Den nya S-rapporten om parallellsamhällen missar helt förståelsen av de mekanismer som driver segregeringen i vårt samhälle. Det skriver professor emeritus Charlie Karlsson. I början av november publicerade Socialdemokraterna rapporten ”Framväxten av parallellsamhällen” som utarbetats av en arbetsgrupp med riksdagsledamoten Lawen Redar som sammankallande. Jag läste rapporten med stort intresse men slogs av avsaknaden av ett välfärdsperspektiv, det vill säga ett perspektiv som utgår från de enskilda individernas syn på sin grad av välmående och välbefinnande.  Rapporten handlar i hög grad om de av invandrare som bor i så kallade utsatta områden. Trots detta lyser diskussioner om dessa individers välfärd och välmående helt med sin frånvaro. Om man inte visste bättre kunde man tro att denna rapport var framtagen av SD.  Rapportens slutsats är mycket tydlig: ”Den ekonomiska, etniska och språkliga segregationen måste brytas på en strukturell nivå vilket kräver att befolkningen blandas.” Rapporten innehåller inga förslag om hur detta skall åstadkommas men man förstår tydligt hur gruppen tänker sig att detta skall ske när de skriver att om man skulle bryta boendesegregationen ”skulle cirka 42 procent av alla låginkomsttagare behöva flytta till ett annat bostadsområde”. Detta konstaterande framförs utan minsta försök att diskutera vad en sådan deportering skulle betyda för de aktuella individernas välfärd.  Jag finner detta uppseendeväckande. Om vi bortser från det lilla (!) problemet att inom rimlig tid bygga dessa bostäder så kan vi i stället koncentrera oss på effekterna för de hushåll som skulle beröras. Eftersom det skulle handla om nyproducerade lägenheter skulle dessa låginkomsttagare drabbas av kraftigt höjda hyror. Dessutom skulle de ryckas upp från släkt, sociala nätverk, skolor och så vidare. Det är inte sannolikt att deras möjligheter att finna jobb eller bättre betalda jobb skulle förbättras. Det är inte givet att deras barn skulle få bättre skolresultat eftersom resultaten i den svenska skolan är nära korrelerade med föräldrarnas utbildningsnivå. Det är säkert heller ingen höjdare för barnfamiljer med låga inkomster att sorteras in i medel- och höginkomsttagarområden och där försöka finansiera dyra märkeskläder och cyklar för barnen för att inte skilja sig för mycket från andra.  Hur man än vänder på argumenten är det omöjligt att komma fram till någon annan slutsats än att en deportering av låginkomsttagarhushåll till medel- och höginkomstområden skulle leda till en kraftig välfärdssänkning för dessa hushåll. Varför den aktuella arbetsgruppen inte förstått detta är obegripligt för mig.  Min förklaring till att den aktuella arbetsgruppen inte förstår detta är att den brister vad gäller förståelsen av de mekanismer som driver segregeringen i vårt samhälle. Det är viktigt att fastslå att segregering inte är ett nytt fenomen och att den inte är specifik för Sverige. Den är ett gammalt fenomen som har existerat så länge som människor bott i städer. Vi ser den tydligt idag runt om i världen och den är exempelvis välkänd i form av ”Little Italy”, ”Little India” and ”Chinatown” i en rad städer. Och bland våra förfäder som emigrerade till USA valde en del att bosätta sig i den svenskdominerade Andersontown i Chicago.  Detta är exempel på etnisk segregering men det är mycket viktigt att understryka att städer är tydligt segregerade nästan oberoende av vilken social variabel vi väljer. Vi ser i våra städer en motsvarande koncentration i olika bostadsområden efter utbildningsnivå, inkomstnivå, hälsostatus, yrke, ålder, partisympatier och så vidare

S-rapport röjer märklig syn på segregation, skriver Charlie Karlsson


En betydande framgång, operativt och symboliskt. Så kommenterar Joakim Paasikivi nyheten att Ukraina uppges ha totalförstört ett 112 meter långt ryskt landstigningsfartyg. Men det lär inte förändra situationen vid fronten, tror han. En ukrainsk attack mot hamnen i Feodosija på den ryskockuperade Krimhalvöns sydkust natten till tisdagen, uppges ha förstört det ryska landstigningsfartyget Novotjerkassk, enligt det ukrainska flygvapnets högsta befälhavare Mykola Olesjtjuk. ”Flottan i Ryssland blir mindre och mindre”, skriver han på Telegram med ett videoklipp som visar en kraftig explosion på avstånd. Oberoende uppgifter är svåra att tillgå men på tisdagsförmiddagen medgav Rysslands försvarsdepartementet för statliga nyhetsbyrån Ria Novosti att fartyget skadats i ett ukrainskt luftangrepp. Hur många personer som befann sig på det 112,5 meter långa fartyget med kapacitet för runt 300 personer är oklart, men enligt Ryssland har en person dött och två skadats. Analytikern Oliver Alexander, som följer kriget via öppna källor, har utifrån bilder han granskat dragit slutsatsen att Novotjerkassk totalförstörts. Han pekar bland annat ut fartygets mast och bakparti, som sticker fram bland utbrunna rester vid hamnens kaj. ”Det finns praktiskt taget ingenting kvar av Novotjerkassk. Som ni kan se är hela den främre halvan av fartyget under vatten eller helt förstörd”, skriver Alexander på X. Överstelöjtnant Joakim Paasikivi ser attacken som en i raden av ukrainska strategiska framgångar den senaste veckan. – Man har bland annat skjutit ned fem ryska flygplan, sannolikt genom att man flyttat fram ett batteri av Patriot-robotar. Han tror att det förstörda fartyget var lastat med explosivt material, givet den kraftiga detonationen – antingen ammunition för frontstrider eller iranska drönare avsedda för att bomba ukrainska städer.  – Ryssarna använder de här fartygen för att frakta viktiga militära laster då man inte kan nyttja Kertsjbrons hela kapacitet. Det här bidrar till att ytterligare förändra den strategiska miljön på Krim för Ryssland, så det är en rejäl framgång. Hur många fartyg av detta slag har Ryssland? – Det är ett av flera, men de har inte så vansinnigt många. Det är det tredje man har förstört från ukrainsk sida. Sedan har man skadat några till.  Enligt Joakim Paasikivi finns också ett betydande propagandavärde i attacken. Den 26 december är Luftvärnets dag i Ryssland. – Det här är ytterligare ett tecken på att det ryska luftvärnets militära förmåga inte lever upp till vad de själva hävdar. Det här är en av de viktigaste ryska installationerna på Krim och en av Svarta havsflottans bihamnar. Överstelöjtnanten säger samtidigt att de senaste dagarnas ukrainska strategiska framgångar inte förändrar situationen vid fronten i närtid. – Det är två olika operationer. Men den operativa idén att göra den ryska operationen på Krim besvärlig, dyr och kanske i förlängningen ohållbar är där ukrainarna just nu har störst framgång, säger Joakim Paasikivi.

Paasikivi om att Ukraina ska ha förstört fartyget Novotjerkassk


Musiken beter sig kollektivt alltmer som ett avancerat popquiz – fullt av återbruk och referenser. Men när höjdpunkterna från år 2023 ska summeras är det ett album som särskilt står ut. Till skillnad från andra konstformer har popmusik en inbyggd cementerad förväntan på revolution. Åldrande och stagnation är traditionsenligt dess största fiender. En artist, ett band, en rörelse ska förändra allt, helst över en natt. Elvis Presley, The Beatles, David Bowie, Sex Pistols och Acid House är – fortfarande – prejudicerande kvarnstenar kring popmusikens sedan länge ganska rynkiga hals. Så sent som i går kväll tittade jag på BBC:s tre timmar långa nya dokumentär om discomusikens historia, ”Disco: soundtrack of a revolution”. En ganska makalös serie som – redan i titeln – understryker popmusikens nedärvda revoltkrav. Fast vad just ”Disco: soundtrack of a revolution” säger utgör ändå 2020-talets viktigaste uppenbarelse, i alla fall för en bredare allmänhet: all popmusik värd namnet är – och har egentligen alltid varit – queer. I februari publiceras påpassligt journalisten och författaren Jon Savages bok i ämnet, ”The secret public: How LGBTQ resistance shaped popular culture”. I dessa verk finner man rötterna till popmusikens främsta existensberättigande 2023 och hur den än en gång, mer än något annat, utgör en plattform – och ett safe space – för normbefriad identifikation. Men studerar man popmusikens framåtrörelse – eller snarare avsaknad av en sådan – påminner den, rent musikaliskt, just nu väldigt mycket om en annan konstyttring: mode. Någon modeteoretiker skulle eventuellt av ren självbevarelsedrift försöka protestera, men i över två decennier har de så oskiljaktiga konstyttringarna popmusik och mode gått i mål: de är klara nu. Det som – i alla fall för stunden – återstår är återbruk och konstant om- och uppvärdering av i synnerhet de senaste trettio årens samtliga mikrogenrer och kortlivade trendnycker. Den postumt så inflytelserika filosofen och popteoretikern Mark Fishers återkommande tes om hur jungle och drum’n’bass var den sista musiken som var genuint ny med stort N har aldrig framstått som så relevant som under det strax gångna året. Bland alla former av pophistoriskt återbruk framstår kanske just därför just de genrernas – tillsammans med närbesläktad UK garages – eskalerande närvaro i så mycket purung popmusik under 2023, från Pinkpantheress och Nia Archives till mängder av k-pop, fortfarande – eller återigen – som ljudet av en framtid som aldrig riktigt inträffade och en oväntat retro-futuristisk modernism uppstår. Ur en kritikersynpunkt är ingenting av detta något negativt, snarare tvärtom: det blir helt enkelt så ohyggligt mycket roligare att skriva när musiken kollektivt beter sig som ett avancerat popquiz. 1990-talets hetsiga hypemaskin har aldrig känts så avlägsen – samtidigt som några av just det decenniets debutanter besitter en än starkare relevans mitt i medelåldern. Så mycket av 2023 års mest intressanta och minnesvärda musik var det ju tack vare sin intellektuella verkshöjd, livserfarenhet och höga pretentioner. Från PJ Harveys ockulta sagor till Paul Simons bibliska sångcykel via Damon Albarns subtila skilsmässoskildring kamouflerad till Blurs återkomst. Anohni and the Johnsons soulballader om sorg och transfobi samt Outkast-rapparen André 3000:s oändligt fascinerande och modigt flöjtbaserade instrumentala new age-album (den sistnämnda dessutom djupt influerad av den så konsekvent briljanta jazz-etiketten International Anthem Recordings). Men ingenting, absolut ingenting, var tillnärmelsevis lika rörande som den tidigt i våras bortgångne japanska kompositören Ryuichi Sakamotos pianoimprovisationer på avskedsalbumet ”12”. Förödande graciös och gripande popmusik; varje ton framförd som vore det hans allra sista andetag. 1. Bob Stanley – ”Bee Gees: Children of the world” 2

Andres Lokkos bästa musik 2023: Inget är lika rörande


Moderaterna och Lidingöpartiets företrädare verkar hellre vilja politisera säkerhetsarbetet med Lidingöbron än att hitta en praktisk lösning. Det skriver rödgröna Stockholmspolitiker i en replik.  Lidingöbanan är en viktig länk mellan Lidingö och Ropsten och till resten av Stockholm. Att delar av sträckan är avstängd får en påtagligt negativ effekt för många resenärer.  SL har ställt krav på hur bron byggs för att spåranläggningen ska vara säker för resenärer på Lidingöbanan, för de som går och cyklar längs bron, samt för omkringliggande fastigheter. Det är olyckligt att Moderaterna och Lidingöpartiet väljer att politisera säkerhetsarbetet (SvD Debatt 21/12).  Bron byggdes inte enligt de krav som SL ställt och därför kan trafiken inte börja gå över bron. Det stämmer alltså inte att bron var klar i tid. Eftersom såväl SL som den styrande Mittenkoalitionen är mycket måna om att hitta en lösning har det under längre tid förts en dialog kring hur säkerheten kan garanteras. Sådana lösningar har identifierats och har i delar också implementerats, vilket är ett resultat av ett konstruktivt arbete från båda sidor. Vi hoppas och uppmuntrar att denna konstruktiva anda ska fortsätta mellan våra respektive förvaltningar.  Däremot har SL fortfarande inte fått redovisat att bron är korrekt isolerad från omgivningen. Det är SL som är ansvarigt för säkerheten och utan en sådan redovisning kan inte den garanteras. Det handlar om att elen som driver tågen skulle kunna skada omgivande fastigheter och elsystem. Lidingö stad och SL försöker nu gemensamt hitta en lösning som garanterar säkerheten. I skrivande stund har SL fortfarande inte fått ta del av de protokoll som ska finnas från besiktningen av bron. Moderaterna och Lidingöpartiets företrädare verkar utifrån allt detta vara mer måna om att politisera säkerhetsarbetet än att hitta en praktisk lösning. Arbetet har gått framåt under hösten och flera problem har kunnat lösas. Gällande dialogen på politisk nivå föreslog vi redan i början av december för Lidingös styrande politiker att träffas för att diskutera frågan tillsammans med våra experter för bedömning av risker och möjliga lösningar. Denna inbjudan kvarstår. Vi tror fortsatt att detta är något vi kan lösa tillsammans. Men då behövs mer konstruktivt samarbete och mindre politisering.  Anton Fendert (MP)
trafikregionråd
Jens Sjöström (S)
investeringsregionråd
Michaela Haga (C)
gruppledare för Centerpartiet i trafiknämnden

