Efter många turer är det klart – Ungern har röstat ja till den svenska Natoansökan. När alla signaturer är på plats släpps Sverige in i försvarsalliansen. ”En historisk dag”, kommenterar statsminister Ulf Kristersson. Med grönt ljus från det ungerska parlamentet är nu det sista hindret in i Nato undanröjt – nästan två år efter att den svenska ansökan skickades in. När Ungerns president skrivit under har alla 31 medlemsländer godkänt Sveriges ansökan. Att Ungern på måndagen röstade ja var väntat. Parlamentet öppnade efter sitt vinteruppehåll, och premiärminister Viktor Orbán slog från början fast att det skulle bli tummen upp. – I dag ska vi godkänna Sveriges Natomedlemskap, sa han enligt flera medier. Han uppgav också att Sverige i försvarsalliansen kommer att stärka Ungerns säkerhet. Stor majoritet röstade ja En enkel majoritet krävdes för ett ja. Viktor Orbáns parti Fidesz har egen majoritet i parlamentet, som totalt har 199 ledamöter, och har efter många om och men ställt sig bakom Sveriges medlemskap i Nato. Av de närvarande parlamentarikerna röstade 188 ja och sex nej. Statsminister Ulf Kristersson (M) kallar det för ”en historisk dag”. På en pressträff efter beskedet lyfter han att Sverige nu lämnar 200 år av alliansfrihet. – Medlemskapet i Nato betyder att vi nu kommer hem till ett stort antal demokratiers samarbete för fred och frihet, ett mycket framgångsrikt samarbete. Natos generalsekreterare Jens Stoltenberg skriver på X att han välkomnar beskedet. ”Nu när alla allierade har godkänt kommer Sverige att bli den 32:a Natoallierade. Sveriges medlemskap kommer att göra oss alla starkare och säkrare”. Ungerns premiärminister Viktor Orbán lovade länge att landet inte skulle bli sista land att ratificera den svenska ansökan. Men så blev ändå fallet. Turerna har varit många. Först riktades strålkastarljuset mot Turkiet som ställde en rad krav på Sverige för att godkänna inträdet. Efter att det turkiska parlamentet röstade ja för omkring en månad sedan stod bara Ungern kvar.  Den ungerska regeringen har vid flera tillfällen uttryckt missnöje mot att Sverige uttalat sig kritiskt om utvecklingen för demokratin i Ungern. Oppositionen i Budapest begärde en omröstning redan före parlamentets öppnande för våren – men initiativet föll platt eftersom regeringspartiet Fidesz inte dök upp. I fredags besökte statsminister Ulf Kristersson (M) Budapest på inbjudan av Viktor Orbán. Då blev det också känt att Ungern köper fyra nya Jas 39 Gripen-plan. I samband med besöket uttryckte den ungerske premiärministern att det har varit ”lämpligt” att låta Natoprocessen ta tid. – Att vara medlemmar i Nato innebär att vi är beredda att dö för varandra. Det bygger på ömsesidig respekt, sa han då. ”När Orbán bestämt sig går det fort”  Den ungerske parlamentsledamoten Dávid Bedő, från det liberala oppositionspartiet Momentum, säger till SvD att han gläds åt beskedet. – Nato blev starkare i dag och det tror jag även ligger i Ungerns intresse. Men jag förstår inte varför vi inte röstade mycket tidigare. Det här sätter Ungern i ett dåligt ljus bland alla våra allierade. Han anser att processen har präglats av många lögner från den ungerska regeringen – som att Sverige inte visat respekt eller att Ungern inte skulle vara sist att rösta om det svenska inträdet. Nu tror han dock att presidenten snabbt kommer att underteckna protokollet. – När man har röstat om det och när Orbán har bestämt sig händer saker ganska fort i det här landet. Det återstår samtidigt en rad praktiska steg innan Sverige är fullvärdig medlem i Nato. Ungerns president måste alltså skriva under protokollet. En ny president valdes också på måndagen, men i väntan på att denne tillträder sitter parlamentets talman tillfälligt på posten


