. Fallet drivs av demokraten och distriktsåklagaren Fani Willis i Atlanta. Nu hotar en potentiell skandal att tvinga henne att släppa fallet.  Det var i förra veckan som anklagelsen mot henne kom – att hon ska ha inlett ett förhållande med en av sina åklagarkollegor, Nathan Wade. Han hanterar fallet mot Trump och drygt tio av hans medhjälpare.  Wade anställdes av Willis 2022 och har hittills fått 650 000 dollar i skattemedel utbetalade i ersättning av åklagarmyndigheten, enligt amerikanska medier.  Påståendet att de två har ett förhållande dök upp i ett domstolsdokument i början av januari. Inlagan skickades in av advokaten Michael Roman, som tidigare jobbat åt Trump och som själv är åtalad i fallet om misstänkt valpåverkan. Roman har inte styrkt anklagelserna med konkreta bevis. Men skulle de vara korrekta kan de innebära ett jävsförhållande som tvingar Willis att släppa fallet, konstaterar jurister. I anklagelserna ingår att Fani Willis gynnats ekonomiskt av den ersättning som hon själv betalat ut till Nathan Wade. – Om de här anklagelserna visar sig stämma – och det är ett stort om – så är det problematiskt, säger demokraten och lokalpolitikern Robb Pitts till New York Times.  Willis har inte dementerat eller kommenterat anklagelserna. Men vid ett kyrkobesök i Atlanta på söndagen kommenterade hon sin situation i allmänna ordalag. Hon medgav att hon ”har brister” och kallade Nathan Wade för ”en nära vän”, samt hävdade att anklagelserna mot dem har rasistiska motiv eftersom Wade är afroamerikan.  – Jag anställde tre åklagare. Det är vad jag har rätt att göra. Jag betalade dem samma timlön. De attackerar bara en av dem, sa Willis i kyrkan. Hon sa också att hon regelbundet utsätts för dödhot. – Numera känns det onormalt om jag inte får två dödshot i veckan, sa Willis enligt ABC News. Oavsett om anklagelserna om jäv stämmer eller inte innebär de ett bakslag för Willis och åklagarmyndigheten i ett fall som Willis själv tror drar ut på tiden in i 2025, då presidentvalet redan är avgjort.  Hela 18 personer, inklusive Trump, ingår i målet om misstänkt valpåverkan. Fyra av dem har redan ingått överenskommelser, så kallade ”plea deals”, som innebär att de samarbetar med åklagarna i utbyte mot strafflindring. Trump och flera andra förnekar brott. Juridiska experter tror att Trump får svårt att få åtalet nedlagt med hjälp av jävsanklagelserna. Men de tror däremot att han och andra åtalade kan vinna tid medan saken utreds och en eventuell ny chefsåklagare utses. Något datum för rättegång för Trump i Georgia är inte satt.

Anklagelse om åklagaren Fani Willis jäv kan gynna Trump i Georgia


Villaägarna: Det är orimligt att landets samfällighetsföreningar ska behöva belasta Lantmäteriet för att kunna följa de nya kraven på fastighetsnära insamling av förpackningar. Vid årsskiftet tog kommunerna över ansvaret för insamling av förpackningsavfall från hushållen. Kommunerna ska även erbjuda separat insamling av matavfall från hushåll. Reformen ska vara fullt genomförd senast den 1 januari 2027. Redan i höstas uppmanade Avfall Sverige de samfälligheter, bostadsrättsföreningar och fastighetsägare som saknar insamling av förpackningar att börja förbereda sig. De behöver planera och avsätta ytor för att samla in papper, plast, metall och glas i två fraktioner och helst returpapper också. Den här förändringen kommer att ställa stora krav på samfälligheter, bostadsrättsföreningar och fastighetsägare. Hur löser man frågan praktiskt? Vi ser exempelvis att det kan bli klurigt att hitta lösningar i gamla flerfamiljshus. Men det finns en stor skillnad mellan samfälligheter å ena sidan och bostadsrättsföreningar och fastighetsägare å den andra. Till skillnad från dessa måste samfälligheter först vända sig till Lantmäteriet för beslut. Samfälligheterna får inte själva fatta beslut hur som helst. Det tar lång tid och det kostar mycket pengar. Enligt Lantmäteriets hemsida tar det i snitt 16 månader att ändra ett anläggningsbeslut. Om det är 25 fastighetsägare som ingår i samfällighetsföreningen kan de räkna med en snittkostnad på 150 000 kronor, det vill säga 6 000 kronor per fastighet. Dessutom tillkommer kostnader för nya sopkärl. Det är framför allt vanligt med samfälligheter i radhusområden och i områden med fritidshus där de boende delar gemensamma ytor och anläggningar, som lekplatser, parkeringar och vägar. Det är fastigheten som är medlem i samfällighetsföreningen. Och husägaren kan inte bara gå ur samfällighetsföreningen om han skulle vilja det. En samfällighet bildas genom ett lantmäteribeslut; det kallas för anläggningsbeslut. Anläggningsbeslutet styr vad samfällighetsföreningen får ägna sig åt. Föreningen bildas för att förvalta de anläggningar som framgår av beslutet. Något annat får föreningen inte hålla på med. Om de vill ägna sig åt något som inte täcks av anläggningsbeslutet måste de först vända sig till Lantmäteriet och begära att få sitt anläggningsbeslut ändrat. Det kan vara frestande för en samfällighetsförening att fatta beslut ändå, men det är ingen bra lösning. Om samfällighetsföreningen fattar ett beslut på sin stämma som strider mot anläggningsbeslutet kan husägarna aldrig vara säkra. Det räcker att en person klandrar beslutet så kan det rivas upp, och det kan göras långt senare. Det kan till exempel vara en ny person som flyttar in i föreningen och som vägrar att vara med och betala. Frågan handlar inte bara om att ändra anläggningsbesluten så att landets samfällighetsföreningar kan planera för fastighetsnära insamling av förpackningar. Detsamma gäller om föreningen vill sätta upp laddstolpar för att göra det möjligt att ladda elbilar. Eller flytta postlådorna från husen till en gemensam lådsamling i området, vilket föreningen kan känna sig tvungen att göra för att husägarna inte ska tvingas hämta sin post på ett utlämningsställe. För att ta några exempel. Den lagstiftning som gäller för samfälligheter tillkom i början av 1970-talet. Det var en tid då det kollektiva var mer självklart än vad det är i dag. Nu har det gått 50 år och lagen behöver uppdateras

Villaägarna: Ändra lagen för samfälligheter


Det må vara en kall vinter i år och visst har ett par rekord slagits. Men det är inte så mycket kallare än normalt. Redan för några år sedan noterades liknande kyla i många delar av landet. Minnet är kort. Det konstaterar Gunilla Svensson, professor i meteorologi vid Stockholms Universitet, när hon ska försöka svara på frågan om det verkligen är en rekordvinter i år. – Jag kommer ihåg när jag växte upp på det småländska höglandet. Det var inte ovanligt att det var minus 30 grader på vintrarna, säger hon. När SMHI kartlagt hur kall årets vinter varit och jämfört med tidigare år, visar det sig att det bara är en enda plats som slagit ett köldrekord. Det är Kvikkjokk, där man noterade minus 43,6 grader den 3 januari. I andra delar av landet har vädret visserligen varit kallt, men inte på något sätt extremt. Man behöver bara gå tillbaka ett eller ett par år för att notera liknande köldknäppar i exempelvis norra Uppland. Men en iakttagelse stämmer, enligt Gunilla Svensson. Riktigt kalla perioder är lite mer ovanliga idag än för 30 år sedan. – Det har skett en förändring på grund av klimatförändringarna. Globalt var förra året nästan 1,5 grader varmare (än förindustriell tid, reds anm). Så vi är lite mer ovana med att det är riktigt kallt. Därför kan det bli extra kallt Det är något som syns i SMHI:s långsiktiga klimatdata. När man går tillbaka 30 eller 60 år i tiden var vintrarna kallare och somrarna något svalare än idag. Och det var något vanligare med riktig kalla dagar. Anledningen att det alls blir väldigt kallt en period är enligt Gunilla Svensson  en kombination av gynnsamma omständigheter. – Det händer när luft som spenderat tid i Arktis eller i Sibirien och kylts ner, sen rör sig mot oss. Om det dessutom är molnfritt finns det inget som hindrar att den lilla värmeenergi som finns kvar i luften kan stråla ut i rymden, så att det blir ännu kallare. Så länge det inte blåser stannar den kalla luften kvar, men vädret kan snabbt slå om när det antingen kommer varma vindar som blåser bort den kalla luften eller om det bildas moln.  Moln på låg höjd på vintern skapar nämligen en växthuseffekt som gör att en stor del av den energi som annars hade strålat ut i rymden i stället stannar på marken. Det finns en faktor till som kan vara gynnsam för ett kallt väder och det är hur mycket snö det finns. En snötäckt yta kyls lättare ner. Man skulle kunna tänka sig att det skapar ett självförstärkande vädersystem, där snön gör att det blir ännu kallare och luften stannar kvar längre. Mycket riktigt händer det ibland att ett högtryck parkerar sig över Sverige och skapar en ”låsning” i vädret. – Det brukar vi kalla för blockeringar. De gör att lågtrycken (som skapar varmare väder vintertid, reds anm) helt enkelt inte kommer fram, utan de går söder eller norr om högtrycket. På vintern så betyder det ofta att det blir väldigt kallt, säger hon. Men Gunilla Svensson tar död på alla teorier om att det skulle vara möjligt att göra prognoser på mer än ett par veckors sikt på våra breddgrader. – Atmosfären har ett kort minne. Det är ett kaotiskt system där väldigt mycket kan hända. Det innebär att man maximalt kan göra prognoser på 10–15 dagars sikt. 2023 slogs värmerekord Men även kortare perioder än så kan vara svåra att förutspå. Den som följt prognoserna de senaste veckorna har noterat att den rekordkyla som hotade att slå till mot Stockholm i förra veckan uteblev