Lidingöbron byggdes inte enligt SL:s krav, skriver rödgröna politiker


En analys från Estlands försvarsdepartement ger tydliga svar om vad som krävs. Pessimismen flödar när 2023 går mot sitt slut. Inte nämnvärt i Ukraina, där det finns gott om kärv beslutsamhet, men väl bland politiska ledare i väst. Ukraina kan inte vinna. Motoffensiven har misslyckats. Förhandling är oundvikligt. Ju förr desto bättre. Sådana argument är steg på vägen mot ytterligare krig, snarare än fred. Rysslands målsättning är inte någon blygsam omförhandling av gränserna, med ett neutraliserat grannland. De vill utplåna Ukraina som stat och landets nationella identitet. Om de lyckas kuva ett grannland, då står nästa snart på tur. Att tro något annat vore önsketänkande. Mitt i misströstan kommer dock en strimma av hopp, från Estlands försvarsdepartement. På 22 kärnfulla sidor, som borde vara obligatorisk läsning för varje beslutsfattare över julledigheten, sammanfattar de en militär strategi för ukrainsk seger över Ryssland. Öka det militära och ekonomiska trycket på Ryssland, och fortsätt tills brytpunkten nås. Inledningsvis slår de fast att uppgivenheten är ett resultat av rysk informationskrigföring. Den första och mest akuta åtgärden är därför att överge den nuvarande strategin, som formats av rädsla för upptrappning. I stället måste man göra tydligt att en rysk seger är omöjlig, snarare än oundviklig, så som Kreml vill framställa det. De anonyma rapportförfattarna skriver: "Även om Ryssland inte låter sig påverkas av resonerande logik, förblir de känsliga för påtryckningar." Alltså, öka det militära och ekonomiska trycket på Ryssland, och fortsätt tills brytpunkten nås. Det kan låta som en svår uppgift, men givet västländernas tyngd vore det lätt görbart. Den så kallade Ramsteingruppens 54 medlemsstater, som samordnar stöd till Ukraina, har en samlad BNP om 47 000 miljarder euro, mer än 20 gånger större än Rysslands. Ländernas samlade försvarsbudgetar uppgår till 1 240 miljarder euro, mer än 13 gånger Rysslands. Det saknas alltså inte medel, utan målmedvetenhet och kanske främst uthållighet. Rapporten framför implicit kritik mot tidigare, överoptimistiska antaganden om skyndsam kollaps för den ryska militären, följt av politiska förändringar i Moskva. En hård kamp väntar. 2024 kommer för Ukraina att handla om strategiskt försvar, att bygga upp militär och industriell förmåga, och samtidigt fortsätta förbruka Rysslands resurser. Enligt rapporten bör målet vara att döda eller allvarligt skada 50 000 ryska soldater i halvåret, för att tvinga Kreml att skicka oförberedda soldater i krig, snarare än samordnade förband kapabla till avgörande krigsinsatser. Den ukrainska armén å sin sida behöver långt bättre utbildning, utöver de fem veckor som varit standard för grundläggande försvarsinsatser. Längre, dyrare och mer avancerade övningar på bataljonsnivå, och den eldledning som krävs för anfall på brigadnivå under 2025. Västs leveranser av granater, eldrör och långdistansvapen måste öka enormt, antingen genom nytillverkning, renovering eller inköp av utrustning. Rapporten föreslår också sänkta europeiska krav på drönare, för att bidra till den väldiga produktion som krävs för ukrainsk seger. Dagens krav är i hög grad lika strikta som för bemannade flygplan. Det sista steget är luftherravälde: ökad produktion av luftvärnsrobotar (här och nu) och leverans av stridsflygplan vid årsslutet, med effektiv stridsförmåga på plats 2025. Hur mycket kostar då allt detta? Endast 120 miljarder euro, eller 0,25 procent av Ramsteinländernas BNP, enligt rapportens uppskattningar. Detta ihop med effektiva sanktioner, vore mer än nog för att Ukraina tryggt ska klara 2024, och besegra Ryssland ”senast 2026”

Edward Lucas: Estland visar hur Ukraina kan vinna


Tänk att så här pass smal poesi ges ut i Sverige 2023 – det gör Sebastian Lönnlöv mycket lycklig. Willy Granqvists dikter är både erotiska, magiska och oumbärliga. Willy Granqvist kan, liksom alla andra redan döda existenser, ramas in av två årtal: 1948–1985. Hans produktion som författare kan räknas samman till tio böcker, utgivna under dryga 13 års tid, varav den sista publicerades postumt och de flesta kan klassificeras som diktsamlingar. Hans verksamhet kan beskrivas även i andra ord, till exempel kritiker och radiopersonlighet. Hans dödsorsak kan slås fast (självmord), hans fars yrke identifieras (järnvägsarbetare) och hans gravsten lokaliseras (Skogskyrkogården). Men alla dessa detaljer säger i slutänden mycket lite om poeten och personen Willy Granqvist, vars egensinniga röst tystnade för snart tre decennier sedan. Det faktum att ett Willy Granqvist-sällskap existerar säger oss något om hans kultartade avtryck i kulturoffentligheten. På senare år har han uppmärksammats av en ny generation skribenter, däribland Hanna Hallgren och Kristofer Folkhammar, och då bland annat utifrån den samkönade kärlek som skymtar i vissa av dikterna. Folkhammar har träffande kallat sviten ”Dikter till en omöjlig kärlek”, i ”Du är ett barn nu” (1977), för ”de vackraste garderobsdikterna i svensk poesi”. ”Löven faller utför orons brant” är en udda samling av olika Granqvist-texter, där prosan – vare sig det handlar om recensioner, krönikor eller debattinlägg – nästan är mer poetisk än de rena dikterna. Här ryms en närmast erotisk naturlyrik (”Allt sker bara en gång. Trädens och gräsets grönska är maximalt erigerad. Katten slickar sina tvådygnsungar under källartrappan. Krusbären gulnar”), liksom skildringar av magisk vardag (”Haren har lämnat en mjuk skål efter sig i snön. På botten ligger några pälsstrån och glimmar i det ljus som blir allt intensivare”), överjordisk närvaro (”Livet tycks i denna stund oförytterligt meningsfullt. Jag agerar som efter ett ledigt klassiskt versmått”) och en nästan obehagligt intensiv materialitet: Rör mig, skriker tinget. Att huden är ensam rår inte Händerna för, inte heller tygerna Som sväller över revbenen. Sitt kvar, ropar stolen. Rösterna ska inte försvinna. /…/ Talet lägger sig Villigt i dem. Rösterna finns här Med det där varma som starka Lungor inom sig. Att ”Löven faller utför orons brant” inleds med ett korrekturfel, i förordets allra första mening (Redan om sjuttonåring …), är ironiskt men på intet sätt typiskt för helheten. Det här är överlag en extremt omsorgsfullt kurerad samling av efterlämnade texter, och de avslutande kommentarerna är nästan överdrivet nitiska. Krister Gustavsson, förordsförfattare och kommentator, pekar ut allt som kan sägas avvika från ett hyperkorrekt språkbruk – en diger uppgift när skribenten var så egensinnigt lekfull. Dessutom är detta ingen isolerad insats, utan kronan på verket av en utgivning som har pågått sedan 2005 och som tidigare har resulterat i fyra volymer med samlade dikter och prosa. Tyvärr säger det sig självt att en poet som de flesta aldrig har läst, och många inte ens hört talas om, knappast kommer att orsaka någon bokhandelsrusning.  För den som redan har läst och fascinerats av Granqvist är ”Löven faller utför orons brant” däremot något av ett måste, och här finns en handfull dikter som ingen poesiälskare borde behöva vara utan. Bitvis är de faktiskt mer fantastiska än Granqvists publicerade poesi. Minst lika läsvärda pärlor gömmer sig även bland breven, recensionerna och de essäistiska texterna

Recension: Willy Granqvists Löven faller utför orons brant


Sofia Helin spelar återigen polis i Malmö. I nya ”Sanningen” finns inte minsta intresse för staden i sig. Men serien har något annat som gör att man gärna följer den genom sex hela avsnitt. ”Sanningen”, säger Jesus till en skara tvivlande åhörare hos evangelisten Johannes, ”skall göra er fria”. En närliggande, eller åtminstone på ungefärligen likalydande tanke finns inom psykoanalysen: genom att man medvetandegör omedvetna konflikter, lyfter upp dem i ljuset, erhåller man en insikt som gör det möjligt att bearbeta hela det komplexa kluster av trassel som hemsöker en. Sanningen är alltså ett etappmål på vägen till … ja, om inte evig sällhet så åtminstone ett avläggande av tyngande bördor. Och den är inte något man bara snyter ur näsan hur som helst, utan en arbetsprestation, en mödosam process. Poliskommissarie Iris Broman (Sofia Helin) får väl betraktas som ett proffs på just sanning. Hon tillträder i första avsnittet av serien ”Sanningen” en ny tjänst som chef över avdelningen för kalla fall i Malmö, och när ett gammalt lik dyker upp i en skogsbacke blir den bakomliggande sanningen hennes uppgift att uppdaga. Långt innan laboratoriet sagt sitt vet hela trakten vem den döde måste vara, en student som försvann spårlöst ett tjugotal år tidigare efter en stimmig festkväll. Pappan till den försvunne börjar genast lägga sig i utredningen, han vill nu verkligen se resultat och fruktar mer än något annat att fallet åter skall kallna. Iris läxar upp honom strängt. Förstår han inte att hans ingripanden bara kan vara kontraproduktiva och stå i vägen för sanningen? Men det är väl den som själv är utan synd som skall kasta den första stenen? För egen del lever Iris ingalunda som hon lär. Skälet till att hon hastigt har hamnat i Malmö är att hennes egen fästman nyss blev skjuten i Stockholm, varifrån hon måste bort av diverse olika skäl. Hon behöver byta miljö. Men hon ska framför allt inte lägga sig i utredningen, vilket hon till kollegornas förtvivlan struntar i så mycket det bara går. Hon är makalöst oprofessionell, och hon ljuger svårt om hur idyllisk relationen var, möjligen även för sig själv. Så gott det nu går. Iris – ständigt iklädd noppig ylletröja – mår inte bra. Fast det gör inte hennes halvfranska halvsyster Kattis (Hedda Stiernstedt) heller. De bor tillsammans och ljuger för varandra. Att sanningen skulle göra dem fria tycks sällan föresväva dem. Den må vara bedräglig, men lögnen tröstar gott för stunden. Sofia Helin som besynnerlig polis med instrumentellt sexliv i Malmö – det är förståeligt om tittaren tillfälligt drabbas av déja vu-förnimmelser, även om Iris klär sig och för sig annorlunda jämfört med Saga i ”Bron”. Sanningen om ”Sanningen” är annars att den gör betydligt mindre med sina miljöer än vad den tidigare serien gjorde; den har inget som helst intresse för staden i sig eller för den stora staden på andra sidan bron, den utspelar sig i ett grådaskigt varsomhelst som saknar varje antydan till lokalförankring och atmosfär. Vilket är synd, deckare är i hög grad sina miljöer: tänk Marlowe i Los Angeles, tänk Maigret i Paris, och så vidare. Men serien har trots allt något annat, något som gör att man faktiskt följer den genom sex hela avsnitt utan alltför allvarliga protester. Främst är det hur den till synes nonchalant strösslar med informationen och liksom låtsas vara färdig redan i avsnitt två – det var den rika, vita gubben som gjorde det – men sedan visar sig ha ett antal ess i rockärmen som den hushållar snyggt med. Och hur den till slut ändå överskrider själva kriminalaspekten av det hela och handlar om människor och lögn och sanning