Andra delen av ”Dune” är ett kraftfullt visuellt förverkligande av Frank Herberts snart 60 år gamla bok. Villeneuves pampiga rymdsaga dundrar mot SvD:s kritiker i full styrka. Jag var lite kallsvettig inför pressvisningen av ”Dune: Part two”, det ska erkännas. Frank Herberts vidunderliga science fiction-saga ”Dune” är nämligen notoriskt svårfilmad. Surrealisten Alejandro Jodorowsky försökte på 70-talet men kom inte längre än till planeringsstadiet. David Lynch klappade igenom totalt årtiondet senare. Förklaringen är den litterära förlagan, som är förföriskt filmisk – men likväl tungt förankrad i textmediets speciella förutsättningar. Herberts böcker är dominerade av människans inre snarare än prylar och mojänger, och mycket av historien utspelar sig i tankar, reflektioner och rena drömmar. Lynch försökte lösa detta genom att låta karaktärernas inre monolog viskas fram. Resultatet blev en film få lyckats se färdigt utan att vyssas till sömns. Även Denis Villeneuve, vår tids aspirant på att förlösa Herberts vision på vita duken, har haft problem. Han insåg tidigt att ett av Lynchs stora misstag var att försöka klämma in den 896 sidor tjocka boken i en enda film. För att göra den rättvisa behövdes två! Filmstudion trodde dock inte på idén, och han fick bara löfte om att göra en, till att börja med. Ändå lät Villeneuve filmen ”Dune. Part one” troget följa bokens dramaturgiska kurva. I och med det avslutas den första filmen på en händelsefattig platå mitt i handlingen. Något kritiker, inklusive jag själv, var noga med att besviket påpeka. Turligt nog fick han fullfölja sitt arbete. Det som under två timmar och fyrtio minuter dundrar emot mot mig i krispig Imax-styrka är i princip fulländad science fiction. Inte så lite beror det på Villeneuve säregna estetik. En avskalad psykedelisk köttighet vilar över både maskiner och miljöer och själva ljudbilden. Ödesmättade scener där enorma, spegelblanka farkoster seglar ljudlöst över ett dött ökenlandskap avlöses av monokroma bilder från fascistiska gladiatorspel där blaffiga bläckplumpar färgar himlen i stället för fyrverkerier. Det är ett kraftfullt visuellt förverkligande av Herberts tankar om en mänsklighet som sedan länge förbjudit avancerade datorer och i stället lagt årtusenden på att utveckla människors mentala förmågor för såväl avancerade uträkningar som rymdfart. Att filmen har en kreddig ensemble bestående av vår tids (ursäkta ordvalet) coolaste skådespelare, är förstås ingen garanti för framgång. Med stjärnor som Timothée Chalamet, Zendaya, Austin Butler, Florence Pugh, Rebecca Ferguson, Léa Seydoux och Anya Taylor-Joy är det lätt att tänka sig en huggsexa om rampljuset. Tvärtom, de hukar sig nästan under projektets episka ambitioner och spelar sina roller med nedtonad precision.  I och med film två framträder Villeneuves ambitioner fullt ut. Han vill inte bara berätta den ytliga versionen av ”Dune”, den om kampen om naturresurser på en avlägsen ökenplanet. Hans mål är större. Han vill föra fram det ofta missförstådda, underliggande budskapet som ligger latent i Herberts bok. Den om att akta sig för starka, karismatiska ledare. Med några kloka omkastningar i manus för han fram detta precis så tydligt som det behövs utan att skriva någon på näsan. Kanske bäst av allt: han låter några av de mest visuellt spektakulära krigsscener jag sett på bio bli en del av budskapet. Tittaren tvingas med filmmagins fulla förmåga att glorifiera våld till att välja det ”godas sida”, fast godheten på vägen framstår som allt mer tveksam.  När maskerna framåt slutet av filmen faller och det råa maktbegäret skiner igenom hos den vi trodde var en hjälte spelar det inte längre någon roll