Köldrekord har slagits – men inget extremväder


Resandet ökar snabbt men det finns inte pengar till alla järnvägsbyggen. Det hävdar Trafikverket och varnar för att trafiksäkerheten också halkar efter. Dessutom behöver det blandas i mer biodrivmedel i bensin och dieseln igen. Trafikverket, som har hand om alla statliga vägar och järnvägen i Sverige, har precis kommit med en rapport för hur trafiken i Sverige ska hanteras under 2026–2037. På måndagen lämnandes den över till regeringen. SvD Näringslivs Tomas Augustsson guidar till rapportens innehåll.  Vad handlar Trafikverkets rapport om? Sverige har ungefär 100 000 kilometer statlig väg och 14 000 kilometer järnväg. Det är Trafikverket som sköter allt. Rapporten är deras syn på hur mycket ny väg och järnväg som kan byggas och hur mycket pengar som bör gå till att underhålla de vägar och den järnväg som redan finns. Däremot säger de inget om exakt vilka väg- eller järnvägsbyggen som bör göras. Hur ser Trafikverket på resandet i Sverige framöver? Bilresandet väntas öka med 25 procent till 2040 och tågresandet med 50 procent. Uppgången är en följd av att befolkningen ökar och ekonomin växer. Trafikverket påpekar att Sverige redan har mycket väg och järnväg. Det gör att ny väg eller ny järnväg inte skulle ge så mycket extra kapacitet. Det viktigaste är därför att se till att de vägar och den järnväg som redan finns underhålls och fungerar bättre. Planerar man att bygga nya vägar och järnvägar? Det säger Trafikverket inget om just nu. Det blir senare upp till regeringen att avgöra om det blir några fler nya byggen. Däremot konstaterar Trafikverket att det nu saknas omkring 100 miljarder kronor för att kunna genomföra de järnvägsbyggen som den förra regeringen beslutat om. Den nuvarande regeringen har sagt att det i stället ska bli mer pengar till underhållet av de vägar och den järnväg som redan finns. Framförallt har de lovat förbättringar för de som pendlar till jobbet och för godstrafiken. För ett drygt år sedan stoppade regeringen också de tidigare planerna på att bygga ny höghastighetsjärnväg på sträckorna Stockholm–Jönköping–Göteborg/Malmö. Däremot ska Ostlänken (Järna–Linköping) byggas och arbetet rullar på med att ta reda på hur det kan bli ny järnväg mellan Göteborg och Borås samt mellan Lund och Hässleholm. Blir det några andra större satsningar? Trafikverket vill skynda på jätteprojektet med att införa ett nytt signalsystem för järnvägen. Det nuvarande systemet är slitet och det är svårt att hitta reservdelar. Trafikverket varnar för att delar av järnvägen kommer att sluta fungera om det inte blir ett nytt system senast till 2040. Enligt de planer som ligger nu blir inte systemet klart förrän 2070 Hur ska vägarna bli säkrare? För att öka säkerheten vill Trafikverket att det byggs fler vägar med ett mitträcke, två filer åt ett hål och en åt det andra. Dessutom behöver hastighetsgränserna ses över så att det blir fler gator där bilarna bara får köra 30 eller 40 kilometer i timmen, hävdar Trafikverket. Som det ser ut nu räcker inte pengarna för att nå målet om en ökad trafiksäkerhet till 2030.  Och hur blir det med klimatet och trafiken? Trafikverket räknar sedan tidigare med en snabb elektrifiering av bilarna. Men de tror inte att det kan bli så många elbilar att Sverige når klimatmålet för trafiken till 2030. Enligt rapporten finns det bara två sätt att nå målet. Att öka mängden biodrivmedel, regeringen och Sverigedemokraterna drog ju vid årsskiftet ned på biodrivmedel genom att sänka reduktionsplikten. Det andra sättet skulle vara att på olika sätt tvinga fram en minskning av resandet genom kraftiga höjningar av skatter och vägtullar

Trafikverket i ny rapport: Delar av järnvägen kan sluta fungera


Hög inflation stoppade regeringen från att genomföra löftet om en lättnad för skuldtyngda hushåll genom en paus för amorteringskravet. Nu börjar inflationen närma sig Riksbankens mål men någon paus i amorteringskravet är inte i sikte. Det är ett tecken i tiden att inflationssiffror från SCB numera toppar alla de stora svenska nyhetssajterna. Intresset från läsarna är stort eftersom man har lärt sig, den hårda vägen, att hög inflation betyder dyrare bolån. Finansminister Elisabeth Svantesson (M) väljer att hålla presskonferens om det ekonomiska läget samma dag som SCB släpper sina inflationssiffror. Prognoserna visade att glädjesiffror var att vänta, vilket visade sig stämma. Inflationen, enligt KPIF-måttet, rasade till 2,3 procent i december och ligger nu endast 0,3 procentenheter över Riksbankens mål på 2 procent. – Det var ett glädjande besked. Vi ser att inflationsbekämpningen har haft effekt – och har effekt, sa Elisabeth Svantesson. Även om det finns risker för bakslag räknar hon med att inflationen kommer att fortsätta falla. – Det är väldigt tydligt att trenden går åt rätt håll. Finansministern påpekar samtidigt att Sverige befinner sig i en ekonomisk vinter. – Vi har en lågkonjunktur samtidigt som prisnivåerna för hushållen fortfarande är höga. En av de mest kontroversiella frågorna när det gäller lättnader för hushållen är förslaget om en paus i amorteringskravet på bolån. Amorteringskravet tvingar högt belånade hushåll att amortera på sina bolån och en paus för amorteringskravet var ett av Moderaternas vallöften inför riksdagsvalet 2022. ”Det behöver inte utvärderas eller utredas”, var beskedet. Regeringen valde sedan att aldrig lägga fram något förslag om en paus, med hänvisning till den snabbt stigande inflationen. Logiken var att ett slopat amorteringskrav skulle dämpa effekten av Riksbankens räntehöjningar och därmed motverka kampen mot inflationen. ”Nu har vi och andra länder stora utmaningar kopplade till hög inflation. Många hushåll får just nu betydligt högre levnadsomkostnader. Det skulle dock bli än mer kännbart om inflationen blev kvar på dagens höga nivåer”, sa finansmarknadsminister Niklas Wykman (M) i december 2022.  Nu, i januari 2024, spår finansminister Elisabeth Svantesson att inflationen fortsätter vara låg men hon vill inte ge något besked om, och i så fall när, regeringen kan tänka sig att genomföra vallöftet. – Det vi har sagt om amorteringskravet är två saker: Dels att vi har stöttat hushållen på andra sätt, förra året med 40 miljarder och i år med sänkta skatter, dels att vi har utredning som ser över amorteringskravet. Man ska alltså inte dra slutsatsen att fortsatt låg inflation betyder att det blir en paus i amorteringskravet – du får gärna svara ja eller nej? – Det är inte så enkelt som ja eller nej, ekonomi är komplext. Men det ni har sagt är väl att ni skulle genomföra en paus i amorteringskravet men att inflationen stod i vägen? – Jo, men när det gäller den ventil som ändå finns i systemet, att man kan ha en amorteringspaus för hushåll med ekonomiska problem, där ser vi att den ändå fungerar hyfsad bra. Elisabeth Svantesson har varit kritisk när det gäller de stora vinstlyft som de svenska bankerna har redovisat under 2022 och 2023, även om hon är emot förslaget om en särskild vinstskatt för banker.    När nu räntorna har börjat falla uppmanar hon bankkunder att ”rösta med fötterna”, det vill säga byta bank om det visar sig att räntevillkoren är bättre på annat håll.  Är du trygg med att bankerna sänker boräntorna i den takt man kan förvänta sig? – Nej, jag är inte trygg med det och det vi inom politiken kan göra är att  underlätta för människor att byta bank