Recension: Sofia Helin spelar huvudrollen i Sanningen på TV4


Mikael Persbrandt ger den nya biofilmen om FN:s svenska generalsekreterare Dag Hammarskjöld mänsklighet. Men det historiska dramat förblir alltför obalanserat. När Mikael Persbrandt porträtterar Dag Hammarskjöld blir det mer Carl Hamilton än Carl Bildt, även om den senares pojkaktighet hade legat närmare den verkliga förlagan. Men med sin förmåga att subtilt höja och sänka rösten lyckas han spela fram ett känslosamt register som ger dramat mänsklighet. Tyvärr räcker det inte för att balansera upp Per Flys (”Monica Z”) historiska hjälteförklaring. Hammarskjölds status utomlands har onekligen bidragit till hans mytologiska skimmer på hemmaplan. Han arbetade som FN:s generalsekreterare från 1953 fram till sin död 1961, var en beläst intellektuell, ledamot av Svenska Akademien och tilldelades Nobels fredspris efter sin död. Filmen skildrar generalsekreterarens sista år i livet, fram till den ännu ouppklarade flygkraschen i Nordrhodesia (dagens Zambia). Stormakternas intrigerande och den pågående avkoloniseringen dikterar dagspolitiken. Hammarskjöld blickar ut över ett grått Manhattan, FN-skrapan blir ett kontrolltorn från vilket han vill tjäna mänsklighetens intressen.  Den outtröttlige medarbetaren Ralph Bunche (Colin Salmon), som fick Nobels fredspris redan 1950, hamnar tillsammans med andra verkliga personer ganska bokstavligt i kulisserna när Hammarskjöld håller sitt berömda försvarstal i generalförsamlingen efter Rysslands krav på hans avgång. Den verkliga krisen börjar dock när politikern Moïse Tshombe (Hakeem Kae-Kazim), understödd av belgiska gruvföretag, utropar regionen Katanga som självständig från den nyblivna republiken Kongo och sig själv som statens president. Parallellt med detta dyker den fiktive ungdomsvännen Peter Levin (Thure Lindhardt) upp. Det har spekulerats i om den ogifte Hammarskjöld var homosexuell. Det finns en fint trevande värme i dialogen mellan Dag och Peter men antydningen till en mer romantisk relation faller på sin plågsamt gestaltade stolpighet. I Sveriges Radio berättar manusförfattaren Ulf Ryberg att det från Dags sida bara var vänskap, medan Per Fly framhäver sin tolkning att Hammarskjöld hade en manlig kärlek. Kanske hade det behövts lite mer toppdiplomati på plats för att författare och regissör skulle kunna enas runt filmens syfte. Scenografin följer FN-organisationens arkitektoniskt koreograferade värld, där blanka marmorpodier och breda glasfönster ska rama in de ädla ämbetsmännen. Klipp till ett kaosartat Kongo, där gult ljus silas genom dammet och kapitalistiska skurkar gömmer sig i skuggiga rum medan svetten lackar i pannan. Den visuella dikotomin mellan Afrika och FN ger känslan av att avkoloniseringen, som Hammarskjöld stod upp för, har en del arbete kvar i filmkonsten. Med Levin kan Hammarskjöld dela med sig av det manuskript han skriver på om kvällarna. De korta och personliga satserna bildar även en fragmentarisk berättarröst i filmen. ”Vägen du skall finna den /.../ Slutet, du ska bära det.” Gunnar Möllerstedt poängterar i biografin ”Generalsekreteraren” från 1980 att den postuma publiceringen av Hammarskjölds bok ”Vägmärken” inledningsvis gav upphov till delade meningar. Hade man lagt världens problem i händerna på en korsfästelsemystiker? Staffan Carlsson pekar i sin nyutkomna biografi ”Helgon och maktspelare. Dag Hammarskjöld som politiker” på att Tage Erlander såg hans behov av gudstro som en kompensation för bristande politisk övertygelse. Här framstår monologernas religiösa underton snarare som en gestaltning av personlig förankring, i motsats till vår tids misstro mot politikers påklistrade leenden. Tiderna, de förändras? Hade detta varit ren fiktion hade det brutala slutet, som även presenterar en egen attentatsteori, känts överraskande. Nu blir det stundande martyrskapet mest kladdigt

Recension: Persbrandt lyckas inte rädda Hammarskjöld


”Ett sista race” trycker gasen i botten med sikte på en föreställd folkhemspublik. Den svenska juldagskomedin liknar ”Göta kanal”. Men när skämten går i stå börjar man snart fingra efter handbromsen. Det är vinter i svensk film. Med sviktande publiksiffror och en allt mindre marknadsandel för inhemsk biofilm halkar vi stadigt efter våra nordiska grannländer. Filmåret 2023 lider mot sitt slut och de svenska juldagspremiärerna lär behöva slå biorekord om det ska bli tal om ett trendbrott. För att locka svensken åter till salongerna sätter branschen sitt hopp till Mikael Persbrandt som stjärndiplomaten ”Hammarskjöld” och David Hellenius som streetrace-förare med siktet inställt på ”Ett sista race”. Kittlar det? Regissören för den sistnämnda filmen, Edward af Sillén (”En del av mitt hjärta”) medgav under galapremiären att han själv inte helt kunde förstå hur ”en storstadsbög utan körkort som åker voi” hade hamnat bakom ratten för en rallyrulle. Och såhär i juletider frågar man sig vem det är som kör egentligen? Är det SF Studios som hoppats kunna kopiera Norges egen ”The fast and the furious”-franchise ”Børning”? Eller medförfattaren David Hellenius, som märkligt nog själv har axlat rollen som en svensk småstads-Vin Diesel i en förarlös film vars enda syfte tycks vara att snärja en föreställd folkhemspublik? När vi först träffar racing-kingen Dennis (Hellenius) har han lagt bilförarhandskarna på hyllan och bytt Camaron mot en damcykel för ett stilla liv på rätt sida av lagen. Skilsmässan med kärleken Tove (Malin Åkerman) är ett faktum och deras ostyriga dotter Hanna (Elsa Öhrn) hänger ihop med en slyngel med sportbil (Malte Gårdinger). När den bandana-prydde ärkerivalen TT (Jonas Karlsson i högform) dyker upp från det förflutna och utmanar Dennis på ett sista race mellan Hjo och Gällivare ser han sin chans att damma av skinnjackan och återta pole position i tillvaron. ”Ett sista race” trycker plattan i mattan genom Biltema-Sverige och sladdar loss mellan ”Ronny och Ragge”-referenser, elbils-hån och Hooja-låtar med bilar fyllda av svensk familjefilms-adel. Det hela känns lite som att peta in ”Göta kanal” i videobandspelaren hemma hos föräldrarna på julen och hoppas att såväl bandet som innehållet håller.  Hjulen rullar visserligen, men när Peter Dalle drar sitt Lidl-skämt för femtioelfte gången fingrar man snarare efter handbromsen än popcornskålen. Även en dikeskörning kan ju vara svår att slita blicken från, men frågan kvarstår om svensk filmindustri verkligen förmår att hitta en körbar väg framåt med blicken fäst i backspegeln?

Recension: Ett sista race med David Hellenius gör ingen glad


Nej, ditt sockersug är inte ett beroende. Erica Treijs, själv sockerråtta av rang, kommer till insikt om varför chipsskålen blir så oemotståndlig när smågodiset tagit slut. Flugorna har rätt. Ökat sockersug leder till en större lust för fett. Det visar ny forskning.  För mig är sambandet självklart och väl etablerat under decennier av snaskande på kammaren. Varje skov börjar med socker, för att sedan övergå i allehanda frosserier i form av chips, ostbågar och en aldrig sinande ström av knäckebrödsmackor med extrasaltat smör. Det är också i grova drag vad Mattias Alenius och hans forskargrupp vid Umeå universitet kommit fram till – att  överkonsumtion av socker leder till ett ökat sug efter fett – hos flugor. Att vi verkar vara så lika ändå. Flugor och människor. Lovsång till sockrets härlighet Historiskt har det talat om ”det vita guldet”, härligheten som under barockens och renässansens banketter strösslades på allt, som spädgrisar, påfågeltestiklar, fiskar och ostron. Allt skulle sjunga sötmans lov, ett tilltag som sedermera fick de europeiska hovens munnar att stinka av förruttnelse samtidigt som tänderna trillade ut en efter en.  Men trots smaksuccén så var det som bordsdekorationer som sockret firade sina största triumfer. Det är vad Charlotte Birnbaum kommer fram till i boken ”På bordet”. Nu sitter vi på varsin sida av ett bord, endast åtskilda av en av hennes egna skulpturer, flervåningsfat byggda av det som hennes talang som sakletare funnit efter decennier av sökande. Hon är konstnär, författare, medlem av Gastronomiska akademien – och hon är min vän.  Uppdraget att skriva en artikel om socker under dess högsäsong – julen – måste förutom farorna även kunna ta vägen om dess historia och härlighet, eller?  Eftersom jag, och många med mig, har en komplex relation till det söta så borde en text om denna lockelse också kunna försöka beskriva dess dragningskraft och inte bara sjunga måttfullhetens lov. Eller är det  enkom en fallen goms försök att finna ursäkter för överkonsumtion? Det återstår att se.  Skönheten bör vara ätbar Charlotte Birnbaum är i full färd med att trycka ut en ny klutt av kristyr på bakplåtspappret, konstaterar att smeten trilskas. Den flyter liksom ut.  – Jag har i hela mitt liv varit intresserad av exceptionella måltider, och sockerskulpturernas era markerar en konstnärlig höjdpunkt för gastronomin. Och som du ser hör allt samman.  Hon sveper med blicken över matsalsbordet där böcker, skulpturer, prylar och sockersmet samsas.  En ängel pillas upp från barndomens skattask och får ta plats mitt i härligheten.  – Man kan ha de här i granen.  Hon håller upp en redan stelnad prydnad, medan de andra placeras på bakplåtspappret för att torka i väntan på sin plats.  Det blir inga skulpturer att tala om, det måste tillstås, mer julbak eller pyssel med dess lättälskade (nåja) skavanker.  ”Skönheten bör vara ätbar eller inte alls”, skrev Salvador Dalí. Sockret styr fettkonsumtionen Vi sätter med de orden punkt för kladdandet och lyssnar i stället till Mattias Alenius, professor vid Institutionen för molekylärbiologi vid Umeå universitet. – Vi äter alldeles för mycket socker, och vår forskning visar att det dessutom ändrar vår smak och uppfattning av mat. Han förklarar att intaget av fett och socker styr varandra, och att det pågår en ständig dragkamp. Och då handlar det inte om att begränsa kaloriintaget, utan att våra kroppar sannolikt vill ha lika mycket fett som socker. – En amerikansk cheesecake är den ultimata grejen, lika fet som söt. Men enligt Mattias Alenius forskning så innebär även alltför mycket socker ett minskat sötsug, men väl ökad vilja att äta fett

Socker ökar sug efter fett, visar svensk forskning


Reglerna kring religiösa friskolor har skärpts – flera har fått sina tillstånd återkallade. Nu finns bara en skola med muslimsk profil bland de 63 skolor som angett att de har konfessionell inriktning. I svenska grundskolor gick tramporgeln varm i klassrummen långt in på 1970-talet, som ackompanjemang till psalmsången. Detta trots att religiös morgonsamling förbjudits redan 1967 och ersatts med en ”objektiv morgonsamling”.  1997 öppnades en ny möjlighet till religiös inriktning, då friskolor tilläts att ha det. Skolorna har varit omdebatterade och de senaste åren har både regelverk och tillsyn skärpts. – Det kan få till följd att inga nya friskolor med konfessionell inriktning startar, inga nya har startat på väldigt många år, säger Jenny Berglund, professor i religionsdidaktik vid Stockholms universitet. Knappt en procent av svenska elever går i religiös friskola, jämfört med exempelvis Storbritannien där 28 procent av eleverna i primary school och 18 procent i secondary school undervisades i statligt finansierade konfessionella skolor 2019. – Det är en mycket liten företeelse i Sverige. Vi har inte samma tradition av religiösa skolor i Sverige som i andra europeiska länder, säger Jenny Berglund. Nytt för i år är att en skola bara får ha konfessionell inriktning om den har anmält det eller godkänts av Skolinspektionen i samband med en ny ansökan.  I dag finns 63 skolor med konfessionell inriktning. Skolinspektionen använder bara termen konfessionell och registrerar inte vilken religion det handlar om. Men av skolornas hemsidor framgår att 59 har kristen inriktning, två judisk och två muslimsk. Åtta skolor har fått tillstånd indragna  En av de muslimska är Cordoba International School som nyligen fick sitt tillstånd indraget efter att Säpo larmat och ska upphöra med verksamheten 8 januari. Skolan har överklagat. Av de elva muslimska skolor som 2017 hade anmält konfessionell inriktning återstår enbart Växjö islamska skola. Ögårdsskolan i Malmö som drivs av Islamic center fanns på listan 2017, men har tagit tillbaka sin anmälan om konfessionell inriktning. – Om jag skulle starta en skola skulle jag inte göra det med konfessionell inriktning. Sådana skolor är på något vis misstänkliggjorda från start. Vi har inte den traditionen i Sverige, säger Jenny Berglund som forskat om religiösa friskolor i närmare 20 år. Hon fortsätter: – Det är kanske smartare att starta en skola utan konfessionella inslag, men som ändå samlar de grupperingarna som du vill nå Åtta skolor med muslimsk inriktning har fått tillståndet indraget efter larm från Säpo om att risken funnits att elever kan utsättas för radikalisering. Därutöver har några skolor med muslimsk inriktning stängts efter ekonomiska oegentligheter. I ett fall dömdes tidigare rektor till fängelse för att ha förskingrat över 12 miljoner kronor och genom bluffakturor fört ut pengar ur Sverige. Jenny Berglund undersökte i sin avhandling 2009 hur islam undervisas på muslimska friskolor i Sverige. – Jag är förvånad att det är så många tillstånd som har dragits in. Det är stor variation mellan muslimska friskolor hur de fungerar. Många har varit väldigt väl fungerande skolor av vad jag har sett. Men när man är ute på en skola, intervjuar lärare och sitter med i klasser ser man inte hur ägarstrukturen ser ut. Det finns inga studier på hur elever som gått i religiösa fristående skolor klarar sig kunskapsmässigt. – Det är ingen som tittat på det. Egentligen tycker jag att det är avgörande, om det visar sig att det går bra för de eleverna och de går vidare till jobb och studier är det inget problem, säger Jenny Berglund. Fått frågor om skolorna behövs Kashif Virk, imam vid Ahmadiyya Muslimska Samfundet i Stockholm, var på turné i Mälardalen under december med kampanjen ”Fråga en muslim”. Syftet var att i en orolig tid möta allmänhetens funderingar kring och rädsla för islam