Recension: Dune 2 med Chalamet och Zendaya – fulländad sci-fi


Kinnevik säljer Tele2 för 13 miljarder kronor, men investmentbolagets transformation rimmar inte med historien. Riskerna med den inslagna vägen är enorma. Vågar ägarna fortsätta? Tvära kast och hög risk. Det har varit några av Kinneviks signum sedan Jan Stenbecks dagar. Vid första anblick kan dagens affär – där de säljer Tele2 för 13 miljarder kronor – likna detta. Det som sker nu är dock mer än bara en stor affär – det är en omstöpning av grunden för hur Kinnevik fungerat historiskt. Frågan är varför?  Att Tele2 skulle säljas vid något tillfälle var väntat. I januari i år sa Kinneviks styrelseordförande James Anderson följande till Affärsvärlden om en eventuell försäljning:  ”Det skulle stötta den strategi som kom till år innan jag gick med – att bli ett bolag som fullt ut äger tillväxtbolag” Någon månad senare är vi där. Kinnevik säljer Tele2 till Freya Investissement – ett bolag som bland annat ägs av storägaren till Millicom, ett annat innehav som Kinnevik hade tidigare. Totalt blir prislappen 13 miljarder kronor. Vill man investera i tillväxtbolag – särskilt med techinriktning – är tiderna goda. Värderingarna har sjunkit rejält från 2021 och framåt, och de med stor plånbok har möjlighet att investera på väsentligt bättre villkor än på länge. Kinnevik har dock redan en stor plånbok, även innan affären med Tele2. I den senaste bokslutskommunikén listas en kassa på 7,9 miljarder kronor. Det räcker långt. I synnerhet när Kinnevik uttryckt att de ska satsa mer på en handfull av de befintliga innehaven snarare än att gå brett och investera i väldigt många fler. I pressmeddelandet – som är mycket sparsmakat med information om vad de nya pengarna ska användas till – hittar man en nyckelmening.  Vd Georgi Ganev nämner i en bisats att styrelsen ska ”se över vår kapitalstruktur i samråd med större aktieägare." Vad vill ägarna att bolaget ska göra egentligen? Det finns två tydliga alternativ som man kan se. Det första är att fortsätta på inslagen väg. Kinnevik investerar tungt i digitala tillväxtbolag, och köper sig en längre horisont att kunna göra det med. Om de nedtryckta värderingarna visar sig vara tillfälliga skulle positionen för ett sådant bolag vara bra. Det är dock mycket hög risk – även om man tror på ett scenario där techbolagen värderas som de gjorde 2020. Att hitta rätt företag att satsa på är en utmaning och hjälps inte nämnvärt av att värderingarna för hela branschen går upp. Den nuvarande strategin har blivit ifrågasatt, inte minst av börsen som handlar aktien till en stor rabatt. Det andra alternativet är att dela ut en stor del av pengarna till aktieägarna. När Tele2 nu säljs har förändringen som Kinnevik påbörjade 2018 slutförts. Det sista arvet från Jan Stenbecks skapelse har monterats ner. Kvar finns en portfölj av investeringar med tveksamt värde och en enorm kassa. Över 40 procent av substansvärdet är kontanter. Med en sådan fördelning vore det rimligt att ge tillbaka en del av dem till ägarkollektivet. För de röststarka ägarna – familjerna Stenbeck och Klingspor exempelvis – blir riskprofilen på det kvarvarande Kinnevik en helt annan än det företag som patriarken Jan en gång drev. Möjligen är intresset för bolaget framåt inte helt samstämmigt emellan dem heller. SvD:s serie Dynastin beskrev denna dynamik tydligt. Till Dagens industri säger Ganev att ”vi [gör] exakt samma sak som Jan Stenbeck och fortsätter rita om kartan”. Nja. I det gamla Kinnevik bedrevs förvisso verksamhet med hög risk också, men då fanns även en bottenplatta av stabilitet. Att starta satellit-tv från England gjordes samtidigt som förpackningsbolaget Korsnäs levererade förutsägbara vinster

Kinnevik säljer Tele2 – Arvet efter Jan Stenbeck monteras ned


Skotten på Sveavägen väcker fortfarande intresse – även bland yngre. ”Här är det sökandet efter sanningen som är intressant, inte själva sanningen”, säger deltagare på Palmemordskonferensen.  Det är en lugn och solig söndagsmorgon i centrala Stockholm. Konferenssalen i Westmanska palatset är nästan fullsatt, och stämningen förväntansfull.  38 år efter skotten på Sveavägen finns fortfarande mycket att diskutera kring mordet på Olof Palme och den mycket omfattande polisutredning som följde. Dagen är fylld med föreläsningar, om allt från den första polisen på plats till nya upptäckter. – Du vet när man läser en riktigt bra bok och inte vill att den ska ta slut? Så är Palmemordet, det bara fortsätter och fortsätter, säger 25-åriga Cornelia Boberg, konferensens yngsta deltagare. Hon sitter vid receptionen och välkomnar deltagarna. Själv är hon en påläst privatspanare, som de som letar svar på gåtan om Palmemordet brukar kallas.  Palmemordsarkivet arrangörer För Cornelia Boberg var det självklart att resa till huvudstaden från småländska Hestra för att gå på konferensen, och betala 950 kronor för inträdet.  – Det är klart, det är ju Palmeveckan! säger hon och förklarar att det är vad hon och de andra privatspanarna kallar dagarna kring årsdagen för mordet. Konferensen arrangeras för andra året i rad av Mattias Kressmark och Jonas Nyman, som står bakom Palmemordsarkivet – en grupp personer som arbetar med att få ut hela mordundersökningen, bestående av hundratusentals dokument. Hittills har de begärt ut 30 000 ark och betalt omkring 60 000 kronor för dem, med hjälp av privata donationer. – En medelålders kuf som inte är särskilt het, så tror jag många tänker på personer med ett intresse för Palmemordet, säger Daniel Camerini.  Han var bara två år när mordet ägde rum. I dag är han 40 år och en av de yngre deltagarna där majoriteten är män i övre medelåldern. – Mordet, utredningen och allt som följt är en outtömlig källa av olika berättelser med massa olika intressanta personer, säger han. Lång lista på teorier om Palmemordet Efter varje föreläsning ges utrymme för frågor, och det sticker alltid upp händer i luften.  Palmemordsutredningen pågick i 34 år och är sannolikt världens största polisutredning. Deltagarna på konferensen är långt ifrån överens om vad det var som hände. Spåren är många. Var den sydafrikanska underrättelsetjänsten eller Sovjetunionens KGB inblandande? Var det Säpos hemliga operation?  Listan på teorier kan göras lång. Samtidigt pekade polisens chefsåklagare Krister Petersson på polisens presskonferens år 2020 ut den så kallade ”Skandiamannen” Stig Engström som misstänkt för mordet. Engström dog i början av seklet och kunde därför inte ställas inför rätta. Undersökningen lades därmed ned. Men varje gång någon tar upp Skandiamannen under söndagens konferens skrattar folk till. Ingen av de SvD frågar tror att Krister Pettersons slutsats är korrekt.  En av dem är Henry Söderström, son till polisen Gösta Söderström som var först på plats vid mordplatsen. Han syns ofta till i forum där Palmemordet diskuteras. Ett eget universum – Världen kring Palmemordet är som sitt eget lilla universum med sina egna karaktärer. Alla från de misstänkta till de som är här i dag och fortfarande vill hitta sanningen, säger Rebecca Angiulli. Hon är 27 år och har rest från Danmark för att delta, tillsammans med några kollegor. De producerar danska podcaster, om bland annat Palmemordet, och är några av dagens talare. – Jag fastnade för mordet tack vare karaktärerna. Alla inblandade är udda på något sätt, som skrivna för en film, säger hon