Svantesson om amorteringskravet: ”Är inte så enkelt”


Den frusna terrängen sägs bädda för en rysk vinteroffensiv i Ukraina. Men klimatet kan också leda till svåra hinder för angriparen. ”Det handlar mer om att överleva än att föra krig”, säger militärexperten Jörgen Elfving. I sina senaste inlägg om kriget i Ukraina har tankesmedjan ISW (Institute for the study of war) återkommit till att vinterklimatet banar väg för en rysk offensiv. På den frusna marken blir det lättare för mekaniserade förband att rycka fram.  Det skulle också underlätta möjligheten att omgruppera trupper och kunna använda utvilat manskap i större utsträckning.  Man citerar flera ryska militärbloggare som säger att en rysk offensiv i östra Ukraina är förestående inom de närmaste veckorna. Men det är inget som Jörgen Elfving, tidigare överstelöjtnant som följer kriget på daglig basis, ser framför sig: – Det kan visserligen finnas förutsättningar att enklare ta sig fram vid sidan av vägar. Men vintern för med sig så många andra problem. Man måste ploga vägar och snöröja baser och ha utrustning för att klara kylan, säger han. Elfving fortsätter:  – I temperaturer ner mot 30 minusgrader handlar det mer om att överleva än att föra krig. Ett annat skäl till svårigheterna att kunna göra genombrott i vinterkrig är utbildning av soldater. – Kriget har snart hållit på i två år. Stridsvärdet är nu begränsat, jag bedömer att Ryssland inte har förmågan. Dessutom kräver nya förband utbildning och tid att vänja sig vid klimatet. Det är som att skicka stockholmare till Norrbotten för att föra krig utan förberedelser, säger Jörgen Elfving. Även det toppstyrda ryska ledarskapet bedömer han ligger angriparen till last: – Jag ser inget större ”bulleribång” den närmaste tiden. Vi får se vad som händer framåt våren. Han får medhåll av överstelöjtnant Joakim Paasikivi vid Försvarshögskolan: – Det stämmer att tjäle i marken kan medföra en större taktisk rörlighet, men det har ju ryssarna hittills inte lyckats utnyttja oavsett årstid. Och vilken typ av förband avses? Är det värnpliktiga som ska tas fram? säger han. De ryska styrkornas enda stora framgång under 2023 var att man intog staden Bachmut. – Det är en vågad slutsats att man skulle göra framsteg under vintern 2024. Offensiven mot Kupjansk inleddes i  januari 2023 och har ännu inte lett till någon avgörande framgång, påpekar Joakim Paasikivi. Han säger att väderförhållanden inte heller påverkat händelseutvecklingen kring till exempel staden Avdijivka i Donetskregionen: – Ryssarna har inte kört fast. De har blivit bortskjutna. Att de nu skulle ha en förmåga till taktiska vinster är inte sannolikt, säger Joakim Paasikivi. Han lägger till att det inte händer mycket på marken i Ukraina.  I stället uppmärksammar han nyheten som RBC Ukraine förmedlar om att det ukrainska luftvärnet ska ha skjutit ner två ryska stridsledningsflygplan över Azovska sjön. Det ska röra sig om ett exemplar av det värdefulla radarflygplanet A-50 och även stridsledningsflygplanet IL-22 som träffats. – Radarflygplanet A-50 kan se in i halva Ukraina och är mycket betydelsefullt för det ryska dispositioner. Ett IL-22 opereras av specialtränad personal. Det är väldigt stora förluster för Ryssland, säger Joakim Paasikivi.

Elfving och Paasikivi tror inte på  rysk vinteroffensiv


Genom att stämma in i ett starkt partiskt israeliskt narrativ legitimerar regeringen, liksom Adaktusson och Fält, direkta attacker mot UNRWA:s personal och infrastruktur. Det skriver Johan Schaar i en slutreplik. Lars Adaktusson och Mats Fält från Vänskapsförbundet Sverige-Israel har replikerat på min artikel om det svenska stödet till UNRWA. De hävdar att min historieskrivning är orimlig och frikopplad från verkligheten. Efter arabstaternas angrepp på Israel 1948 ”etablerades ett arabiskt flyktingproblem”, varför skulle Israel erkänna skuld för detta, frågar de. Palestinierna har gång på gång sagt nej till en egen stat medan Israel sagt ja, påstår Adaktusson och Fält. När de israeliska arkiven öppnades kunde en grupp historiker visa att israeliska styrkor genom terrorhandlingar mot civila palestinier tvingade eller förmådde 750 000 att fly. Nya fynd som belägger vad som hände görs fortfarande, så sent som våren 2023 upptäcktes en ny palestinsk massgrav i vad som en gång var fiskebyn Tantura. Israels ansvar för palestiniernas flykt är otvetydigt och väl dokumenterat. Den palestinska ledningen har gjort misstag och felbedömningar, vilket man fått stark kritik för inte minst från den egna befolkningen. Men man har inte ”sagt nej till en egen stat”, som Adaktusson och Fält hävdar. Israel, som den starkare parten i denna asymmetriska konflikt, bär huvudansvaret för att tvåstatslösningen uteblivit, en syn som delas av premiärminister Netanyahu. I en presskonferens för en månad sedan, den 16 december, förklarade han att han var stolt över att ha satt stopp för Osloprocessen och förhindrat en palestinsk stat. Enligt Adaktusson och Fält hyllar många av UNRWA:s palestinska anställda Hamas och massakern den 7 oktober. I regeringens pressmeddelande om stödet till UNRWA den 21 december kräver Sverige att ”UNWRA oreserverat fördömer Hamas och att personer som uttrycker stöd till Hamas, terrorism eller antisemitism inte kan arbeta för UNRWA”. Att ställa ett sådant krav på ett neutralt FN-organ skulle inte ske om inte regeringen ville framställa UNRWA som ett redskap för Hamas. Men Adaktusson och Fält, och indirekt regeringen, hänvisar inte till en oberoende källa utan till uppgifter från UN Watch som står nära den israeliska högern. UN Watch har under många år angripit, smutskastat och förtalat de FN-organ som verkar i Palestina, särskilt UNRWA och FN:s särskilda rapportörer om mänskliga rättigheter. Avi Shlaim, en av de israeliska historiker som bidrog till att ifrågasätta den officiella israeliska historieskrivningen, analyserade nyligen UN Watch och andra liknande organisationers verksamhet. Han beskriver politiskt och ideologiskt motiverade organisationer, specialiserade på att försvara Israel. Vad är då sanningen om UNRWA, som i Gaza verkar i en extremt krävande miljö med en starkt repressiv myndighet? Hamas söker utan tvekan dra nytta av UNRWA:s infrastruktur och resurser. Ibland har UNRWA själv upptäckt vapenlager och protesterat hos Hamas. Och UNRWA:s anställda? Det är inte att förvåna sig över att där finns sympatisörer till Hamas, precis som bland övriga palestinier. Men UNRWA har regler för anställdas användning av sociala medier som förbjuder politiska ställningstaganden. När överträdelser skett har UNRWA vidtagit disciplinära åtgärder. Allt detta vet den svenska regeringen. UNRWA har en central roll i biståndet till Gazaborna i en ojämförlig katastrof. Efter 100 dagar av krig har 144 av dess personal och 319 civila som sökt skydd hos UNRWA dödats. Genom att stämma in i ett starkt partiskt israeliskt narrativ legitimerar regeringen, liksom Adaktusson och Fält, direkta attacker mot UNRWA:s personal och infrastruktur. Detta är djupt oansvarigt