Religiösa friskolor: Bara en skola med muslimsk profil kvar


Symtom på hjärnskakning kan vara mycket diffusa. Att snabbt besluta om att bryta aktiviteten är en utmaning inom idrotten. Ett skalltrauma kan få förödande konsekvenser.  Hur man förhåller sig till träning och tävling i samband med hjärnskakning är en stor utmaning inom idrotten. Vid misstanke om hjärnskakning kan fel handläggning ge allvarliga och långvariga medicinska konsekvenser. Svårigheterna ligger hos de idrottare som fått direkt eller indirekt våld mot huvudet där individen inte svimmat och inte har några uppenbara fysiska besvär. Att diagnostisera en hjärnskakning kan i den gruppen vara svår även för en läkare. Dock är det vid skadetillfället av största vikt att handläggningen blir korrekt när man under idrottsaktivitet drabbas av trauma mot huvudet. Fortsatt träning eller tävling/match vid en hjärnskakning, även om den är mild, kan få stora medicinska konsekvenser. Viktigast, oavsett svårighetsgrad, är ett direkt stopp. Med tanke på de långsiktiga konsekvenserna måste tröskeln för att avbryta träning eller en match vara lågt. Bara en misstanke ska räcka. Symtomen behöver inte komma i direkt anslutning till traumat utan kan komma först efter flera timmar. När det gäller milda symtom på hjärnskakning i samband med idrottande är det viktigt att vara uppmärksam på diffusa symtom, speciellt närmaste tiden efter traumat.  Illamåendet kommer senare Höga adrenalinnivåer kan ibland göra det extra svårt att känna av olika symtom. Av erfarenhet är det av yttersta vikt att vara uppmärksam på om individen säger att ”det är något som inte känns normalt”. Ofta är det så diffust för patienten att det i princip är omöjligt att precisera symtomen mer än så. Efter några timmar när adrenalinnivåerna sjunkit är det inte ovanligt att symtomen börjar presentera sig tydligare. Vanliga symtom är huvudvärk, yrsel, illamående och förvirring. Vid en konstaterad hjärnskakning inleds behandlingen med fysisk och psykisk vila. Efter 24-48 timmar kan man prova lättare konditionsträning, såvida symtomen inte är uttalade eller försämrats efter skadetillfället. Den stora utmaningen ligger i att vila tillräckligt länge.  Om aktiviteten orsakar försämring av symtomen avbryts träningen direkt. Behandlingsstrategin därefter innebär en strukturerad upptrappning av träningsdosen. Ökningstakten är individuell och beror på graden av symtom men det behöver gå minst 24 timmar innan man ökar träningsdosen. Om en ökning av träningsdosen orsakar en försämring backar man till föregående belastning. Hur lång tid man behöver för att återgå till full träning är ytterst individuellt.  Min bild är att den stora utmaningen ligger i att vila tillräckligt länge. Det finns forskning som visar att för många av hjärnskakningarna behövs minst en månads rehabilitering innan man kan återgå till högintensiva aktiviteter. Inte minst gäller det i kontaktidrotter. När det gäller barn så är det viktigt att veta att de har lättare än vuxna att drabbas av hjärnskakning och att rehabiliteringstiden inte sällan är längre. Hjärntrötthet är vanligt Efter en hjärnskakning drabbas vissa av något vi kallar för postkommotionellt syndrom. Syndromet innebär att man kan drabbas av en rad olika symtom där de vanligaste är huvudvärk, hjärntrötthet, yrsel och svårigheter att koncentrera sig. Inte sällan är symtomen diffusa men kan vara uttalade. Någon specifik behandling finns inte och hur och vilka symtom individen har varierar från individ till individ. Ofta behöver man en multiprofessionell behandling där exempelvis läkare, fysioterapeuter och psykolog behöver involveras

Hjärnskakning – fel hantering kan vara förödande


En klar majoritet av ekonomerna i SvD:s enkät bedömer att bostadsmarknaden har stabiliserats. 2024 blir året då bostadspriserna vänder uppåt. Några tror att vändningen inleds med prisfall.   Cecilia Hermansson, forskare i fastighetsekonomi och finans vid KTH, tror på en liten uppgång av bostadspriserna 2024. Hon ser en lättnad för hushållen på så vis att deras köpkraft inte längre kommer att urholkas. – Det finns en tröghet i hur penningpolitiken påverkar bostadspriser. Men en psykologisk påverkan kan komma snabbare när man nu säger att styrräntan kan sänkas och att den inte höjs mera. Så jag tror på någon procent högre bostadspriser 2024.  Cecilia Hermansson tror dock inte på några starka prisuppgångar, särskilt inte för bostadsrätter.  – Bostadsrättspriserna har legat högt även under den kritiska perioden. För att de ska stiga mycket krävs till exempel börsuppgångar som påverkar sentimentet hos hushåll i storstäderna. Statliga Konjunkturinstitutet räknar med en vändning uppåt för bostadspriserna. Det hänger delvis samman med att allmänheten nu tror på fallande räntor. Enligt den senaste konjunkturbarometern som släpptes den 21 december är förväntningarna på den rörliga bostadsräntan 5,21 procent på ett års sikt och på fem års sikt 3,70 procent vilket är lägre än i höstas. – Men först ska bostadspriserna sjunka lite till för att sedan stiga. Vår bild av bostadspriserna är att 2024 inleds några procent ned, men att det senare under året vänder upp några procent. Över helåret blir bostadspriserna ganska oförändrade, säger Albin Kainelainen, generaldirektör vid Konjunkturinstitutet. Landets mäklare hoppas förstås på ett bättre år. Erik Wikander, ekonom och vice vd Svensk Fastighetsförmedling, tror att försäljningarna kommer igång under 2024. Och på lite sikt tror han att det uppdämda flyttbehovet i kombination med nya livsstilsdrivna flyttningar kan ge en ketchupeffekt med brist på vissa bostäder.    – Men inledningsvis 2024 kan vi se ytterligare någon procents priskorrigering nedåt på bostadsrätter eftersom de genomförda räntehöjningarna ännu inte har slagit igenom fullt ut i bostadsrättsföreningarnas månadsavgifter, säger Erik Wikander. Vid Handelsbanken påminner chefekonom Christina Nyman om att banken så sent som i september trodde på totalt 20 procent prisfall från toppen våren 2022 till en ny botten så här års. Men där är vi inte, och banken tror  inte längre på något ytterligare prisfall.   – Nej, vi har ändrat prognosen. Nu tror vi att bostadspriserna utvecklas sidledes under 2024. Vi ser att de flesta hushåll redan har anpassat sig till de nya räntorna genom lägre konsumtion, och att lönerna stiger något mer än priserna 2024. Vi tror dessutom att Riksbanken sänker styrräntan första gången i augusti.  – Det vanliga argumentet för prisfall på bostäder är att många behöver sälja, men nu tror vi att läget stabiliseras också genom att så många säljer innan de köper. Vi tror att omsättningen förblir ganska låg. Tor Borg, analyschef vid Citymark Analys som gör prognoser åt bland annat fastighetsbolag, tror att risken kvarstår för ytterligare prisfall.  – Första halvåret 2024 tror jag att bostadspriserna faller 5 procent. Fallet blir i alla fall inte mer än 10 procent. Men andra halvåret kan det vända och gå upp så att helåret 2024 slutar oförändrat.  Tor Borg tror på en sorts islossning med större antal transaktioner 2024. När marknaden tar fart igen med stort aktivt utbud, kommer det att sätta press på bostadspriserna. –  Att räntan höjdes såpass snabbt ger effekter i början av 2024 eftersom det tar tid innan det har värkt igenom systemet, säger han.

Experter: Priset på bostäder vänder uppåt 2024


Julens storfilm skildrar genom Dag Hammarskjöld hur kalla kriget gjorde Sverige coolt. Men den som vill förstå den svenske generalsekreteraren bör söka på annat håll. Är han pusselbiten som har saknats i berättelsen om Sverige mellan stormakterna?  På julaftons morgon 1954 kunde den som tillhörde Dagens Nyheter prenumerantskara ta del av chefredaktörens över fyra spalter utbredda personangrepp på Hammarskjöld. Dels fadern, dels sonen.  Ett dubbelmord. Att pappa Hjalmar Hammarskjöld redan låg i grav men inte hunnit kallna hindrade inte Herbert Tingsten. Inte heller några föreställningar om julefrid. Herbert hade retat upp sig på ett tal som Dag Hammarskjöld hållit helgen före. Den begåvade sonen Hammarskjöld, som i april valts till generalsekreterare för Förenta Nationerna, hade efter Hjalmars frånfälle i oktober ombetts att installera sig på stol nummer 17 i Svenska Akademien – pappas gamla plats. Vilket föranlett att Dag på vägen från New York till sin första kritiska insats i Peking – och med hela världens ögon fästa vid sig – hade mellanlandat i Stockholm, hållit en lunch för den kinesiska ambassadören, och sedan gått upp till Börshuset och pratat lite om sin far. Den som inträder i Akademien ska ju tala om den som med döden har utträtt. Dag skönmålade Hjalmars minne, ansåg Tingsten. Det var vad han blivit förbannad på. Hur kunde generalsekreteraren kalla den man som accepterat statsministerposten efter Gustav V:s borggårdskupp för en opolitisk ämbetsman? Vad var mer politiskt än att medverka till att sätta parlamentarismens och demokratins principer ur spel? Att söner som just begravt sina fäder kan tänkas släta över vissa svagheter var inte något som Tingsten ägnade några djupare tankar åt. Han såg bara högfärden. Hammarskjöldarnas sätt att gå runt och hävda att de stod över politiken.  I själva verket är de båda bara ”ordningens män”, inte ”nådens män”, skrev Tingsten.  Uppdelningen snodde han från Joyce Cary, författaren. Den som hade nåden hade fantasi, passion att förbättra, längtan efter något stort och gott. Den trodde på något. Tingsten skrev: ”Nåden, det inre ljuset, eldar den som förändrar världen”. Tingsten – det var underförstått – var en ”nådens man”. Han hade ju nästan ensam förespråkat Sveriges anslutning till Atlantpakten, det blivande Nato. Och när det inte blivit av hade han lika högljutt stridit för så mycket västanslutning som möjligt. Eftersom han trodde på något. ”Det saknas helt i de båda hammarskjöldarnas ideologiska verksamhet”, dundrade Tingsten i trycksvärta julaftons morgon 1954. Sällan har väl en ledarskribent haft mer fel. Jag gick och såg 2023 års stora julfilm. Den handlar om Dag. Den handlar också ganska mycket om en apa. Och om en man som aldrig har funnits. Manusförfattaren Per Fly har inte bara tagit till det gamla filmtricket att stuva om i kronologin – flytta ett köp av ett hus några år, låta en avgörande uppbyggnad i en diplomatisk kris utgå – han nyttjar dessutom även det nya filmtricket. Att hitta på. Parentetiskt säger väl detta något om filmmediets mognad, att det inte har tagit sig längre än så. I en biografisk bok förväntas saker vara sanna. I en biografisk film diktar man fortfarande upp för verket helt avgörande personer. Det saknas belägg för att Dag Hammarskjöld hade en homosexuell kärleksaffär. Ändå utgör scenerna med påhittade älskaren den väsentliga fördjupningen av Hammarskjölds person. Och detta marknadsförs alltså som en storsatsning. Återkom gärna när ni klarar av att fördjupa politiska personers politiska drivkrafter. De människor Dag Hammarskjöld faktiskt formades av. Hjalmar, Wigforss, paret Beskow, Tingsten, den invecklade relationen till Lumumba för i helvete! Utan att fuska