De samlas för att diskutera Palmemordet efter 38 år


Svenska Dagbladet nomineras till det prestigefyllda journalistpriset Guldspaden för avslöjandet i höstas om hur gängkriminella utnyttjar Spotify för att tvätta pengar. Uppgifterna hade florerat länge – gängkriminella utnyttjar streamingtjänster som Spotify för att tvätta brottsvinster rena genom att köpa fejkade streams och samtidigt bygga gängens varumärken. I september kunde SvD inte bara avslöja att det faktiskt sker, utan också få gängkriminella att själva berätta hur de har utnyttjat den svenska plattformen för penningtvätt.  – Det är ett otroligt teamarbete bakom det här avslöjandet. Ett arbete som ledde till att vi kunde leda i bevis hur Sveriges största techbolag faktiskt blivit ett brottsverktyg för gängen, säger Erik Wisterberg som står bakom granskningen tillsammans med Frida Svensson och Ahmed Abdigadir. Global uppmärksamhet  I artikelserien avslöjades även hur en 17-åring lurade Spotify från sitt pojkrum, med en egenutvecklad programvara för falska lyssningar. En tredje del avslöjade det första dokumenterade fallet i Sverige av en så kallad streamingfarm. Uppgifterna spreds snabbt över hela världen och citerades av medier över hela Europa, i USA och Sydamerika.  En tid efter artikelserien ändrade Spotify sin policy för hur företaget hanterar falska lyssningar. – Jag är så glad att Svenska Dagbladets grävande journalistik uppmärksammas i just detta sammanhang. För mig är Guldspaden Sveriges finaste journalistpris, eftersom det belönar och lyfter fram de journalistiska metoderna. På det sättet är SvD:s journalistik med och utvecklar hela mediebranschen, säger tidningens grävredaktör Anna Tiberg. Nyskapande journalistik Svenska Dagbladet har sedan ett år tillbaka tillfört resurser till den grävande journalistiken och har som ett resultat publicerat flera avslöjanden och granskningar som fått stort genomslag. Förra veckan inleddes den senaste granskningen om sexuella övergrepp inom den slutna psykiatrivården. – Vi vill göra något nytt, något annat och bryta mark – det är precis vad vi har gjort med Spotify-grävet. För i en tid när Sverige skakas av våld, mord och sprängningar blottlägger vi den ömma punkt där populärkultur, gängkriminalitet, avancerade nätbedrägerier och techbolagens enorma makt sammanstrålar på samhällskroppen, säger redaktionschefen Daniel Kederstedt. Tävlar mot fyra bidrag Granskningen ”Spotify och gängpengarna” är nominerad i klassen Storstadstidning. De övriga fyra nominerade är Aftonbladet, för avslöjandet om vad som händer med de kläder som H&M:s svenska konsumenter lämnar in hos företaget för att återvinnas, DN för ”De dolda Rysslandsaffärerna” och ”LVU-skandalen i Älvsbyn”, samt Sydsvenskans ”Fryshusets hemligheter”. Vinnarna avslöjas den 23 mars.