Johan Schaar: Regeringen legitimerar attacker mot UNRWA


Behovet av humanitära åtgärder för att hejda folkökningen är stort och växande. Låt oss undvika misstaget med klimatändringen: att blunda tills problemet blir akut, skriver två ekologer i en slutreplik. Vi beskrev i en debattartikel hur världens folkökning skövlar arter och natur. Collste och Hinton (C&H) anser i en replik att rikas konsumtion är viktigare. Men folkökningen föröder sedan tusentals år biologisk mångfald då vi expanderar över tidigare orörd natur, öar, kontinenter. Följderna liknar dem vid tidigare katastrofer och geologiska förlopp som orsakat massutrotningar. Vi vållar en ny, biologiskt destruktiv geologisk epok, Antropocen. C&H skriver att främst rikas konsumtion föröder jordens natur, och ”Befolkningstillväxten visar […] en tydlig nedåtgående trend”. Men ökningen fortgår, med cirka 80 miljoner om året. Och FN underskattar tillväxten, maxbefolkningen blir sannolikt högre och senare än vad FN spår. Andra, lägre prognoser är orealistiska då satsningar som krävs för att minska folkökningen inte sker. C&H menar att ekologiskt fotavtryck (EF) visar konsumtionens betydelse, men analys av EF visar även folkmängdens stora vikt. En av EF:s grundare, William Rees, varnar nu för kollaps via ökande befolkning och resursuttag. Och EF mäter inte förödelsen av biologisk mångfald, bara människors förbrukning. C&H påstår felaktigt att vi skrev att det främst är folkökningen som föröder jordens natur. Självklart påverkar både konsumtionsnivå och folkökning vår miljö och totala resursförbrukning, R. Ett enkelt approximativt samband är R = P x F, där P är populationens storlek och F är medelförbrukning per individ. P och F har samma multiplikativa effekt på R. Att tro en av dem är viktigare än den andra är som att anta att en rektangels yta beror mer av dess höjd än bredd. C&H pekar på att konsumtionen är orimligt skevt fördelad. Ja, vi skrev ”den rika världens höga konsumtion behöver givetvis minska”. En annan viktig skevhet gäller folkökningen. I ett 20-tal länder (Europa, östra Asien) är födelsetalet så lågt att befolkningen glädjande nog kan gå mot minskning (utan immigration). Men i många fattiga länder, där ekonomiskt välstånd förhoppningsvis ökar, råder höga födelsetal och befolkningen växer snabbt. Det väntas leda till ökat bruk av fossil energi, miljöförstörelse och minskande biologisk mångfald. Men födelsetalen kan sänkas med humanitära medel som utbildning, frivillig familjeplanering och gratis preventivmedel. Klimatförändringen orsakas främst av ökande befolkning och konsumtion enligt IPCC. Bägge orsakar också skövling av biologisk mångfald. Men i motsats till klimat och konsumtion, som ofta debatteras, belyses sällan folkökningens destruktiva effekter på arter och natur. C&H ser inget tabu, men ett sådant tycks råda hos både Public Service (SR, STV) och organisationer som Naturskyddsföreningen. Folkökningens fördröjning av fattiga länders utveckling förtigs också. Stort barnantal bromsar ekonomiska och andra framsteg, särskilt för kvinnor, men familjeplanering kan bidra till ekonomisk utveckling. Och ökat bruk av preventivmedel, snarare än ökad ekonomi, tycks förklara sjunkande födelsetal i utvecklingsländer. C&H skriver ”…för att befolkningen i rika länder bör minskas, men det finns inga argument för detta i Anderssons och Götmarks artikel”. Jo, se citatet ”overpopulation is at least as much a rich as a poor country problem”. Vi har i forskning och media pekat på att åldrande befolkning kan leda till färre människor och minskad miljöbelastning

Andersson och Götmark: Åtgärder krävs för minskad befolkning


Jag tvekar innan betalningen. Nakenklänningen är kändisarnas favoritplagg – men när jag väl inser varför är det redan för sent. Där är du, oförlåtlig i all din prakt. Här sitter jag, med öppen kundkorg, öppet hjärta och lön på ingång. Klänningen kan bli min för dryga 6 000 kronor. Några veckor tidigare har den ploppat upp på Jean Paul Gaultiers hemsida. Nylontyget illustrerar en naken kvinnokropp med piercade bröstvårtor och tribaltatueringar runt könet. Grafiska print är ett återkommande inslag i Gaultiers katalog. Trompe l'oeil-, alltså 3D-effekten som uppstår av att lägga en naken kropp ovanpå en klädd kropp, är både lekfull och sexuellt laddad, två egenskaper hos hans quixotiska och postmoderna formspråk. Som Gaultier själv sagt: ”Jag deltar i den totala förvirringen av alla värderingar.” En regel jag försöker efterleva är att aldrig låta vare sig trender eller konventioner styra min garderob, och jag har inga problem med att visa brösten i en bar. Essentiellt är att nakenheten, liksom allt annat, måste tillföra något. Vara en del av ett berättande. Men innan Bank-id-signeringen var det något som stoppade mig: känslan av att ha gått för långt. Plötsligt kom jag på mig själv med att googla ”blottning” och fundera på om jag kan bli arresterad eller drabbas av andra olyckliga repressalier.  I nästa svaga ögonblick oroade jag mig för vad folk skulle tycka. Inom mode har nakenhet varit en nyckelingrediens sedan renässansen.  Därför frågade jag frenetiskt personer i min omgivning om det hade varit ”okej” att bära den på nästa jobbfest. Nejet skavde, trots att det var väntat. I realiteten riskerade jag förmodligen ett och annat höjt ögonbryn. Ingenting att oroa sig för. Klänningen fick ligga kvar i kundkorgen. Åtminstone tills jag lyckats förstå mina starka känslor. I dagarna postade Kanye West bilder på sin fru, Bianca Censori. Hon syns ofta i trosor och överdelar som med nöd och näppe täcker barmen. Modekommentatorn Chloe Kennedy kom med ett tankeväckande perspektiv på plattformen X, som knyter an till min klänningskris. Hon föreslår att kändisar använder nakenhet som symbol för rikedom och status eftersom det accentuerar att de kommer undan med det – till skillnad från gemene man. Kokar min ångest ner till att jag helt enkelt är en vanlis? Inom mode har nakenhet varit en nyckelingrediens sedan renässansen. Det dröjde förvisso till 1930-talet innan begreppet ”nakenklänning” letade sig in i lexikonet, men 1700-talets it-girls älskade den. Läs: Marie Antoinette och hennes helt genomskinliga muslinklänning.  I modern tid har vi artisten Chers utstyrslar på 1970-talet, Carrie Bradshaws nakenklänning i ”Sex and the city” och Kate Moss slipklänning.   Numera stöter man på minst en nakenklänning under Hollywoods galasäsong. Även i Sverige är den på frammarsch. Loreen förklarade i en intervju med Vogue Scandinavia att hon trivs som allra bäst när hon bär ”ingenting”.  När kändisar får frågor om sina nakenutstyrslar hänvisar de ofta till frigörelse eller kroppspositivet. Gemensamt är att de har en politisk eller intellektuell bäring. Ett tydligt, och ärofyllt, syfte. Jag observerar en anledning som sällan nämns: anspelandet på sex – längtan efter den manliga blicken, snarare än protesterandet mot den. I X-tråden hittar jag en jämförelse mellan outfits på Met-galan och outfits på AVN Awards, porrindustrins svar på Oscarsgalan. Det visade sig att när porrskådisarna klär upp sig, så klär de på sig.   Hur värderas en avslöjande outfit, beroende på bäraren? Celebriteter förkroppsligar en fantasi, medan den kvinna som klär sig okonventionellt och samtidigt saknar socialt kapital får sneda blickar