Årets julfilm om Dag Hammarskjöld handlar om en påhittad man


Det var höstens stora skräll och stora comeback. Sam Altman styr åter Open AI. Men balansgången mellan människans framtid och lönsamhet är svår – och utmaningarna långtifrån över.  Under några intensiva dagar gungade marken under ett av världens kanske just nu viktigaste företag. Open AI.  Den 17 november valde styrelsen att sparka vd Sam Altman.  På företagets blogg skrev man att Altman inte hade varit uppriktig med styrelsen. Vidare stod att styrelsen inte längre hade förtroende för hans förmåga att leda Open AI. Turbulens är ett svagt ord för det som följde. Ordförande Greg Brockman sa upp sig. Missnöjda anställda öppnade för att lämna och högt uppsatta chefer bytte åsikt. Sedan kom ett nytt meddelande den 27 november, denna gång från Altman själv: ”Jag har aldrig varit mer exalterad inför framtiden. Jag är oerhört tacksam för allas hårda arbete i en oklar och aldrig tidigare skådad situation, och jag tror att vår motståndskraft och anda skiljer oss åt i branschen”, och fortsatte med: ”Det känns så, så bra med vår sannolikhet att lyckas för att uppnå vårt uppdrag.” Altman var tillbaka som vd.  Men vem är han? Och hur kom han att leda AI-jätten?  Östermalm i Stockholm. Eleganta träportar överallt. Förutom på Riddargatan, strax bakom Strandvägen. En hög betongliknande dörr med en liten kamera till vänster. Fönstren runtom har neddragna rullgardiner.  Där bakom finns svenska tech-startupen Sana Labs. Det här är en av platserna man kan besöka om man vill förstå utvecklingen för artificiell intelligens, AI.  Dessutom får man en smygtitt bakvägen in i det större amerikanska företag som just nu är på väg mot världsdominans på AI-området. Vanligtvis flödar meningarna ur Joel Hellermark. Men när han berättar om sina möten med Sam Altman vilar han på varje ord. – Han är briljant, säger Hellermark. – Jag har aldrig mött någon som har varit så träffsäker om AI:s framtid under de senaste åren. Hans eget Sana Labs jobbar med att införliva AI på olika arbetsplatser och använder sig ofta av bolaget Open AI:s produkter. De två bolagen har haft ett samarbete sedan 2019 och Hellermark har träffat Altman flera gånger.  Han vill inte gå in på detaljer kring sina träffar med Altman men han är inte ensam om att fascineras av den 38-årige amerikanen. Sam Altman var 19 år när han hoppade av sina studier i datavetenskap på Stanford år 2005. Universitetet, beläget mitt i Silicon Valley, har på senare år blivit ett slags drivhus för tech-industrin där den ena eleven efter den andre bygger miljardföretag.’ Tillsammans med en vän från univesitetet startade Sam Altman sitt första teknikbolag Loopt, en programvara som gjorde det möjligt att dela platsposition via mobilen. Bolaget tog dock aldrig fart och 2012 såldes det för ett mindre belopp. I en intervju med New York Magazine beskrev Altman sitt första bolagsprojekt som en besvikelse. ”Misslyckanden suger alltid, men misslyckanden när du försöker bevisa något riktigt, suger verkligen.” Artikeln har rubriken Vår tids Oppenheimer, med referens till bioaktuella skaparen av första atombomben. I artikeln berättar Sam Altman om hur han efter Loopt tog ett sabbatsår, med resor, datorspel och resor i Indien. ”Jag var som en total ’tech-bro-meme’, som när jag bestämde mig för att dra till ett ashram ett tag”, säger han till New York Magazine. Men, säger han också, det förändrade hans liv. 2014 tog Altman över som vd för acceleratorn Y Combinator. Året därpå startade han, lite som ett hobbyprojekt, Open AI som började som ett forskningscenter inom AI.  Sam Altman har varit vd ända från början men med honom finns ytterligare elva medgrundare

Allt du behöver veta om Sam Altman - vd på Open AI


Med bara några ynka månader kvar till Vasaloppet, det hundrade i ordningen: vad gör man om träningen varit skral? Experter och motionärer är överens, det handlar inte om tillgången på snö. Vad gör man när allt flyter bort? Då möjligheterna och drömmarna förvandlas till en rännil av mildväder.  Vasaloppsvännerna Amanda Flöjs, 27, och Alexandra Hägg, 28, tar det dock med jämnmod. – Så här är det att vara Stockholmsskidåkare, säger Alexandra Hägg och drar den redan blöta jackan tätare runt sig.  De skojar om regnet och mörkret, men hyllar samtidigt den drygt 1,5-kilometer långa konstsnöslinga som hittills lyckas hålla alla plusgrader stången.  – Tänk att vi pluggade och bodde fem år i Umeå och hur många gånger åkte vi längdskidor då? Var det en eller kanske två...?  De skrattar. Kommer överens om att de måste köra en mil i vilket fall, trots tuffa väderförhållanden.  Och att all träning inte behöver ske på snö, som tur är. Det håller även skidkanonen, tränaren och den dubble bragdmedaljören Johan Olsson med om.  ”Vasaloppet har enorm betydelse” Vi träffas på ett hotell, som han kallar ”sitt andra hem”, och där det ihållande regnet smattrar hårt mot rutorna.  – Jag är ”soffexpert” på helgerna. Vår hemmastudio ligger här i närheten där jag och en kollega snackar om världscupen i längdskidåkning. Men i dag ska vi tala om någonting annat än de som som har skidåkning som jobb. Om det jubilerande Vasaloppet, världens största långlopp på skidor, som i början av mars arrangeras för hundrade gången.  Vad betyder det att tiotusentals åkare år efter år skidar de nio milen mellan Sälen och Mora? – Vasaloppet, med allt vad det erbjuder under en veckas tid, har en enorm betydelse kulturellt, för oss i branschen – och för folkhälsan.  Han förklarar att en stor andel av de startande gör det för första gången.  – Många får en behövlig spark i rumpan av att anmäla sig till något av loppen. De tvingas börja röra på sig. Det är bra för alla.  Gesterna blir allt större. – Men de som klär ut sig till maskotar, som inte åkt en meter innan och som kommer för sent till starten, till dem säger jag bara: börja om, gör rätt. Det handlar mer om vad du gör de 364 andra dagarna, än under själva loppet.  En svensk klassiker Hur all denna träning ska gå till för att loppet ska bli en utmanande njutning eller en hanterbar smärta – det är en av Johan Olssons specialiteter. Förutom att han tillsammans med sin fru tränar skidsugna för att bli starkare både fysiskt och mentalt så coachar han också 100 utvalda deltagare på deras resa mot En svensk klassiker. Då gäller det att förutom Vasaloppet också genomföra Vätternrundan, Vansbrosimningen och Lidingöloppet, men det är en annan historia. Nu håller vi oss i spåret.  Där sliter Amanda Flöjs och Alexandra Hägg på, men de förklarar under en enda gatlyktas sken vid varvningen att det mesta av träningen hittills skett i joggingspåret och på gymmet.  – Men det har blivit en del stakmaskin också, minst två gånger i veckan. Jag kör mest 500- eller 1 000-metersintervaller på lite olika motstånd, säger Alexandra Hägg. Gratis träningsprogram på nätet Amanda Flöjs: – Jag vill säga att jag också gjort det, men sanningen är nog att det blir kanske en gång varannan vecka. Det är ju sjukt trist.  När träning i stakmaskin kommer på tal lyser Johan Olsson upp.  – Det funkar riktigt bra att träna stakning i maskin, även om det blir en dynamisk rörelse i stället för att pang, sätta i stavarna på snö, säger han.  Han lägger ut texten om korta och långa intervallserier i olika intensitetsspann efter ambitionsnivå

Johan Olssons tips för att klara Vasaloppet: Börja om, gör rätt


När jag får länken till SVT-dokumentären om Killlinggänget släpper jag allt och trycker play. Plötsligt påminns jag om hur humorgruppen förändrade mig. Jag måste berätta om något jättekonstigt. Det allra första som sker 2024, bokstavligen direkt efter nyårshelgen, är att Sveriges Television ska visa ”Berättelsen om Killinggänget”, en dokumentärfilm i tre timslånga avsnitt om humorgruppen. Som i alla fall några av er känner till är jag en av konstellationens sex medlemmar. Precis som de andra i sällskapet, gissar jag, släppte jag allt jag hade planerat för kvällen när länkar till arbetskopior av ”Berättelsen om Killinggänget” nyligen damp ner i inkorgen. Åh nej, har vi alltså uppnått monumentåldern? Jag är inte kapabel att avgöra om det framstår som milt narcissistisk galenskap att ens skriva om detta, huruvida det kanske egentligen är kutym att smågäspande bara ta det för givet, med en klädsamt nonchalant axelryckning? Men i mitt huvud verkar det betydligt mer osympatiskt än att uttrycka förvåning och glädje över den så bisarra overklighetskänslan att min humorgrupp och jag har blivit tredelad dokumentärfilm. Någon annan i Killinggänget kommenterade informationen om att den här filmen skulle göras i vår mejltråd i ämnet: ”Åh nej, har vi alltså uppnått monumentåldern?” Rent intellektuellt vet jag ju förstås hur oerhört lång tid som har flytt sedan ”I manegen med Glenn Killing” och ”Nile City 105,6” men det underliga är hur det vid 56 års ålder ändå känns som typ i förrgår. Tills man ser alla de rörliga bilderna av oss som jag inte har sett sedan dess, om ens då. Fick man alltså röka cigaretter i tv-soffor då? Fantastiskt! Just jag verkar dessutom ha tagit varje tillfälle i akt att göra just det. Det ser ut som om jag bokstavligen kedjerökte mig genom hela 1990-talet. En av de mest irriterande bieffekterna av mitt liv som Killinggängetmedlem är hur det har förändrat mig som kritiker. När man själv ingår i en gruppkonstellation som har fungerat exakt som ett band, börjar man relatera till popmusikens identiska gruppdynamik. Plötsligt insåg jag att det som växte fram var det mest förbjudna för en kritiker: empati. Sådant som innan Killinggänget tedde sig obegripligt blev kristallklart. Varför tar det åldrande band längre och längre tid att skapa något nytt? Livet händer. Det kommer i vägen och blåser oss i olika riktningar. Periodvis klarar vissa inte av att vistas i samma rum, i alla fall inte en minut längre än nödvändigt. Men likt syskon hör man obarmhärtigt ihop. Några försvann, mer eller mindre dramatiskt, under resans gång. Men Henrik, Johan, Martin, Robert, Tomas och jag är både vid liv och fortfarande en existerande – om än för stunden relativt vilande – organism. Hur sällan vi än träffas allihop så sitter vi ihop för evigt. Men när vi ses faller vi intuitivt in i våra invanda roller, de hattar som vi tilldelades 1992 sänks genast automatiskt ner från taket. Ömsesidigt irriterar man sig på exakt samma personlighetsdrag hos varandra, i synnerhet de där som bara lockas fram i just det här sammanhanget. Effekten blir som om samtalet organiskt och helt sömlöst bara tar vid precis där det senast avbröts. Även om det var ett decennium sedan sist. Hur exakt allt och absolut ingenting har förändrats. Men som jag älskar dem. Det första avsnittet av ”Berättelsen om Killinggänget” visas i Sveriges Television den 3 januari.

Andres Lokko om Berättelsen om Killinggänget i SVT


Skattskrivningen som tvingade Josef och Maria till Betlehem är inte fiktiv – men julevangeliets skildring av Jesu födelse innehåller en del andra detaljer som får en historiker att rynka pannan.  Med tanke på dagens datum och den helg vi nu firar kan det vara på sin plats att skärskåda den kristna julens mest centrala text: det nytestamentliga julevangeliet. Hur stort är sanningsvärdet i texten? Kan vi lita på att Jesus föddes i Betlehem? Först och främst måste vi slå fast att vi har två källor, evangelisterna Lukas och Matteus. Julevangeliet återfinns hos den förre, berättelsen om de tre vise männen hos den senare. Båda evangelisterna anger att Jesus föddes i slutet av Herodes tid som kung. Lukas lägger till att det skedde kort tid efter att kejsar Augustus påbjudit att ”hela världen skulle skattskrivas”. Låt oss börja med skattskrivningen, som enligt Lukas tvingade Josef och Maria till Betlehem. Den är inte fiktiv. Skattskrivningen beordrades av romarna och genomfördes, alldeles som anges i julevangeliet, av Publius Sulpicius Quirinius, provinsguvernör i Syrien. Tidpunkten var år 6 och 7 e.Kr. Då var emellertid kung Herodes död (han avled år 4 f.Kr.). Hur går det ihop? Lukasevangeliets författare har alltså gjort sig skyldig till ett misstag. Varför? Orsaken till skattskrivningen var att romarna tidigare endast hade kontrollerat regionen indirekt; på Herodes tid var Judéen formellt sett självständigt. År 6 e.Kr. tog emellertid Rom kontroll över riket, som omvandlades till en provins, och Quirinius fick prompt i uppdrag att genomföra en folkräkning för beskattningssyfte. Tack vare uppgifter om liknande skattskrivningar i Egypten vet vi hur man gick till väga. Den ansvarige för varje hushåll, i regel husfadern, tvingades lämna redogörelser för hushållets egendom, medlemmar, anställda, inneboende och slavar. I Lukasevangeliet skildras dock skattskrivningen på ett annat sätt, vilket är besvärande för berättelsens trovärdighet. Angivelsen att Augustus skulle ha skattskrivit ”hela världen” stämmer inte med det verkliga scenariot, i synnerhet som Augustus egna skattskrivningar endast berörde romerska medborgare. Dessutom tvingade romarna inte sina undersåtar att färdas till släkternas hemstäder för att skattskrivas; Josef behövde alltså inte bege sig från Nasaret till Betlehem. I en romersk skattskrivning var det de registrerande ämbetsmännen, inte de registrerade undersåtarna, som måste förflytta sig från plats till plats. Maria borde inte ens ha varit inblandad annat än som passivt registreringsobjekt. Lukasevangeliets författare har alltså gjort sig skyldig till ett misstag. Varför? Antagligen eftersom han ville få det att framstå som att Jesus hade fötts i Betlehem, där Messias förväntades födas, och att han önskade poängtera Jesu anknytning till Davids hus. Hur är det då med de tre vise männen? Sedan har vi dateringsproblemet. Herodes var ju död vid tiden för skattskrivningen. Detta bekymrade inte Lukasevangeliets författare, som var mer intresserad av att förmedla vad födelsen betydde för mänskligheten än att ange exakt tidpunkt. Herodes var den mest namnkunnige av regionens monarker, och skattskrivningen hade lämnat spår i minnet, varför det var lätt att hänvisa till dem båda. Det vanligaste sättet att förklara motsägelsen är att utgå från att Lukas eller dennes sagesman har blandat ihop olika skattskrivningar och folkräkningar med varandra (eller hittat på kopplingen mellan skattskrivningen och Jesu födelse). Följaktligen ignorerar man Quiriniusangivelsen och accepterar Herodesangivelsen. Till detta kommer ytterligare en dateringsintressant notis i Lukasevangeliets tredje kapitel, där det konstateras att Jesus var i trettioårsåldern när han började predika. Så skedde efter att han döpts av Johannes Döparen, vars verksamhet inleddes år 28 eller 29 e.Kr