SvD nominerat till Guldspaden för Spotify-granskning


Det kan vara lockade att godkänna deklarationen direkt för att få skatteåterbäringen tidigare. Men det finns goda skäl att ta det lite lugnt och maximera avdragen. Här är fem saker att ha koll på när du deklarerar.   Ränteavdraget innebär att man kan göra 30 procent i avdrag på räntekostnader på sina lån, upp till 100 000 kronor per person. För räntekostnader som överstiger den summan är avdraget 21 procent.  Om du och partner betalar på samma lån, som ni båda är betalningsansvariga för, betyder det alltså att ni som mest kan dra av 30 procent av räntekostnaderna upp till 200 000 kronor. Men, genom att omfördela lånet kan ni öka era ränteavdrag.  – En vanlig anledning till att man vill omfördela ränteutgifter är när en omfördelning möjliggör för båda låntagare att komma under ”taket” på 100 000 kronor, säger Jan Janowski, samordnare på Skatteverket.  Om ni är två på lånet, kan ni exempelvis omfördela en större andel ränteutgifter till den som har ett lägre underskott, som understiger 100 000 kronor.   En annan vanlig anledning till omfördelning är när den ena personen inte har tillräckligt hög inkomst och därmed inte har betalt tillräckligt med skatt för att utnyttja hela skattereduktionen. I det fallet kan den personen med högre inkomster ta en större andel av ränteutgifterna. Fördelningen kan göras antingen direkt på papper när ni fyller i deklarationen eller online via e-tjänsten för inkomstdeklarationen. Kom ihåg att förklara för Skatteverket i sektionen "Övriga upplysningar" hur ni har delat avdraget.  Rot- och rutavdraget är också skattereduktioner, även om det kallas ”avdrag”. Uppgifter om de rot- och rutavdrag man har fått godkända under året finns i deklarationen året efter.  Rot- och rutavdraget räknas ihop och kan högst vara 75 000 kronor per person och år. Rotavdraget får dock högst vara 50 000 kronor per år. Det är först när man godkänner sin deklaration som man begär den slutliga skattereduktionen. Ibland kan det medföra att skatten blir för låg för att dra nytta av rot- och rutavdraget fullt ut.  – Om den slutliga skatten inte räcker kan det vara fördelaktigt att de som är makar eller sambor med gemensamt hushåll omfördelar rotavdraget eller rutavdraget mellan sig, säger Jan Janowski. Omfördelar man avdraget får maka, make eller sambo en skatteminskning med det belopp som går att utnyttja av det omfördelade avdraget. Omfördelning går att göra i pappersdeklarationen men är enklast att göra digitalt. Är man osäker på hur mycket avdrag man kan utnyttja har Skatteverket en beräkningstjänst som hjälper till att uppskatta avdragsbeloppet. Det går att få sin skatteåterbäring utbetald redan den 9–12 april, om man godkänner deklarationen digitalt utan ändringar eller tillägg senast den 3 april. Deklarera kan du göra från den 19 mars. Men innan du godkänner deklarationen är det viktigt att kontrollera att allt stämmer.  Det är till exempel viktigt att se till att du har rätt till avdragen du tänkt göra. Att göra ett avdrag som man inte har rätt till kan vara ett exempel på en så kallad oriktig uppgift.  – Om man har lämnat en oriktig uppgift i inkomstdeklarationen kan man bli skyldig att betala skattetillägg. Skattetillägget uppgår till 40 procent av den skatt som inte skulle tagits ut om Skatteverket hade godtagit den oriktiga uppgiften, säger Jan Janowski.  Både skulderna och antalet skuldsatta hos Kronofogden har ökat. Har du en skuld hos Kronofogden och får skatteåterbäring så kan du räkna med att skatteåterbäringen kommer att användas till att betala av de skulder du har

Deklaration och avdrag: 5 tips till skatteåterbäringen 2024


Laufey lockar inte bara Generation Z att lyssna på jazz och klassiskt. Konserten på Nalen får publiken att jubla över snygga melodier och romantiska texter. Nalen är knökfullt när Laufey Lín Bing Jónsdóttir för första gången besöker Sverige. Känd under sitt förnamn Laufey har den isländska sångerskan, multiinstrumentalisten och kompositören fått så många följare på sociala medier att hon nu turnerar världen runt och kommit upp till över tretton miljoner månatliga lyssnare på Spotify. När hon för fyra år sedan började posta inlägg från studentrummet, där hon varvade egna låtar med jazzklassiker ur ”den amerikanska sångboken”, var hon fortfarande elev på den prestigefyllda musikskolan Berklee i Boston. Nu talas det om hur den 24-åriga Laufey introducerar jazz och klassisk musik för Generation Z, även om många av hennes låtar i praktiken ligger närmare singersongwriter-pop och har potential att tilltala också äldre generationer. Den Grammy hon fick tidigare i år för ”Best traditional pop vocal album” får sägas vara rätt kategoriserad. Så visst är det en blandad publik som slutit upp. En ordenligt inlyssnad skara som sjunger med i alla sånger, även de som är stillsamma som en viskning. Det är ganska så gulligt men Laufey kommenterar det inte. Det är ju så det varit överallt på detta lilla segertåg genom Europa. Att hon är fenomenal på att skriva snygga melodier och garnera dem med välformulerat melankoliska och av filmisk romantik drypande texter visste jag. Men att hon skulle vara så bra och säker på scen blir ändå en glad överraskning. Allt sitter perfekt redan från början när den mjuka bossan ”Fragile” sätter stämningen. Och så fortsätter det. Intimt och lite allvarligt, men uppsluppet mellan de ganska så korta låtarna. Det unga kompbandet är perfekt understödjande när Laufey sjunger med en stämma som kan gå djupt. Inledningsvis kompar hon sig själv på en röd elgitarr men går över till cello under ”I wish you love”, en av få sånger hon inte skrivit själv.  När hon går vidare till flygeln blir inflytandet av klassisk musik tydligare, särskilt under ett intrumentalt interlude som perfekt balanserar på gränsen till det banalt romantiska. Att det får någon att nästan svimma beror antagligen mer på trängseln och värmen framför scenen. Men det löser sig med en flaska med vatten. Allt är familjärt och snällt. Vi följer ju henne på sociala medier, så när tvillingsystern Junia kommer upp på scen för ett violinsolo under ”Best friend” utbryter ett stort jubel. Ja, nog är det ett pärlband av ytterst välkomponerade och lättillgängliga låtar vi bjuds. Men trots att många av dem låter mer 1944 än 2024 blir det ändå inte nostalgiskt.