Därför är nakenklänningen kändisarnas favoritplagg


Gaza står på randen till svältkatastrof. Det säger den svenske FN-toppen Carl Skau, som arbetar intensivt för att hjälpkonvojer ska kunna komma in i Gaza.  ”Om vi inte får en förändring inom några veckor så kommer vi att se svält.”  Läget för civilbefolkningen i Gaza blir allt svårare, och hela befolkningen lider av akut hunger.  Det konstaterar svenske Carl Skau, biträdande chef för FN:s livsmedelsprogram WFP.  SvD når honom i Amman, på väg till möten i Jerusalem där han ska diskutera situationen med israeliska myndigheter och regeringsföreträdare.  – Om vi inte får en förändring inom några veckor så kommer vi att se svält, människor kommer att dö av hungerrelaterade orsaker.  I november stod det klart att alla utom ett av WFP:s kontrakterade bagerier i Gaza förstörts eller slutat fungera på grund av bombningarna.  Människor söker desperat efter något att äta. Eftersom all kommersiell verksamhet avstannat är det tomt på butikshyllorna.  – Det kanske finns lite schampoflaskor och tvättmedel. Men det är tomt på mat. Så det gör att de humanitära insatserna är det enda livräddande.  Gazaborna vill ha bröd Bristen på mat leder till att människor blir sjuka – deras försämrade immunförsvar gör dem mottagliga för sjukdomar. I en rapport före jul slog WFP fast att en fjärdedel av befolkningen är i ett katastrofläge som innebär att de inte äter varje dag och riskerar svält. – Läget har blivit ännu värre, särskilt uppe i norr. Det går inte åt rätt håll, säger Carl Skau.  Vad är det människor framför allt behöver? – Det människor framför allt vill ha är bröd. För det är en basvara, ungefär som potatis varit i Sverige, och det har också en psykologisk effekt. Men det räcker inte för att bryta den undernäring som inte minst barn har drabbats av.  WFP har byggt upp ett stort program för att hjälpa människor i Gaza.  – Vi är redo att nå två miljoner människor varje månad om det är så att vi får det tillträde vi behöver. Så vi har kapaciteten, men vi måste få tillträde.  Carl Skau beskriver hur olika byråkratiska hinder gör det svårt att komma in med hjälptransporter. Vid gränsövergången Kerem Shalom i Israel finns kapacitet att ta in flera hundra lastbilar till Gaza per dag, säger han.  – Men av olika skäl så snittar vi på ungefär 30. Det är olika byråkratiska skäl. Vi får inte tillstånd. Eller så får vi tillstånd men så fastnar det av olika skäl på vägen. Enligt Carl Skau behöver FN få tillgång till hamnar i Israel så att hjälpsändningar kan tas direkt från exempelvis Turkiet. Hur ser du på Israels ansvar för situationen? – Enligt internationell humanitär rätt så har Israel ansvar för att facilitera humanitärt tillträde till alla som är behövande. Och det är helt klart att de har ett ansvar att facilitera stöd på ett annat sätt än i dag. Och de hemlighåller inte heller att det är en svår fråga i Israel just nu på grund av det folkliga stödet. Men internationell humanitär rätt gäller oavsett opinionen.  Situationen är desperat Carl Skau besökte själv Gaza i december. Han beskriver situationen som desperat. Hur skulle du beskriva läget i Gaza jämfört med andra konfliktzoner du upplevt? – Omfattningen, brutaliteten och tidsramarna är ganska exceptionella.  Nu handlar det inte bara om att få in hjälpsändningar, och att sedan kunna distribuera hjälpen över hela Gaza.  – Det kommer inte att vara möjligt att lösa den här situationen bara med humanitärt stöd. Man behöver hitta en lösning där även det kommersiella kommer igång, så att affärerna kan importera mat. Det kommer att vara en central fråga för mig när jag har möten i Jerusalem.

FN-toppen Carl Skau: Bara veckor från svält i Gaza


Är tung eller lätt styrketräning bäst efter 40? ”Stressar” man kroppen med för tunga vikter? undrar läsare. Gøran Paulsen, professor i idrottsfysiologi, avlivar några myter. Fråga: Jag är 53 år, har hållit på med träning i många år och har alltid hört att styrketräning är viktigt för att bibehålla muskelmassa, eftersom just kvinnor tappar mycket muskelmassa efter 40.  Nu pratas det mycket om att man inte ska ”stressa” kroppen genom att utmana med till exempel tyngre vikter allteftersom man blir starkare, utan att det faktiskt kan ha motsatt effekt.  Men hur ska man kunna bygga muskler, särskilt efter övergångsåldern, om man inte utmanar sig med tunga vikter? /Anonym Gøran Paulsen: Muskelmassan och muskelstyrkan är oftast som störst i 20- och 30-årsåldern. Men båda minskar, allt snabbare, ju äldre man blir. För många minskar inte styrkan nämnvärt i 40–50-årsåldern, men vid 60 är de flesta 20–40 procent svagare än när de var som starkast. Och det märks. Styrkeminskningen är ungefär lika stor för kvinnor och män, och det beror framför allt på minskad muskelmassa. För kvinnor kan övergångsåldern förklara en del av muskelsvinnet, eftersom östrogennivåerna sjunker markant. Det är inte bara ogynnsamt för musklerna, utan också för skelettet. Minskad benvävnad kan ge osteoporos och ökad risk för benbrott. Den goda nyheten är att styrketräning kan motverka åldrandets negativa konsekvenser. Det är fullt möjligt för kvinnor och män i 60–70-årsåldern att vara lika starka som 20-åringar som inte styrketränar. Styrketräning är också effektivt för att hålla skelettet starkt och robust. Kvinnor kan få samma effekt av styrketräning som män, i alla åldrar, och det är ingen nämnvärd skillnad på hur kvinnor och män bör träna. Musklerna behöver stress Stress är ett besvärligt begrepp, eftersom det betyder olika saker i olika sammanhang. Vi har psykisk (mental) stress och fysiologisk stress i olika system och organ. Styrketräning ger först och främst en nödvändig stress av muskel- och skelettapparaten. Här pratar vi om två olika typer av stress: mekanisk och metabol. Under träning krävs stress för att våra muskel-, sen- och benceller ska få signaler att stärka vävnaden. Mekanisk och metabol stress gör att musklerna växer och muskelstyrkan ökar eller bibehålls. Stressen under styrketräning är vad vi inom träningsvetenskapen kallar träningsbelastning. Träningsbelastningen regleras främst av motstånd och volym (totalt antal repetitioner): Tunga vikter och många set och övningar på samma muskel ger en hög träningsbelastning (hög stress). Lätta vikter och få set ger en låg träningsbelastning (låg stress). Tung eller lätt styrketräning? Kvinnor i 40- och 50-årsåldern kan träna med tunga vikter – precis som kvinnor i 20-årsåldern. Men det kräver gradvis tillvänjning. Om du är van vid att träna mycket behöver du inte ändra på det bara för att du blir äldre. Men du måste lyssna på din kropp och anpassa träningen. Du kan behöva lite mer återhämtning mellan hårda pass och du kan behöva ändra vissa övningar på grund av ömhet och stelhet här och där. Med tunga vikter menar jag vikter som du inte kan lyfta mer än tio gånger. Riktigt tunga vikter innebär 1–5 repetitioner. Om du styrketränar två eller tre gånger i veckan kan du göra 2–3 set med 1–3 övningar per muskelgrupp. Vilan mellan seten och övningarna bör vara 1–3 minuter. Men du kan också välja lättare vikter, till exempel 40–50 procent av det tyngsta du kan lyfta en gång

Professor: Myt att tunga vikter krävs för att bygga muskler


Över tid är trenden tydlig: antalet militära konflikter minskar stadigt. I sin bok ”A farewell to wars” tillåter sig Hans Blix en försiktig optimism, även om särskilt det rysk-ukrainska kriget och den kinesiska annekteringen av Spratlyöarna riskerar att få ödesdigra globala konsekvenser. Rysslands invasion av Ukraina. Israels krig mot Hamas. Kinesiskt muller om Taiwan. Blir världen en allt farligare plats? Det är en fråga om perspektiv. Sedan andra världskrigets slut 1945, och skapandet av FN samma år, har antalet mellanstatliga konflikter över territorium minskat. Av rädsla för ömsesidig förstörelse har förekomsten av kärnvapen därtill reducerat risken för direkt stormaktskonfrontation. Negativa trender i världspolitiken till trots finns det sålunda anledningar att också känna viss tillförsikt och optimism. Mellanstatliga konflikter har förstås ingalunda försvunnit. Förändrade omständigheter har emellertid påverkat deras karaktär. Bruket av ekonomiska sanktioner och cyberattacker har ökat. Men antalet militära konflikter har minskat, och kommer att fortsätta minska. Detta försiktigt optimistiska argument prövas av Hans Blix, folkrättsjurist, tidigare utrikesminister och generaldirektör för IAEA, i boken ”A farewell to wars: The growing restraints on the interstate use of force” (Cambridge University Press). Det är en märklig utveckling. I historiskt perspektiv har stater sällan accepterat några frivilliga begränsningar i förhållande till omvärlden. Uppfattningen att en potentiell motståndare är starkare, eller den omständighet att andra stater kan komma till motståndarens undsättning, har förvisso tjänat som en återhållande kraft. Men i övrigt har det internationella systemet präglats av den starkes företräde – vad den grekiske historikern Thukydides beskrev som en situation där ”de starka gör vad de kan, de svaga uthärdar vad de måste”. Rättsutvecklingen har förvisso inte förblivit statisk. Augustinus utvecklade på 300-talet principer om det rättfärdiga kriget (bellum justum). Krig, argumenterade han, fick inte initieras för erövring eller vedergällning. Tvärtom var krig legitima enbart som svar på en tidigare skada som inte fått någon gottgörelse. Det vill säga, om fienden var skyldig till att kriget utbrutit, och om en fortsättning kunde åstadkomma något gott och förhindra något ont, var kriget att betrakta som rättfärdigt – justa causa. Vilka krigshandlingar som kan kvalificera som justa causa eller ej har i sin tur varit föremål för en flera sekler lång debatt. Det sägs om den tyske rikskanslern Otto von Bismarck att han på sin tid stod i intim kontakt med Gud, och fann att deras respektive uppfattningar som regel stod i överensstämmelse. Ledare angelägna om att främja sina egna intressen har alltid hänvisat till någon större eller ädlare idé – från en föreställning om gudomligt ingripande till införandet av demokrati eller bekämpandet av terrorism. Först under 1900-talet, genom instiftandet av Nationernas förbund (1920) och senare FN-stadgan (1945), erkändes internationella regler för att förhindra eller begränsa mellanstatliga krig. Kruxet är att regelefterlevnaden sällan varit idealisk. I frånvaro av en genuint global polismakt har stater fortsatt att bryta mot folkrättens aggressionsförbud. Kan en verklig ordning uppstå under omständigheter karaktäriserade av anarki? Hans Blix ansluter sig till den så kallade realistiska skolan inom statskunskapen. Realister är primärt intresserade av hur stater, i synnerhet stormakter, försöker överleva eller vidmakthålla inflytande inom världspolitiken. En grundläggande syn är att nationella intressen tenderar att övertrumfa andra ideal, som folkrättsliga principer, respekt för ingångna avtal och konventioner, eller demokrati