När en ljudkänslig värdinna får oväntat besök blir det en jul hon sent ska glömma. ”Råttan” av Lina Wolff är en specialskriven julnovell för SvD. Varför ska vi göra oss till, brukade min bror säga varje år när det lackade mot jul, det blir ju inte roligt ändå. Men han hade fel, för ibland blev det faktiskt roligt och om det inte blev roligt så blev det i alla fall meningsfullt, som exempelvis julen när det med råttan hände. På den tiden bodde jag i en lägenhet på andra våningen. Ovanför mig bodde en familj med tre små barn. De brukade parkera en barnvagn i porten. Och precis som Nils Ferlin så klarsynt en gång konstaterade i en dikt så är den enes golv den andres tak, och mitt tak var alltså den här familjens golv. Jag kommer från landet och där är det tyst, och jag har alltid älskat den tystnaden. Blåslagna golv, ska tilläggas. Mitt tak var den här familjens blåslagna golv. Möjligtvis hade ett spärrskikt avlägsnats under någon renovering för när deras barn fick leka fritt – vilket de alltid fick – förstärktes ljuden neråt på ett sådant sätt att min lägenhet i det närmaste antog en resonanslådas egenskaper. Jag levde efter familjens schema. Jag vaknade när familjen vaknade, jobbade när familjen jobbade och sov när familjen sov. Helgerna var värst eftersom familjen då varken tycktes jobba eller sova utan snarare anstränga sig i skift för att det aldrig skulle vara tyst. Nu säger ni som känner mig kanske att jag är en mycket ljudkänslig person. Och för all del. Det förnekar jag inte. Jag kommer från landet och där är det tyst, och jag har alltid älskat den tystnaden. Tystnaden när natten sänker sig över fälten, när djuren slumrat in i sina bås, när traktorernas motorer kallnat och gröten man ätit ligger tryggt som en varm vadd i magen, den tystnaden som tillåter en människa att sjunka ner i sig själv och undersöka vad som huserar i de inre djupen. Ta den förmågan ifrån mig, brukade jag säga till min bror, och ni berövar mig min själ. Då sa min bror att åren i stan gjort mig pretentiös. Vad menar du sa jag, du använder ord som "själ", "huserar" och "berövar" sa han och så har du en kristallkrona i vardagsrummet. Jag fick då försäkra honom om att ens ursprung kommer ingen ifrån, att det står intatuerat i fejset som ett brännmärke i örat på en ko och att även om jag numera kommit upp mig lite i smöret så är jag densamma som jag alltid har varit, ett helt vanligt fruntimmer med andra ord. Det gläder mig helt ofantligt sa min bror då och gick sen ner till källarförrådet för att kolla om julmäsken jäst färdigt. Hur som. Jag vill inte framstå som att jag beklagar mig. Jag är vid det här laget en privilegierad person och är man privilegierad så kan man i alla fall ha anständigheten att hålla käften. Det gjorde jag alltid. Jag höll käften, men under kappan är som alla vet tanken fri. Och där under kappan kan tanken växa, trycket byggas upp, alltmedan stenkrossen dundrar ovanför ens huvud. Lite mer glögg? Jaså ljuden? Nej, det är inget särskilt, bara taket som störtar in, sitt ner och ta en skumtomte, det är bara någon härlig unge som slår med en påk i golvet alltmedan den vrålar högt och kastar knivar, god jul på er nu!  Och så ler man. Man ler så att pudret börjar smulas sönder i mungiporna, man ler så att svetten börjar tränga igenom kroppens alla omsorgsfullt parfymerade veck, man ler så att leendet riskerar att fastna för att senare förvandlas till en förtvivlad grimas i natten. Så ler man. Tills allt brister, så klart, det säger sig självt

Råttan av Lina Wolff – en specialskriven julnovell för SvD


Anna Maria Corazza Bildt trodde att det var slut med svensk politik för hennes del, men nu har hon bytt parti och hoppas på en plats i EU-parlamentet igen. Hon är smickrad och glad över att Liberalerna, som rekryterat henne, har liknat henne vid en ”fulladdad röd Ferrari”. – Landsmötet var en triumf av värme och välkomnande, säger Anna Maria Corazza Bildt, uppenbart glad.
Hon står på andra plats på Liberalernas lista till EU-valet i juni nästa år, efter Karin Karlsbro. Karlsbro har Liberalernas enda plats efter valresultatet 4,13 procent i förra EU-valet. Vilka chanser har du att komma in? – Jag är rekryterad för att vara vallokomotiv. Jag kommer att slåss för att vi ska få in fler liberaler. Det handlar inte om mig. Vårt mål är att skademinimera inflytandet från extremhögerpopulisterna och vänsterpopulisterna. Jag vill understryka att det finns allvarliga utmaningar. Kris och krig kräver mer samarbete i Europa. Det är en existentiell fråga. Hon understryker ”existentiell” genom att uttala varje stavelse separat. Anna Maria Corazza Bildt har lagt besvikelsen över sitt gamla parti, Moderaterna, åt sidan. När de inte ville nominera henne till en ny period efter tio år i EU-parlamentet, inför EU-valet 2019, lämnade hon partiet och talade då om att förfarandet hade ”präglats av makt och mygel på ett sovjetiskt sätt”. Sedan dess har hon ägnat sig åt familjeföretaget i Italien och varit politiskt aktiv i sitt gamla hemland. – Det är inte så att jag var moderat i går och liberal i dag. Jag har varit borta från svensk politik i fyra-fem år. Det som är viktigast för mig är att värna vår demokrati, vår rättsstat, fred och frihet. Jag är kanske mest europé av alla kandidaterna. Inte för att jag tycker eller inte tycker något, utan för att jag har det i mitt DNA. Spelar det någon roll för vilka frågor du vill driva, att du har bytt parti? – Skillnaden i Europapolitiken är obefintlig. Jag pratade med Ulf om detta, vår statsminister, att vi kämpar för samma värderingar. Jag kommer inte att kampanja mot Moderaterna. Under tiden hon svarar på frågan kommer Anna Maria Corazza Bildt på att det i alla fall finns en fråga som skiljer mellan Liberalerna och Moderaterna. Euron. Hon tänker, till skillnad från Moderaterna, kämpa ”stenhårt” för att Sverige ska byta valuta. – Det är självklart att det gynnar svenska folkets plånbok och alla företagare. Hurdå? – Vi ska inte gå in i alla ekonomiska tekniska frågor. Vi är små, de är stora. Sverige måste vara en drivande kraft i Europa och då måste man vara trovärdig. Det handlar om tillhörighet. Om du inte sitter med vid bordet kommer man inte att förhandla med dig. Vilket stöd tycker du att du har i Sverige för att vi ska byta valuta? – Man skapar stöd. Det är därför man kampanjar. Anna Maria Corazza Bildt är stolt över sitt tidigare kampanjande och att hon kryssades in i EU-parlamentet av tusentals väljare. – Vallokomotiv, raket, kalla det vad du vill, säger hon och berättar förtjust att ordföranden i Liberalernas nomineringskommitté liknat henne vid en ”fulladdad röd Ferrari”. – You know this is the best of the best of the best. Jag känner ett stort ansvar, men jag är också väldigt tacksam för förtroendet. Liberalernas erbjudande om en plats för Anna-Maria Corazza Bildt på deras lista har inte passerat utan debatt. Anonyma interna röster i media har sagt att det är ”desperat” eller att det skulle finnas en önskan att ersätta den nuvarande parlamentarikern Karin Karlsbro som är kritisk till att Liberalerna samarbetar med Sverigedemokraterna. Tidösamarbetet har också ifrågasatts i den liberala gruppen i EU-parlamentet. Vad tycker du om Liberalernas samarbete med Sverigedemokraterna? – Jag kommer inte att prata om regeringsfrågan

Anna Maria Corazza Bildt på Liberalernas EU-lista


Tack vare historiens matkunniga mammor, mostrar, mormödrar och farmödrar har lutfisken överlevt i hundratals år. Lotta Lundberg hyllar julbordets blekaste maträtt. Det blir ingen lutfisk den här julen heller. Jag orkar nämligen inte. Tyvärr. Jag hör ett besviket ylande från släktens alla spöken. De begär så lite. De får ännu mindre. När jag var liten åt alla hyggliga människor lutfisk på jul. Barn också, fast sammanbitet och med blicken fastnaglad vid traven med julklappar. Firade vi jul hos farmor så utgjorde lutfisken finalen av det utdragna sill- och fläskätandet. Hos mormor hade den högsta status och serverades i ensamt majestät på juldagen. De vuxna älskade lutfisken med en glöd som var svår att förstå. Riktigt så god var den väl ändå inte? I dag tänker jag att själva prisandet av lutfisken ingår i ritualen. Att äta lutfisk räcker inte, man måste säga att man älskar den. Spökena behöver höra det. Detsamma gäller naturligtvis också den som haft modet att tillaga den. Exakt när vi började äta lutfisk i vår del av världen går inte säga. Att torka fisk har vi gjort i eviga tider men när vi började luta verkar ingen riktigt veta. Men teorier är det förstås ingen brist på. En av de fantasifullare är den om vikingabyn vars fiskande invånare hängt fångsten att soltorka på ställningar av björkträ. Vid något tillfälle ska byn ha attackerats och bränts ner till grunden. Efter ett efterföljande regnoväder blev en fisk liggande i en pöl björkaska och regnvatten, och när byborna vågade sig tillbaka till byn, upptäckte den minst petige vikingen att fisken fortfarande gick att äta. Den seriösa falangen inom historieforskningen tror snarare att lutfisken tog plats i den svenska matkulturen när katolicismen etablerat sig som statsreligion. Björklut är i första hand ett blekmedel, inte en smaksättare, och i det katolska Sverige kopplades de fromt vita livsmedlen samman med den lika vita och rena Jesus; sålunda mönstergill mat under den fasta som då som nu föregår det katolska julfirandet. Den tidigaste skriftliga källan som nämner lutfisk är för övrigt nedtecknad av biskop Hans Brask (1464–1538) som berättar att han serverats just lutfisk under sin julfasta. Med tiden letade sig lutfisken ut i alla samhällsklasser, inte bara som fastemat, utan som festmat. Lutfisken förgyllde julfirandet, påskfirandet och midsommarfesten men hade också en självklar plats på menyn vid finare bröllop, dop och begravningar. Jag försöker föreställa mig mina ansiktslösa förfäder vid ett dukat festbord, böjda över sina tallrikar med lutfisk. Bestick som lyfts till munnen och ögon som fladdrar till och sluts när det vita fiskköttet landar på tungan; sälta, konsistens och en blyg antydan till fiskighet, buren av den tysta överenskommelsen att detta finstämda är smaken av fest. Ja, det går att förstå, speciellt som de ursprungliga tillbehören inkluderade smält smör och, i lyckosamma fall, även skållade mandlar och russin. Vitsåsen är ett betydligt senare påfund, och även om de gröna ärterna kan ha varit med från början så cementerade de sin plats på tallriken först med frysfackets intåg i de svenska hemmen under 1950-talet. Man föds inte till julmat, man blir det. Förutsatt att man haft ett så långt och intimt förhållande med svenskarna att de senare drabbas av samvetskval när känslorna börjar ebba ut. Det är under 1800-talet andra halva som lutfisken upphör att vara festmat året runt och genomgår den mystiska förvandling som stöper om den till julmat