Recension: Laufey får Nalens publik att jubla åt romantiska låtar


Tv-serien ”Makten” – om Nordens första kvinnliga statsminister – är ett utsökt hopkok av fakta och fiktion. Men när eftertexterna rullar vaknar en inre oro. ”Makten” som går på SVT nu är ljuvligt knäpp. Allmänbildande och nyskapande. Den handlar i korthet om politiker som saknar träning i såväl medie- som krishantering. Det blir roligt. Och känns äkta. Och svårt. För så var det. På den tiden. Nästan överallt i Norden. Plågade politiker med pipa och polisonger. Saliga socialdemokrater med svunna tiders storvulna sanningar. Fulla farbröder dansade hula hula på Mallorca eller åkte tåg genom Norge så tanterna var tvungna att ha extra hänglås på dörren. Denna lek med fakta och fiktion blir naturligtvis ogenomtränglig om man saknar förförståelse. Tv-serien är omskriven och hyllad i Finland, Norge och Tyskland. Även om tyska marknadsförare som vanligt byter bort den adekvata titeln ”Makten” till något de tror är mer lockande, och i mina ögon på gränsen till infantiliserande. På tyska heter serien: ”Smart girls go for president”. Ett pinsamt namn på detta fria, initierade politiska tv-drama om Gro Harlem Brundtland, Nordens första kvinnliga statsminister. Varför är svenskarna inte lika galna i den som vi var i ungdomsserien ”Skam”? Är det för att den handlar om Norge och svenskar som vanligt struntar i norrmän? Eller är det för att svenskar blir osäkra när saker och ting inte går att urskilja som fakta eller fiktion? Att svensken behöver en varudeklaration. Någon som upplyser om att detta minsann är en partsinlaga. Tro inte att det bara finns ett perspektiv, allt är inte en Ikea-manual som säger att det bara går att bygga ihop grejen på ett enda sätt. En statsminister som förtydligar: Det är allvar nu. På riktigt. Tv-serien ”Makten” är inte på riktigt. Den tar sig friheter i formen som får en att hisna. Det sägs att ironi är bortkastat på elever under tolv år. Till och med skadligt. Hur är det med fiktion – på svenskar? ”Makten” handlar om socialdemokratin i allmänhet och Gro Harlem Brundtland i synnerhet. I Norge. Och kanske här. Vafalls. Både här och där? Yes. Denna lek med fakta och fiktion blir naturligtvis ogenomtränglig om man saknar förförståelse. Alltså kunskap. Och den får man inte i en skola där man kastat ut läromedel och i stället låter eleverna forska själva. Kommer nästa generations svenskar klara av att begripa en fiktiv tv-serie om Sveriges första kvinnliga statsminister? Kommer det ens finnas tv-serier? Fiktion: Fantasi. Mellanrum. Drömmar. Och humor. Eller håller fiktionen på att bli en form av subkultur, en källaraktivitet där några poeter sitter och läser högt för varandra för att de tror på det vackra och eviga, och i skubben intill sitter några drömmare som fortfarande kan föreställa sig en annan värld än den de har framför näsan – för de är de sista som lärt sig umgås med fiktion. Tänk en serie om Magdalena Anderssons uppgång och fall. När hon valdes, bortvaldes och sen valdes igen. Vilken rysare. Hennes glansdagar bredvid Sanna Marin med läderjackan, valförlusten, Natofarsen och den politiske vilden Jamal El Haj. Samt spekulationerna om vem som finansierar borgerligheten på Youtube, och den stackars, stackars tyska översättaren som blev syndabock när hennes uttalande om moskéer felciterades. Vilken fantastisk tv-serie skulle det inte kunna bli? Ge den till mig innan vi glömmer fantasins oerhörda potential. Norrmännen kommer i alla fall kunna älska den. På riktigt.

Norska Makten hyllas – men kommer nästa generation förstå den?