Recension: ”A farewell to wars” av Hans Blix


Poeten och regimkritikern Lev Rubinstein har avlidit, efter att ha blivit påkörd i Moskva. En modig, ensam och bitsk röst har tystnat.  Författaren och aktivisten Lev Rubinstein blev svårt skadad när han blev påkörd på ett övergångsställe i Moskva den 8 januari.  I helgen meddelade hans dotter att han avlidit.  76-årige Lev Rubinstein var framför allt poet. Men han var också regimkritiker som bland annat spelade in videor mot homofobi och stöttade aktivist- och konstnärskollektivet Pussy Riot.  Han tog tydligt avstånd från kriget mot Ukraina. Efter invasionen skrev han under ett upprop mot kriget, och i sociala medier och artiklar kritiserade han regimens lögner.  Lev Rubinstein var en av få öppet regimkritiska kulturpersonligheter som valde att stanna i Ryssland efter invasionen. – Han var så ensam i Moskva, en som vågade och orkade säga något väsentligt. Han var en röst man kunde lyssna på utan att känna att det var något falskt. Det finns ingen som man kan jämföra honom med i den ryska litteraturen i dag, säger Lars Kleberg, tidigare kulturråd i Moskva som översatt Lev Rubinstein till svenska.  Lars Kleberg säger att den lågmälde Lev Rubinstein inte ville bli någon ledargestalt eller politisk figur. – Men han blev ju en galjonsfigur för dem som tänker fritt och vill tala fritt i Ryssland. Lars Kleberg talar om Lev Rubinsteins modiga kritik av förstörelsen av språket och kulturen i Ryssland. Men det handlade inte om att gå till frontalangrepp mot Kreml. – Han intresserade sig för hur människor talar, och hur staten talar till människor. Det handlar om det förfärliga propagandaspråket som äter sig in i vardagsspråket och om hur människor blir fångna i klichéer.  Bibliotekarien Lev Rubinstein blev på 1960-talet känd som en förgrundsfigur inom Moskvakonceptualismen, en avantgardistisk undergroundrörelse som förenade poesi, visuell konst och ljudkonst. Han var oppositionell redan under Sovjettiden.  2015 utkom ”Ryska dagsedlar” på svenska, en samling bitska essäer där Rubinstein konfronterade krigsstämningarna och nyfascismen i hemlandet. SvD:s recensent Jesper Olsson skrev i en recension 2022 om hur Rubinstein ”med humor och klarsyn navigerar genom det post-sovjetiska Rysslands minerade landskap”.  Stefan Ingvarsson, analytiker vid Utrikespolitiska institutet och tidigare kulturråd i Moskva, säger att Lev Rubinstein var en viktig förebild för många i Ryssland. – Han hade den här unika förmågan att hålla kompassnålen rätt hela tiden. Från Sovjettiden genom 90-talet genom putinismen och genom det fullskaliga kriget. Det är väldigt få personer som i alla dessa epoker har hittat rätt, och gjort det ganska omgående.  Vad betyder det att Ryssland förlorar en person som Rubinstein just nu? – Det betyder jättemycket i denna tid att en så modig och respekterad röst, en som visat sig vara tydlig i alla decennier, går bort. För det är så många som är vilsna just nu och då förlorar man en av de viktiga orienteringspunkterna. Stefan Ingvarsson säger att han med sorg sett hur många av de mer kända ryska författarna efter invasionen av Ukraina varit upptagna av hur deras egen värld rasat samman.  – Men Lev Rubinstein har osvikligt alltid pekat på dem som drabbas hårdast, det vill säga människor i Ukraina.  Lev Rubinsteins sista bok på svenska blev ”Mor var rar” som gavs ut förra året. När han besökte Sverige 2022 sa han till SvD att han, trots sina kritiska texter, inte fått problem med de ryska myndigheterna.  – Men man vet inte vad som händer imorgon eller i övermorgon. Det enda man vet är att det blir värre dag för dag, men än så länge är jag kvar, sa Lev Rubinstein då.  Lev Rubinsteins svenske förläggare Ola Wallin säger till TT att författaren var helt öppen med sin kritik av invasionen ”och vi hade hjärtat i halsgropen när han återvände till Moskva”

Ryska poeten och regimkritikern Lev Rubeinstein död i trafikolycka


Europa behöver så fort som möjligt förbättra utveckling, produktion och självförsörjning av mikroelektronik och andra vitala teknologier. Det skriver Hermann Grimmeiss och Thomas Johannesson. ”Europa är kanske inte världsledande i fråga om att utveckla framtidens teknik, men vi är minsann världsledande när det kommer till att reglera den”, skriver Karl Sigfrid på SvD Ledare den 2 januari i år. Vi måste tyvärr instämma. Sigfrid ger exempel från det nu aktuella området artificiell intelligens, AI. Det finns många fler områden för innovation där EU släpar efter. Ett av de viktigaste är mikroelektroniken där Europa på 1980-talet var ledande men där den positionen nu helt har förlorats. Varför har Europa förlorat sin ledande position när det gäller utveckling och produktion på detta område? Mikroelektronik är en teknik som redan är och kommer att bli alltmer avgörande för våra samhällen. Mikroelektronik baseras på så kallade datachip som innehåller väldigt många transistorer. De enskilda komponenternas storlek är mindre än en tusendels millimeter och allt fler ryms på ett chip. När världens befolkning dagligen använder sina mobiltelefoner eller datorer och kollar till exempel vädret, kör bil eller genomgår medicinska undersökningar så är det mikroelektroniken som erbjuder dessa ständigt förbättrade tjänster. I över 60 procent av sådana hjälpmedel finns mikroelektronik. Denna teknik är dessutom oundgänglig för vårt försvar. Världsproduktionen av mikroelektronik uppgår för närvarande till cirka 6 500 miljarder kronor. Bland de företag som ligger tio i topp i världen, som tillsammans täcker cirka 80 procent av världsmarknaden, finns sex amerikanska, två sydkoreanska och två taiwanesiska företag men inget EU-företag! Alla EU-företag tillsammans täcker mindre än 10 procent av världsmarknaden. Det betyder att EU:s länder är utlämnade till utomeuropeiska leverantörer för att få tillgång till dessa viktiga komponenter. Varför har Europa förlorat sin ledande position inom området så katastrofalt? Det är särskilt svårförståeligt med tanke på att vår europeiska forskning skapar kompetens av hög internationell klass och att vi per invånare satsar minst lika mycket resurser på forskning som våra framgångsrika utomeuropeiska konkurrenter. Dessutom – inom området har vi ett företag i Holland, ASML, som är världsdominerande när det gäller produktionsutrustning för mikroelektronik. Men det mesta av bolagets produkter säljs till producenter av mikroelektronik utanför Europa. Något liknande gäller IMEC i Belgien som är ett internationellt mycket framstående forskningsinstitut med cirka 4 000 forskare. IMEC har i sin kundkrets 600 världsledande industripartner men främst från utomeuropeiska länder och säljer därför nästan 80 procent av sina idéer och resultat till sådana företag. IMEC stöds starkt av EU. Är det rimligt att använda de europeiska skattebetalarnas pengar för att stödja produktionen av nya idéer som vi inte själva förmår utveckla och som stärker företag utanför Europa? Inom EU är man starkt medveten om behovet av innovation och man satsar stort men resultaten är inte imponerande. En orsak är att satsningarna i form av till exempel de stora ramprogrammen för tillämpad forskning utformas med hjälp av lobbyister (vi har själva deltagit i detta) och sedan utvärderas enligt byråkratins metoder. Medverkan av teknisk-industriell sakkunskap förmår inte balansera lobby och byråkrati. Inslagen av entreprenörskap och innovation är svaga