Klippet där David och Victoria Beckham dansar har exploderat i sociala medier. Och nu härmar vanliga par kändisarna. Björn Werner tycker kärleksmanifestationerna är lite rörande, men ser också något betydligt mörkare där.  De står i köket. Hemmets härd. David Beckham lutar sig över det rustika köksbordet i tungt, ljust trä. Hans fru Victoria Beckham vilar handen avslappnat över hans breda axel. Så börjar det korta klippet ur den omtalade Netflix-dokumentären ”Beckham”, om fotbollslegendens liv, och inte minst, livslånga relation med sin fru Victoria. Det är ett klipp som just nu hemsöker sociala medier. Eller ja, i vart fall bland de segment av användarna som värderar strejt, monogam och inte minst romantisk kärlek högt. Väldigt många, alltså. ”Posh” och ”Becks” är i dag snart 50 år gamla, men ser båda tidlöst unga ut på det där sättet som bara de allra rikaste kan göra. Som om de inte åldrats en dag sedan de träffades för 24 år sedan, när han var sin tids bästa fotbollsspelare och hon var Spice Girls–superstjärna. David Beckham håller händerna utsträckta över bordet, med handflatorna riktade uppåt. Han tittar ner på dem. Försöker formulera sig. – En av de viktigaste sakerna för mig… det är vad vi har. I bakgrunden har redan 80-talsdängan ”Islands in the stream” av Dolly Parton och Kenny Rogers börjat spela. Bilden klipps. Volymen höjs. Nu dansar de med varandra i en annan del av huset. Hemtama, trygga rörelser till en lugn countrylåt om harmonisk kärlek. De har en liten linedance-rutin som de, så framstår det verkligen, kan utan och innan. ”Islands in the stream / That is what we are / No one in between/
How can we be wrong / Sail away with me/” Victoria tar sig an dansen med energi. David angriper den betydligt mer tillbakalutat. En synkroniserad rörelse där en för, och en följer.  Männen blir utsatta för en ”vibe check” Vad dokumentären vill förmedla är uppenbart. Efter alla dessa år är kärleken mellan de båda vackra kändisarna fortfarande där – trots allt. På samma gång innerlig och självklar. Tyngden i relationen, och därmed också själva dansen, accentueras ytterligare av att dokumentären behandlar de otrohetsrykten som florerade runt David Beckham 2004. En tid som paret öppet framför kameran dessutom erkänner var extraordinärt svår. Delar av mig vill se det fina i att denna scen fängslat en massa helt vanliga par, så till den grad att de härmar dansen och lägger ut den på Instagram och Tiktok. Detta att vår kultur bär på en så stor och innerlig vilja att tro på den livslånga romantiska kärleken – trots att hälften av alla par i dag skiljer sig – är sannerligen rörande. Man skulle rentav kunna se denna fascination inför mogen kärlek, med fläckar och allt, som ett tecken på att psykoanalytiker som Erich Fromm letat sig en bra bit utanför divanerna och kvinnofolkhögskolorna. I hans ”Kärlekens konst” från 1958 argumenterar han för att kärlek inte alls bara är något som drabbar en – utan att det tvärtom just är en konst.  En innerlig relation är inte en gåva för fåtalet, utan en praktik som själsligt mogna kan ta till sig och göra till sin. Inkapslat i argumentet går också att läsa in en kritik mot kapitalismens sätt att göra romantik till något att konsumera – och slänga bort när känslan inte längre infinner sig. Den breda uppskattningen för Beckhams förmåga att hålla liv i sin ursprungliga gnista kan alltså initialt framstå som en direkt klok insikt: att romantisk kärlek inte bara är en känsla utan ännu mer handling. Men vid en mer djupgående genomgång av de videor som heterosexuella par laddat upp för världens beskådan tycker jag mig se något annat. Något mörkare än vad de egentligen vill förmedla

Björn Werner studerar klippet med David och Victoria Beckham


Holmberg och Tangerås: Vi ser fördelar med ny kärnkraft, men dess bidrag till det svenska kraftsystemet är inte oersättligt. Det bör därför vara en prisfråga huruvida Sverige ska satsa på ny kärnkraft eller andra teknologier. Det har inkommit tre repliker på vår debattartikel ”Vänta med statligt stöd till ny kärnkraft”. Nilsson (SvD 18/12) samt Blomgren, Henrekson och Sandström (BHS) (SvD 19/12) lyfter fram olika problem med ett elsystem som bygger på förnybar elproduktion. Berggren och Karabag (SvD 21/12) menar att kostnaden för kärnkraft sjunker när den byggs i långa serier. I den här slutrepliken bemöter vi kommentarerna. Vi lyfter även fram alternativ till ny kärnkraft, och förespråkar att marknaden ska göra teknikvalen. Generellt stämmer det att elproduktion blir billigare om den byggs i standardiserade serier. Dock råder stor osäkerhet kring vilken kärnkraftsdesign som är bäst. Småskaliga modulära reaktorer (SMR) är under utveckling och kan bli mer kostnadseffektiva än dagens reaktorer. Teknologiutvecklingen talar för att Sverige vinner på att avvakta för att minska risken att bygga en lång serie onödigt dyra reaktorer. Nilsson drar paralleller mellan våra resonemang och Tysklands knepiga situation, där energipolitiken präglats av omfattande subventioner av väderberoende elproduktion och nerläggning av kärnkraft. Tvärtom förespråkar vi mer marknad och mindre politik. Elmarknaden tjänar Sverige väl och landet har EU:s lägsta priser på elbörsen. Under de senaste åren har Sverige varit ett av de länder som bygger mest ny elproduktion i EU, trots små subventioner. Energimyndigheten räknar med att Sveriges årsproduktion av el når upp till 193 terawattimmar år 2026. Enligt vissa scenarier skulle Sveriges elproduktion därutöver behöva öka med hela 150 terawattimmar om alla påtänkta energiintensiva projekt, såsom produktion av fossilfri järnsvamp, blir av och ska förses med el. Enligt Vattenfalls bedömning kostar ny kärnkraft 93–117 öre per kilowattimme. Betalningsviljan hos ny energiintensiv industri som ska sälja produkter på en global marknad, torde vara betydligt lägre. Det blir mycket dyrt för skattebetalarna om de ska betala mellanskillnaden. Vi förespråkar att marknaden ska avgöra hur mycket produktion och förbrukning som ska finnas i Sverige, och vi är emot en planekonomisk utbyggnad av produktion och förbrukning med omfattande statligt stöd. Risken för överinvesteringar är betydande. Vi håller med om att ytterligare planerbar elproduktion vore bra, särskilt i södra Sverige. Dock anser vi att det främst är flexibel toppkraft som behövs i syfte att kompensera för bortfallet av väderberoende elproduktion när vinden inte blåser under längre perioder. I dagsläget är biobränsle antagligen det billigaste hållbara alternativet för sådan toppkraft. BHS misstolkade begreppet vätgaslager i vår artikel. Vätgas har en central roll inom framtida energiintesiva industriprocesser. För att göra klimatneutral vätgas används fossilfri elproduktion. Produktionen av vätgas kan öka när elen är billig och sjunka när den är dyr, eftersom vätgas kan lagras. Många nya energiintensiva industrier kommer ha den här flexibiliteten, vilket minskar behovet av planerbar elproduktion. BHS menar att svängmassan från ny kärnkraft är nödvändig för att upprätthålla en stabil frekvens i elnätet. Detta är en överdrift. Svängmassa kan även fås från jämförelsevis billiga nätkomponenter. I dag använder Svenska kraftnät främst energilager och flexibel förbrukning när brist på svängmassa uppstår

Holmberg och Tangerås: Kärnkraftens bidrag till kraftsystemet är inte oersättligt


Högläsning har oändligt positiva effekter, får vi ständigt höra. Inför julen läser Björn Werner Jonas Karlssons nyskrivna julnovell för nära och kära och når en oväntad insikt. Som nybliven förälder utsätts man direkt för högläsningspropagandan. Barnet hinner knappt kravla ut ur livmodern innan BVC dyker upp och med bestämd hand prackar på en informationsbroschyrer om högläsningens vikt för språkutvecklingen. Som ambitiös förälder är det inga nyheter. Man har förstås börjat redan på fosterstadiet, med högläsning och sångstund utanför magen. Sedan sitter det där, det stackars spädbarnet, långt innan det kan gå, suger fundersamt på en kloss och kontemplerar den komplexa materian i ”Max kaka”. Inbillar man sig i alla fall, som ett värn mot den tilltagande känslan av svår livsleda. Syftet är att barnet ska fostras in i en rik språkmiljö som det inte får i vardagen. Men, fortsätter samma forskning, det duger inte att fuska och bara sätta på en ljudbok. Föräldern måste aktivt vara närvarande i läsningen, peka, visa, prata och diskutera. Bara på det viset aktiveras språkinlärningen och fantasin. Oy vey. Det är alldeles garanterat nyttigt. Det säger jag ingenting om. Tvärtom läser jag och många andra med mig pliktskyldigt vidare för gravida magar och spädbarns förvirrade blickar, trots ett oförstående mottagarled. Men inom mig skriker rebellen. Vad gör det med litteraturen om den ska serveras barnen som något nyttigt – snarare än något lustfyllt? Nu har nyttoaspekten av högläsandet också letat sig uppåt i åldrarna. Inte ens i umgänget med andra, språkligt välutvecklade vuxna, går man fri. Trots att ljudboken ofta beskrivs som litterär dekadens är högläsning visst något helt annat. Enligt Akt Förlag är det rentav [sic] ”livsnödvändigt”, för man får ”dela samvaro och upplevelse tillsammans med andra – i samma rum och stund – som i sin tur ger upphov till samtal och utbyte av det man gemensamt har upplevt vid högläsningen. Så läs Tomten högt tillsammans med familjen, vänner, arbetskamrater, i bokklubben eller för grannarna.” ”Tomten” är alltså namnet på förlagets första julnovell, signerad författaren och skådespelaren Jonas Karlsson, som alltså tydligt marknadsförs som extra väl lämpad för att läsa högt. Så jag läser högt, för min flickvän Sandra. Vi är på hennes kontor. Hon ligger på soffan, ber mig sätta på lite julmusik och säger ”vad mysigt det ska bli”. Själv har jag mild scenskräck. Men jag börjar läsa. Berättelsen som möter mig och Sandra är femtio lättlästa sidor sympatisk julfeelgood. Den lilla pojken William, kanske 8 år gammal, vill att tomten ska komma i år. Inte för hans egen skull kanske, men för hans lillasyster Elins. Men så lätt är det inte. Sorgligt nog har deras pappa nyligen gått bort. Mamma är av begripliga skäl deprimerad. Förstås. Karlsson vet att alla bra julberättelser bär på ett betydande mörker. Utan det inget ljus. William, som i pappans frånvaro behöver vara lite större än han borde, bestämmer sig för att försöka rädda situationen. Han hittar en extra billig hyrtomte på Blocket. Att han är så billig har sin förklaring. Han är nämligen en alkoholiserad bjässe vid namn Bobo som egentligen lagt tomtandet på hyllan. Men Bobo drabbas av julens givmilda ande, och bestämmer sig för att göra ett undantag för William. Ganska snabbt in i högläsningen blir jag uppslukad. Inte specifikt av berättelsen, kanske. I sig är den mer en trevlig krumelur än något magnum opus. Men själva högläsandet som sådant – det är vällustigt