Ryska centralbankens pengar har frysts av USA och Europa. Det handlar om cirka 3 350 miljarder kronor och det är nu dags att ge dem till Ukraina, skriver Alexandra Ivanov Hökmark, Rutger Brattström och Anton Lindblad, Timbro. Kampen mot den ryska regimen om Europas framtid är existentiell. Kriget i Ukraina, krigsbrotten och destabiliseringen hotar själva fundamentet i vår fria värld. Ingen uppgift är lika viktig som att säkerställa ett ryskt tillbakadragande.  Just nu ser vi tvärtom en del ryska vinster. Nyligen erövrades den ukrainska staden Avdijivka. Det sker i ljuset av ukrainska larm om brist på ammunition samtidigt som det amerikanska stödpaketet stoppats i representanthuset av republikanerna. Rejäl medvind för Ryssland vore mycket farligt. Om de senaste 15 åren har lärt oss någonting, är det att om den ryska regimen inte stoppas så fortsätter de.  En kedja av svagt västerländskt ledarskap har lett oss fram till det allvarligaste säkerhetsläget sedan andra världskriget. Gång på gång tillåts Putin invadera grannländer som Georgien och Ukraina men även mörda på andra länders territorium utan märkbara konsekvenser, bland andra avhopparen Alexander Litvinenko.  Efter att Barack Obama hotat med röda linjer i Syrien – som aldrig verkställdes 2013  – ockuperades Krim 2014. Inte heller det renderade starka reaktioner. Först när ett passagerarplan, MH17, sköts ner av ryska paramilitära trupper och 298 människor miste livet infördes vissa sanktioner men i mångt och mycket fortsatte Ryssland och regimen att respekteras av väst. Och trots att allt pekade på en rysk invasion av Ukraina 2022 förmådde varken EU eller USA att agera innan ett fullskaligt krig var ett faktum. Nu ser vi på kort tid flera mycket allvarliga händelser. Utöver vissa – om än begränsade – ryska framgångar i kriget har Ryssland efterlyst Estlands premiärminister Kaja Kallas och flera andra baltiska politiker. Detta har skett samtidigt som den amerikanska presidentkandidaten Donald Trumps har hotat med att inte försvara allierade i Nato.  Och den 16 februari mördades den ryska oppositionsledaren Aleksej Navalnyj trots att USA:s president Joe Biden personligen varnat Vladimir Putin för förödande konsekvenser. Västvärlden måste nu agera för att stoppa den ryska framfarten. Ingenting är lika viktigt som att visa kollektiv styrka och lägga kraft bakom våra ord. Till att börja med måste det militära stödet till Ukraina öka. Det åligger samtliga EU-länder att öka sitt bilaterala stöd. Det svenska bidraget till Ukraina på nu 37 miljarder, framför allt under den nya regeringen, är imponerande men inte tillräckligt. Därtill måste vi omgående få fart på produktionen av ammunition.  Därefter måste sanktionerna skärpas. Det handlar bland annat om att motverka tredjelandslösningar – att varor går via en mellanhand som till exempel Kazakstan. Därtill bör alla ryska medborgare med koppling till regimen, med undantag av utvald diplomatisk personal, omedelbart utvisas från EU. Slutligen, och viktigast av allt, måste EU och USA gå vidare med att använda de frysta ryska tillgångarna till att stödja Ukrainas krigsinsats och återuppbyggnad.  Ett gediget förarbete har redan genomförts. Under det svenska ordförandeskapet i EU förra våren tillsattes en arbetsgrupp som dels kartlade frysta medel som tillhör ryska centralbanken, dels gav vägledning om den invecklade juridiska processen. De slog bland annat fast att det rörde sig om totalt cirka 300 miljarder euro (3 350 miljarder kronor) placerade utomlands varav drygt 200 miljarder euro inom EU, framför allt i Belgien. Det mest kraftfulla verktyget vore att utmäta pengarna. Om Ryssland tvingas böta 300 miljarder euro för kriget i Ukraina och mordet på Aleksej Navalnyj ändras spelplanen.  Det finns samtidigt argument mot att ge bort pengarna, som bland annat lyfts av den europeiska centralbankens ordförande Christine Lagarde