Grimmeiss och Johannesson: Europa halkar efter inom avgörande teknik


Partier kan kritiseras för att de väljer makten framför ideologin. Men de bjuder å andra sidan på god underhållning. Nutidens politik – kulturkriget – skiljer sig på många sätt från äldre tiders. Ta ordningsföljden. Förr utgick man från sin åsikt, för att sedan leta meningsfränder.  I kulturkriget är det tvärtom. Utgångspunkten är vilka man anser ska ha makt. Först därefter börjar jakten på åsikter som förenar dessa. Det sistnämnda kan vara svårt. I kulturkrigets hemland USA utgår man ofta från hudfärg, men de omoderna svenskarna har en ovana att inte bry sig så mycket om sådant. Man envisas med att fortsätta se sig som något slags folkligt kollektiv.  De som trots detta lyckats bäst på den identitetspolitiska spelplanen är Socialdemokraterna. Identiteten ”vi som inte gillar SD” saluförs sedan länge med stor framgång, och varumärkena ”decemberöverenskommelsen” och ”januariavtalet” har mottagits väl av målgruppen. Men sedan är det där med att komma på lämpliga åsikter för gruppen. Risken är att de framstår som… märkliga. Ta bara energipolitiken. Att garantera den svenska välfärdsstaten tillgång till el var ett av socialdemokratins stora 1900-talsprojekt. Svarvaren, svetsaren och mekanikern behövde el. Olof Palme gick så långt att han manipulerade en hel folkomröstning bara för att kunna bygga ut kärnkraften. Men den energipolitik som faller ut ur det projekt som ska samla allt från Timbrokuvösens centerpartister till miljöpartiskägg som inte kammats sedan 80-talet blir något annat. Med sangviniskt lättsinne förhåller sig numera socialdemokratin till det som tidigare ansågs vara en infrastruktur lika samhällskritisk som kollektivanslutningen.  Elförsörjningen är upp till marknaden! Marknaden valde att lägga ner kärnkraften! Marknaden valde elräkningar som liknar springnotor från Operakällaren! Och vem vet vad marknaden kan välja härnäst? Kanske strömavbrott en smällkall januarinatt?  Spännande! Kulturkriget gör kanske politiken dummare, men ibland också lite mer underhållande.

Andreas Ericson: Kulturkriget gör politiken dummare och roligare.


Hur tror statsministern att Sveriges många invandrade invånare uppfattar hans retorik? Att ställa grupper mot varandra är inte förenligt med rollen som statsminister, skriver advokaten Anne Ramberg i en replik.  Sveriges statsminister och landets migrationsminister, nedan statsministern, skriver den 12 januari på SvD debatt om försvarsvilja. Debattartikeln följer på statsministerns uttalanden under Folk & Försvarskonferensen i Sälen om de förpliktelser (och rättigheter) som ett svenskt medborgarskap innefattar för den enskilde. Som medborgare anmodas vi vara beredda att försvara vårt land, våra värderingar och vår demokrati med vapen i hand. Denna uppmaning är i sak inget att invända emot. Den följer av svensk lag och gäller inte bara medborgare i Sverige. Skyldigheten gäller också för människor som uppehåller sig här. Värt att notera är dock den lagfästa rätten att göra vapenfri tjänst, något som statsministern verkar förbise. Statsministern påminner vidare om det självklara – att medborgerliga skyldigheter och rättigheter gäller både dem som är födda här och för dem som senare kommit hit. Retoriken i artikeln antyder emellertid något helt annat. Det reser frågor om en statsministers roll och ansvar. Skyldigheten att försvara landet kräver enligt statsministern att vi måste börja tala klartext. Kraven för att få bli svensk medborgare ska skärpas. Svenska pass ska inte längre lättvindigt kunna ges till personer som begår brott, inte kan tala svenska, inte förstår och respekterar vårt lands demokratiska värderingar eller som aldrig har försörjt sig själva. Det ska i fortsättningen krävas ett hederligt levnadssätt av personer som har fått svenskt uppehållstillstånd, nolltolerans mot hedersförtryck, extremism och antisemitism. Som det får förstås ska krav ställas på livsstil och de värderingar som blivande medborgare ska vara beredda att försvara. Tidöavtalets världssyn genomsyrar tankemönstren. Till detta skall sägas att nu gällande rätt tar huvudsakligt sikte på formella krav, detta till undvikande av godtycke vid prövningen.  Om kriterierna för medborgarskap kan man i sak ha olika åsikter. Många är på ett filosofiskt plan lätta att omfatta. Andra är mer svårtillämpade och möjligen ofullkomliga. Jag noterar att, enligt statsministern, nolltolerans tydligen endast ska gälla antisemitism.  Det anmärkningsvärda i statsministerns artikel är anslaget och utpekandet av en stor grupp av svenska medborgare som varande ohederliga och brottsliga (gängkriminalitet och välfärdsfusk anges särskilt som exempel härpå) i en omfattning som motiverar debattartiklar och lagändringar. Vissa vill heller inte bli en del av det svenska fastslår han. Och en del medborgare motarbetar enligt statsministern aktivt det som Sverige står för. Vissa invandrade medborgare påstås även se det svenska medborgarskapet som en garanti för att kunna bo här, men inte som en skyldighet att ställa upp för Sverige. Påskkravallerna och LVU-kampanjen är enligt statsministern övertydliga exempel, liksom de som för ut sina barn till hemlandet för att begå hedersbrott.  Samtidigt konstateras att försvarsviljan är god i Sverige enligt en undersökning gjord av Totalförsvarets forskningsinstitut, FOI. Statsministern är dock orolig över att mer än 50 procent av de som har föräldrar som är födda utanför Norden enligt en undersökning gjord av Plikt- och prövningsverket inte är beredda att göra värnplikt. Motsvarande siffra för hela i Sverige är 38 procent. Det finns sannolikt en rad skilda förklaringar till denna uppgivna ovilja. Utrymmet medger inte att jag här närmare utvecklar detta

Anne Ramberg: Statsministern är skyldig invandrade medborgare en ursäkt


Ömhet, förundran – men också avsky och äckel. Det händer något med oss  när vi utsätts för Annika Nordenskiölds promptografier. Kanske är det för att de tvingar in oss i ”den kusliga dalen”, skriver Kristina Lindh. En kvinna i en säng. Endast huvud och armar syns, resten fylls av ett slingrande djur. Ett syskonpar som kramar ett nystan av böljande lemmar. Barn på en strand, en av dem har redan fått tentakler. Två bläckfiskar från Sverige simmar just nu runt i den internationella kulturfloden. Den ena upprör starkt. Den syns i bilden som Greta Thunberg delade till stöd för människorna i Gaza. Bakgrundens gosedjur i form av en bläckfisk, vilken ibland används som symbol för den antisemitiska tanken om en ”judisk världskonspiration”, tvingade henne att snabbt be om ursäkt.  Den andra bläckfisken väcker helt andra känslor.  Förundran. Ömhet.  Den finns i konstnären Annika Nordenskiölds AI-genererade bilder där den dyker upp i olika versioner som ett av många gränsupplösande väsen i en besynnerlig värld.  Det är särskilt bilden med syskonen som lockar. Samlare från London och New York har hört av sig och vill köpa verket. I september vann Annika Nordenskiöld förstapris på Ballarat International Foto Biennale i Australien. Priset kallas ”världens första AI-konstpris”. Bilden heter ”Twin sisters in love”. I somras ställdes hennes bilder ut i Stockholm, mitt i stan där turisterna rör sig. Annika Nordenskiöld var på plats och kunde höra besökarna på olika språk uttrycka sin chock över hur en och samma människa kunnat fota allt detta.  Men det är inte hon som fotat. Det är det ingen som gjort. Ett vant ögat ser omedelbart att bilderna är AI-genererade. Att så många läser dem som autentiska foton säger något mycket illavarslande om de manipulationsmöjligheter som har öppnat sig med den nya tekniken. AI-bilder från det kollektivt omedvetna Termen för AI-genererade bilder är ”promptografi”. Genom att skriva in specifika kommandon i programmet skapas en helt ny, artificiell bild ur den enorma fatabur som internet utgör. Annika Nordenskiöld tänker ut vad det är för typ av bild hon vill åstadkomma. Därefter anger hon hur karaktärerna ska se ut, hur deras hår och kläder ska vara. Hon beskriver den omgivande platsen. Steg för steg växer bilden fram i den riktning hon önskar. Det är på så vis en strikt kontrollerad process.  Samtidigt är resultatet motsatsen. Annika Nordenskiölds universum är gåtfullt och förbryllande. De bilder som träder fram på skärmen förvånar även henne själv.  Av utställningen har det blivit en bok, ”From nothing”. Titeln är missvisande. Att skapa ur intet, eller ”Ex nihilo” som det latinska uttrycket lyder, betyder att man startar med tomma händer.  Annika Nordenskiölds bilder är tvärtom dels rent tekniskt resultatet av ett samlat digitalt minne, dels uttrycksmässigt en form av existentiellt eko från… ja, från vad?  Från ett förflutet som vi aldrig artikulerat. Från det kollektivt omedvetna.  Så skulle man kunna tolka innehållet. Annika Nordenskiöld säger själv att hon jobbar som en arkeolog som tålmodigt gräver sig ner i jorden tills hon funnit det hon vill berätta.  Har påven en gigantisk dunjacka? Har Donald Trump brottats ner i en massiv polisinsats? På de sociala medierna sprids AI-genererade bilder av världens kändisar. Jämfört med Annika Nordenskiölds verk är de banala. Men de har en sak gemensam: de inger en speciell form av obehag. Det handlar om hur vi reagerar när vi står inför något som är välkänt och främmande på samma gång. Obehaget inför det människolika ”Unheimlich” kallade Sigmund Freud olusten som uppstår när det i det familjära plötsligt dyker upp element som inte hör hemma där

Varför väcker Annika Nordenskölds AI-bilder sådant obehag?