Recension: Björn Werner läser Jonas Karlssons Tomten


Av nördar, för nördar och om nördar – när hårdrocken lovsjungs av två entusiaster blir det stundtals som att hamna i kläm mellan rockgubbar på krogen, tycker Andreas Hörmark. Vi börjar med blandbandet. Detta döda och närmast bortglömda ting, som alla musikentusiaster ägnade sig åt innan Napster och sedermera Spotifyspellistan uppfanns och gjorde det överflödigt att stå beredd vid radion för att fånga sina favoritlåtar. Vännerna Magnus Dahlstedt och Mathias Henrysson, författarna till boken ”Hårdare kan ingen vara. Hård rock, mjuka män och livets blandband” vill att boken ska betraktas just som ”ett kassettband”, och tar därför avstamp i elva klassiska heavy metal-dängor för att beskriva hårdrocken, dess centralfigurer och författarnas egna uppväxter bland småstädernas skivbutiker och vid arenornas kravallstaket. Ett kapitel handlar om låttexterna, ett om rivaliteten mellan rocken och synten. Ett annat – det är ju trots allt ”mjuka män” vi har att göra med – handlar om hårdrockens ofta minst sagt lökiga kvinnoporträtt och om genrens allra viktigaste tjejer. Gott så! Dahlstedt är professor i socialt arbete vid Linköpings universitet och Henrysson är egenföretagare inom it. Framför allt är de förstås hårdrockare. Det är inte bara en livsstil, det är själva livet. Det märks att de menar det. Det är fint att läsa de partier som beskriver just en ung människas inträde i en subkultur. Hur ryktet om ett band som hette Kiss och hade smink spred sig över skolgården och hur det krävdes rena forskningsinsatser för att få ta del av dem. Hur det byggdes elgitarrer i kartong och övernattades i parker för att pengarna bara räckte till konsertbiljetten. Ja, helt enkelt hur denna musik träffade dessa unga arbetarklassgrabbar rakt i hjärtat med sina upproriska löften om frihet. Boken är skriven som ett slags dialog mellan de två vännerna, ett grepp som bitvis skänker den en svängig känsla av närvaro. Oftare blir det lite otympligt. Ibland skriver de i princip samma sak i varsitt stycke, som när båda vill se tillbaka på sina minnen från när ett ”Kvitt eller dubbelt”-avsnitt handlade om Kiss. Gäsp. Då och då drabbas man av samma lätt paniska känsla som när man mot sin vilja dras in i en konversation med rockgubbar på en krog eller ett släktkalas. Dahlstedt berättar exempelvis att han var på fotbollsturnering i Mora med sitt korplag när han hörde att Kurt Cobain dog. Se där! Och Henrysson viger flera sidor åt när hans gamla lagerfirma deltog i tävlingen ”Företagsrocken” och att han efteråt fick uppträda med AC/DC-covers i Bruksvallarna med den svenska skideliten som publik. Säkert fina minnen för dem – men nog har man läst mustigare skrönor från rockstjärnelivet förr. Det är inga lyxiga ”behind the scenes”-reportage vi har att göra med. Det är heller inte tanken, förstås. Boken är ”av nördar, för nördar, om nördar. Hårdrockens nördar”. Att boken är skriven av två riktiga nördar är uppenbart, den lyser av kärlek och passion – men för dem som redan är hårdrockare blir det en del historier lika slitna som introriffet till ”Smoke on the water”. Den om hur Black Sabbaths gitarrist Tony Iommi fick fingertopparna förstörda i en fabriksolycka har tröskats i decennier, den om att Judas Priests sångare Rob Halford hämtade hela bandets stilbildande läderestetik från de bögklubbar han besökte i hemlighet likaså. Och visst har vi alla redan sett klippen från när Siewert Öholm var rädd för rockgruppen Wasp i SVT? Det verkar vara det mest traumatiska som hänt i generation X-människors liv

Recension: Hårdare kan ingen vara är skriven med passion


Förstärkningen av svenska kronan rubbar inte Christer Gardell. I en intervju med SvD kräver fondprofilen att riksdagen fattar beslut om euromedlemskap. Och berättar varför Sveriges inte har samma status som Schweiz, där han i veckan gjorde sin senaste investering. ”Skitvaluta”. Det var i fjol, på annandag jul, som TT publicerade en intervju med fondbolaget Cevians medgrundare och vd Christer Gardell. I texten dömde han i spetsiga ordalag ut den svenska kronan och argumenterade för att Sverige borde ansluta sig till euron så snart som möjligt. Nyhetsbyrån har tidigare gjort intervjuer med Christer Gardell som kan handla om allt möjligt. Att temat var svenska kronan den här gången var Gardell oförberedd på. Citatet om skitvaluta citerades brett. Intervjun återstartade i praktiken en debatt som varit död i många år: ett svenskt euromedlemskap. Att det skulle bli så stor reaktion på intervjun förvånade honom. – Kronan har ju tidigare kallats skvalpvaluta och allt möjligt, så jag tyckte inte att det var så farligt. För mig var det rätt uppenbart. Vi har ju sett hur kronan försvagats 30–40 procent mot de större valutorna. Att det är en liten skitvaluta tycker jag var rätt okontroversiellt. Där och då startade den stora krondebatt som rasat sedan dess. – Jag tror det blev en väckarklocka, att folk började tänka på euron och kronan. Det var ju en fråga som nästan hade dött efter folkomröstningen 2003. Men nu har ju var enda jävel en stark åsikt. Nu dyker det upp artiklar nästan varje dag. Året som gått har varit extremt i svensk ekonomi, med konjukturdämpning, först ränteuppgång och sedan nu förväntning på att räntan ska sänkas igen. Kronan tappade först 7-8 procent och sedan stärkts lika mycket. – Jag tittade precis innan du kom, och vet du vad kronan stod på? Prick 11,15 mot euron, exakt som för ett år sedan. Men det hjälper inte kronan i längden, för många som följer utvecklingen under året tänker ”oj vad volatil den valutan är”. När detta publiceras bara några dagar efter intervjun har den stärkts ytterligare några öre, ned mot 10 kronor mot dollar och 11 mot euron. Rörelserna är stora. Christer Gardells teori om orsaken till kronförsvagningen har inte fått riktigt lika mycket uppmärksamhet. Enligt Ceviangrundaren handlar försvagningen mycket lite om internationella valutaspekulanter som lusläser centralbanksprotokoll för att analysera räntedifferenser, eller om Riksbanken för den delen. – Alla talar om Riksbanken, jag fattar inte vad de pratar om. Kronförsvagningen har skett på grund av en strukturförändring som beslutades vid en folkomröstning. Så vitt jag vet var det inte Riksbanken som styrde folkomröstningen. Jag håller Riksbanken som noll ansvarig, säger han. I stället menar han att den långsiktiga försvagningen nästan helt beror på att internationella investerare undviker att vara exponerade mot svenska kronan. – Jag har structure–conduct–performance inprogrammerat i mitt huvud när jag analyserar alla marknader, säger han. Christer Gardell syftar på det så kallade SCP-paradigmet, som utvecklades av ekonomen Joe S Bain på 1950-talet från teorier som tagits fram på Harvarduniversitetet. Modellen används bland annat av konsultbyrån McKinsey, där Christer Gardell började sin karriär på 1980-talet och beskriver sambandet mellan marknadens struktur, aktörernas beteende och det finansiella utfallet. En strukturomvandling som överträffar det mesta var införandet av euron 1999. Från ett tjog europeiska valutor av varierande storlek återstod bara den norska och svenska kronan bland de mindre västeuropeiska. Det skulle dröja ett drygt decennium innan effekten slog igenom fullt för svensk del. – Först var det turbulent under bildandet av euron, sedan kom den globala finanskrisen och allt det där

Christer Gardell om svenska kronan: För svag – vill ha euro


Det gläder oss att även Energiföretagen vill se över nuvarande lagstiftning och stärka fjärrvärmenämnden. Det skriver flera debattörer i en slutreplik. Det är avgörande att förstå bakgrunden skriver Energiföretagen i en replik och ger oss en tydlig och bra bakgrundsbeskrivning som förklarar hur fjärrvärme produceras och det utmanande läget på världsmarknaden för biobränslen. Ganska precis hälften av Energiföretagens svar ägnas till detta. Så låt oss vara tydliga: vi har stor förståelse för det utmanande ekonomiska läget. Men våra förslag går inte ut på att förändra omvärldsläget. Vi tvingas dock tyvärr konstatera att flera fjärrvärmeföretag selektivt väljer hur de tar hänsyn till omvärldsläget. Om underlag för prishöjningar (exempelvis elpriser och kostnader för bränsle) sjunker, så hittar de nya sätt att motivera prishöjningar. Samtidigt som flera fall finns där fjärrvärmebolag har en prismodell som baseras på vissa faktorer, men prishöjningar motiveras baserat på andra faktorer. Det minskar transparensen och urholkar förtroendet. Energiföretagen skriver att nuvarande konkurrenslagstiftning i praktiken innebär att det inte är möjligt att förhandla prisnivå med enskild värmekund. Vi ställer oss då frågande till varför så sker i praktiken i flera fall och tycker att detta ytterligare understryker behovet av att se över nuvarande lagstiftning. Energiföretagen skriver också att Fjärrvärmenämndens främsta syfte är att öka transparensen kring förutsättningarna för ändrade avtalsvillkor för fjärrvärme. Här vill vi inledningsvis påpeka att fjärrvärmelagen är tydlig med att kunden har rätt till förhandling om pris och rätt till att begära medling om detta. Vidare tvingas vi konstatera att nuvarande agerande från Fjärrvärmenämnden, där man exempelvis vill genomföra medling under mycket begränsad tid och för flera olika fjärrvärmenät samtidigt, även misslyckas med att öka transparensen. Vi uppfattar även att Fjärrvärmenämnden, i strid med rådande lagstiftning, numera väljer att avslå ansökning om ansökningsavgift inte betalats. Utöver den grundläggande lagproblematiken innebär det att lika fall behandlas olika, i strid med grundläggande förvaltningsrättsliga principer. För ökad transparens och kunddialog finns i dag Prisdialogen. Denna vill vi utveckla tillsammans med Energiföretagen och hoppas att fler fjärrvärmebolag väljer att ansluta sig. Det gläder oss att vi, som representerar en stor andel fastighetsägare och hushåll, och Energiföretagen verkar vara överens på tre viktiga punkter: Alla kan bidra till mer transparens och konstruktiv dialog. Men att se över fjärrvärmelagen och stärka Fjärrvärmenämnden kräver politisk handlingskraft. Vi ser fram emot en konstruktiv fortsättning för att förbättra och utveckla fjärrvärmemarknaden. Anders Holmestig
vd Fastighetsägarna Sverige
Anders Nordstrand
vd Sveriges Allmännytta
Johan Nyhus
förbundsordförande HSB
Johanna Frelin
vd Riksbyggen
Marie Linder
ordförande Hyresgästföreningen

Debattörer: Fjärrvärmelagen bör ses över – oavsett marknadsläget


Vi vet ganska väl vad som krävs för att elever ska bli duktiga på till exempel matematik. Denna forskning bör ligga till grund för nya kursplaner i hela svenska skolan, skriver Johan Prytz, forskare i matematikdidaktik.  Den senaste Pisamätningen gick dåligt för Sveriges del. Resultaten i matematik, naturvetenskap och svenska inte bara sjönk, utan skillnaderna mellan olika elevgrupper fortsatte att öka. Det senare en trend som pågått i mer än tio år. Ansvariga ministrar kallar det hela en kunskapskollaps.  En fullskalig kollaps är det emellertid inte än. Det som räddar oss från kollapsen är Pisa, TIMSS och andra internationella storskaliga kunskapsmätningar. Dessa mätningar tydliggör att det finns tre avgörande problem: svårigheterna att förmedla kunskaper, det kompensatoriska uppdraget fallerar och olikvärdigheten tilltar.  Samtliga tre problem är nu väl dokumenterade och möjliga att åtgärda. För var hade vi varit utan dessa mätningar? Då hade inte betygssystemets stora brister framgått. Ett betygssystem som producerar en falsk förskönande bild av att kunskapsuppdraget klaras mycket bra. Hade vi haft den bilden hade kommunernas så kallade effektiviseringar (läs besparingar och kvalitetssänkningar) framstått som just effektiva. Den påstådda kvalitetsdrivande konkurrensen mellan skolor om elevpengarna hade framstått som uppenbart sann. Covid-pandemins påverkan på skolan hade framstått som obefintlig då betygen inte gick ned; öppethållande av skolorna hade varit en klar succé.  Utan Pisa hade vi levt in en reellt försämrad skola, men trott att den var välfungerande. Det om något hade varit en kunskapskollaps, milt uttryckt. Lärosäten och näringsliv hade väl så småningom insett att något inte står rätt till, men ett självbelåtet skolsystem hade nog varit svårare att rubba. Det som räddar oss från kollapsen är alltså en utbildningsvetenskaplig uppfinning från 1960-talet. Den första TIMSS gjordes 1964 och en svensk forskare i pedagogik (Torsten Husén) var en av skaparna. Det kan i sammanhanget nämnas att även tillkomsten av Pisa, med TIMSS som förebild, involverade en annan svensk forskare i pedagogik, Ulf P Lundgren.  Att vi idag räddas av en produkt av 1960-talets utbildningspolitik och utbildningsvetenskapliga tänkande borde stämma till eftertanke bland politiker, skolbyråkrater och skolforskare. Inte minst då mycket av den politiken och det vetenskapliga tänkandet har monterats ned och helst ska glömmas bort eller ”skojas” bort som något DDR-aktigt. När hörde du till exempel en politiker eller ledarskribent säga att vi måste vårda grundskolereformen (sjösatt 1962)? Betydligt oftare är de upptagna med att vårda friskolereformen. Jag som skriver den här artikeln är forskare i matematikdidaktik och lyfter därför exempel från matematikämnet på hur utvecklingen kan vändas. I två rapporter – här och här – har jag, med stöd av forskningsresultat, argumenterat för att de försämrade kunskapsresultaten i matematik ska mötas med en ny typ av kursplan. En typ av kursplan som liknar den som var i kraft mellan 1980 och 1994 och då kunskapsresultaten i matematik förbättrades mycket och likvärdigheten var betydligt bättre. Den kursplanen med tillhörande kommentarmaterial var även den en produkt av 1960-talets utbildningspolitik och utbildningsvetenskapliga tänkande: Utveckling fick ta tid, man testade och det man kom fram till resulterade i tydliga riktlinjer till lärarna om vad de ska undervisa om samt i vilken omfattning och ordning. Det är en typ av kursplanedesign som klart skiljer sig från dem vi haft sedan 1994. Dessa senare kursplaner och kommentarmaterial har tagits fram snabbt, är korta och är allmänt hållna

Johan Prytz: Tydligare kursplaner kan lyfta skolan