På söndag tillträder kung Frederik av Danmark. Och i flera länder i Europa lämnar åldrande regenter över stafettpinnen till nästa generation – skiften som ofta innebär en nytändning för både monarkin som institution och som varumärke.  ”Jag tanker varken abdikera eller sluta röka,” sade den danska drottningen när hon fyllde 70. Hon sade det igen när hon fyllde 75.  Margrethe II av Danmark, som varit kedjerökare sedan tonåren då hon enligt egen utsago bjöds på en cigarett av sina föräldrar, var i alla år fast besluten att hålla fast vid både sin krona och sin tobak.  Kronan höll hon fast vid för att traditionen i Europas äldsta monarki Danmark, som styrts av kungar och drottningar sedan 900-talet, krävde det. ”Han blir kung när jag inte finns mer”, sade hon om sin äldsta son.  Cigaretterna höll hon fast vid för att hon inte brydde sig det minsta om vad folk tyckte om ovanan – tvärtom. Hon gav ibland bort askfat med kungligt monogram i botten.  80 procent stödjer beslutet Bägge föresatser är nu brutna. Margrethe, som hunnit fylla 83, överlämnar på söndagen sin krona, mantel och spira till kronprins Frederik. Cigaretterna fimpade hon för gott efter en operation i februari förra året. Ett besked som tycks ha chockat danskarna mer än att hon nu abdikerar.  – Tiden sliter, och krämporna blir fler. Man orkar inte längre på samma sätt som man gjorde en gång, förklarade drottningen i sitt nyårstal, märkbart rörd av stundens allvar och beskedets slutgiltighet.  Danskarna respekterar hennes beslut. Enligt en opinionsundersökning som nyhetsbyrån Ritzau lät beställa direkt efter Margrethes nyårstal stöds monarkin av hela 80 procent av invånarna.  – Hon har stöd hela vägen. Därför finns det också stöd för att hon nu ändrar på traditionen att man förblir monark tills man dör, i stället för att abdikera som de ofta gjort i exempelvis Nederländerna och Belgien, säger den danske historikern och kungahusexperten Lars Hovbakke Sørensen till SvD.  Flera regenter har abdikerat De tre senaste nederländska monarkerna abdikerade alla när de nått en viss ålder. Senast våren 2013 överlät drottning Beatrix kronan till sin äldste son Willem-Alexander med hänvisning till att det var dags att ”lägga landets ansvar i händerna på en ny generation”.  Bara några månader senare meddelade en tårögd kung Albert av Belgien att han inte längre hade orken att fullfölja sitt uppdrag, och att hans son Philippe skulle ta över.  Ett år senare, i juni 2014, abdikerade Spaniens kung Juan Carlos till förmån för sin son Felipe. Men Juan Carlos skäl uppbådade inte samma breda sympati som de andra, åldersstigna monarkerna. Avslöjanden om flera älskarinnor och misstankar om korruption hade gjort honom mäkta impopulär i hela Spanien. Han abdikerade och lämnade landet i vanära.  Den danske kungahusexperten Lars Hovbakke Sørensen ser fram emot stor glädje på söndag, särskilt som det danska tronskiftet äger rum till en mer positiv bakgrund än vanligt – oftast sker ju ett tronskifte när en person har dött, den tidigare monarken.  – Nu blir det i stället en folkfest då man kan hylla den nya kungen och tacka den gamla drottningen samtidigt, säger Sørensen.  På den korta tid som gått sedan Margrethes nyårstal har tillverkarna av souvenirer knappast hunnit få fram prydnadstallrikar eller väggbonader med det nya kungaparet.  Men den stora gågatan i Köpenhamn, Strøget, är kantad med danska flaggor, och i butiksfönstren hänger fotografier på Frederik och Mary, som det nya kungaparet kort kallas i folkmun

Drottning Margrethe skulle aldrig avgå – fimpade och abdikerade


Regeringen vill få landet att sluta upp kring svenska värderingar. Problemet är att vi inte är överens om vilka de är. Men det finns något annat vi skulle kunna samlas kring. Åt helvete med macka! Tror du jag är svensk mamma eller? Här får du riktig mat! Orden kommer från Dijana, bosnisk, pensionerad städerska i Göteborg – en av rollfigurerna i SVT:s kommande dramakomedi ”Painkiller”. Uppenbarligen har Dijana (spelad av Snežana Spasenoska) en bild av att svenska mammor inte har förmågan – eller orken – att laga ”riktig mat”. För henne är det en hederssak att som husmor alltid kunna erbjuda familjemedlemmar och gäster en mer genomarbetad och näringsriktig föda än mackor. Och i jämförelse med dessa principer tycker hon att den svenska livsstilen står sig slätt. Troligen var det inte sådana svenska värderingar – att inte idas tillreda godtagbara måltider – som statsminister Ulf Kristersson (M) syftade på när han höll tal på Folk och försvar i veckan. Han sa då att alla svenska medborgare måste vara beredda att ”med vapen i hand och med livet som insats försvara Sverige, våra värderingar och vårt sätt att leva. Medborgarskap är inte en resehandling.”  Antagligen var det heller inte lättja i köket som arbetsmarknadsminister Johan Pehrson (L) ville lyfta fram som ett specifikt svensk särdrag när han för en månad sedan presenterade planer på ”Sverigekursen”, som ska lära nyanlända invandrare svenska värderingar. Just dessa är nämligen så exceptionellt bra, menar Pehrson, att de ”borde omfatta hela jorden, faktiskt”. Nå, Dijana skulle nog inte helt och fullt hålla med. Själv är jag tveksam till att svenska värderingar skulle överträffa exempelvis brittiska, finska eller tyska. Vad gäller värderingar är vi faktiskt mycket ombytliga. Vad betyder ens begreppet ”svenska värderingar”? Sanningen är att det har inneburit helt olika saker genom historien. Svenska värderingar är inte eviga och inristade i bohuslänsk granit, utan tvärtom föränderliga och förhandlingsbara. De har sett annorlunda ut i det förflutna och de kommer att utvecklas även i framtiden. Vad gäller värderingar är vi faktiskt mycket ombytliga. Före 1944 var homosexualitet olagligt – i dag tågar i stort sett alla prominenta företrädare för det offentliga Sverige i den årliga Prideparaden. När jag var liten var det tillåtet att aga sina barn – sedan 1979 är det förbjudet i lag. Länge sågs kvinnomisshandel som en privatsak ingen utanför hemmets fyra väggar hade att göra med – först 1982 infördes en lagändring som gjorde att sådana övergrepp började falla under allmänt åtal. Sannolikheten för att vi just nu uppnått de optimala svenska värderingarna är liten. Så barns och kvinnors rätt att inte behöva utstå misshandel, samt alla människors rätt att älska vem de vill må i dag uppfattas som svenska värderingar, men för inte så länge sedan ansågs alltså motsatsen vara det rätta och riktiga.  Sannolikheten för att vi just nu skulle ha uppnått de optimala svenska värderingarna får nog anses vara liten. Och när vi ändå är inne på föränderliga ideal kan det vara intressant att titta på de politiska partiernas värderingar – som verkar än mer lättflyktiga än de förment svenska. ”Öppna era hjärtan” (Fredrik Reinfeldt, M, 2014) och ”Mitt Europa bygger inga murar” (Löfven, S, 2015) har som bekant ersatts av ett annat sätt att tala om invandring

Anders Q Björkman: Är svenska värderingar bäst i världen?