Timbro: Låt Ryssland böta 300 miljarder euro


Jakten på den psykoaktiva substansen melange på ökenplaneten Arrakis i Frank Herberts roman från 1965 har underhållit flera generationer science fiction-fans. Dess centrala betydelse för uppkomsten av en fiktion som skildrar livets ekologiska villkor brukar dock sällan uppmärksammas. Stora sandkullen i Halland kan vara Sveriges största sanddyn, 36 meter hög. Till skillnad från dyner av lös så kallad flygsand är den mer eller mindre permanent, eftersom den är bevuxen med träd. För några hundra år sedan jobbade Hallands bönder nämligen hårt med att plantera växtlighet för att hålla fast sanden. Invasiv vresros har också tagit över dynerna och fixerat sanden längs stränderna. De här olika effekterna har lett till att biotopen i grunden har förändrats, och många arter som funnits där är hotade. Numera görs ett stort arbete för att restaurera de blommande sandhedarna. I slutet på 1950-talet blev författaren och journalisten Frank Herbert intresserad av ett projekt för att stoppa flygsand i Oregon. Han började arbeta på en artikel som han gav rubriken ”They stopped the moving sands”, men den blev aldrig publicerad. Under arbetet blev han alltmer intresserad av sand och öknar och ökenlevande folk. Han blev så inspirerad att resultatet i stället blev romanen ”Dune” som gavs ut 1965 (på svenska 1982, betitlad ”Arrakis – ökenplaneten”), som med tiden har blivit ett kulturellt fenomen. Nu senast är den aktuell genom en ny filmatisering, i två delar, av den kanadensiska filmskaparen Denis Villeneuve, där den första delen kom 2021 och del två har premiär nu i dagarna. För den som ser filmen, eller läser boken för första gången, är det kanske inte uppenbart att romanen en gång var banbrytande som ekologisk fiktion. På ytan är ”Dune” en storslagen äventyrshistoria, tydligt rotad i science fictions rymdoperatradition med planetäventyr och galaktiska krig. Den är också en produkt den tidsanda som gav upphov till den ”nya vågen” av science fiction, som fokuserade på människans psyke och inre rymder snarare än färder i den yttre rymden. Förändrade medvetandetillstånd och särskilda psykiska krafter är mycket viktiga inslag. Men samtidigt är romanen skriven under ett decennium som gav oss Rachel Carsons ”Tyst vår” och som förde upp miljöfrågor på den politiska agendan. Innan dess hade ekologiska motiv varit ganska sällsynta i skönlitteraturen, men de började nu förekomma oftare och tas på större allvar. Science fiction var tidigt ute med att utforska detta tema jämfört med annan litteratur, och just ”Dune” brukar räknas som en brytpunkt. Berättelsen handlar den unge Paul Atreides, son till en hertig som av kejsaren blir tilldelad ökenplaneten Arrakis att förvalta. Planeten är den enda källan till en psykoaktiv substans kallad melange som kan förlänga livet men som också är nödvändig för att göra långa rymdfärder möjliga. Paul har särskilda förmågor, vilket gör honom till en sorts frälsargestalt. Författaren Frank Herbert har själv sagt att han i första hand ville skriva en berättelse om farorna med att följa starka ledare. Maktkamperna och intrigerna som uppstår kring viktiga naturresurser bildar en perfekt bakgrund. På Arrakis lever också fremen-folket, som anpassat sitt liv till den ogästvänliga miljön och vet hur planeten fungerar. De sitter på den ökenmakt som Paul Atreides ser möjligheter att använda för att värja sig mot sina fiender. Det är en ambitiös berättelse, och på flera sätt lite före sin tid. Det ligger nära till hands att tolka melange som en metafor för olja, och maktkamper i öknen kom ju också att bli nyhetsstoff i och med oljekrisen ett tiotal år senare. Sannolikt gick dock det ekologiska motivet den genomsnittliga samtida läsaren förbi

Många missar vad ”Dune” egentligen handlar om


Han var kamraten som fick mig att tänka de första djärva tankarna om ett annat slags liv än det utstakade. Horace Engdahl minns författaren och vännen Anders Hallengren, som gått bort vid 73 års ålder. Har vi inte alla i ungdomen varit vän med någon som snabbare än vi själva rusade in i vuxenheten, som behärskade avancerade kulturella referenser när vi själva var kvar på skolbänksnivån, citerade författare och filosofer vi aldrig hört talas om, hade koll på udda musik, kände till ny konst och hittade till egendomliga klubbar? En kamrat som fick oss att tänka de första djärva tankarna om ett annat slags liv än det konventionella som föräldrar och lärare ansåg lämpligt för oss? Som gav oss mod att vara någonting mer än bara duktiga, som fick oss att glänta på dörren till nattens mänsklighet? Tonåren är den tid då sådant brukar inträffa.  För mig var Anders Hallengren denna person.  Anders var min John Lennon. Han var låtskrivare, ledare, musikaliskt lokomotiv för några krängande vagnar av vilka jag var en. Vi kallades oss The Orcs. Det betyder ”Späckhuggarna”, och jag är rädd att det ofta lät därefter. Låt oss säga att vårt klangideal var eklektiskt. Jag hör i minnet vår version av The Drifters lättjefulla ”Under the boardwalk” men också rockiga låtar till vilka Anders, påverkad av Bob Dylan och av bluesen, skrev infallsrika texter på avancerad engelska med titlar som ”Highgrade lowbrow” och ”The millenious mischievous midnightskulker”.  Någon framtidsutsikt hade väl inte bandet och Anders skulle snart hitta mer kongeniala sammanhang för sin talang, men den tid vi höll på tillhör mina bästa minnen. Det finns inspelningar – tejpen ligger någonstans – men de kommer aldrig att offentliggöras.  För en kort tid sedan fick jag veta att cancern tagit hans liv, ett halvår efter det att sjukdomen upptäcktes vid en rutinkontroll. Han blev 73, resenär och skriftställare med ett stort internationellt kontaktnät, men fast jag visste det och fast vi sågs då och då genom åren, kunde jag aldrig föreställa mig honom annat än som en ung man.  Anders Hallengren var en av våra främsta kännare av Swedenborg, en lärd uttolkare av Petrarca, litteraturhistoriker och idéhistoriker med ovanlig bredd, som skrivit om fler ämnen än jag kan räkna upp och i åtskilliga genrer från den lärda essän till lyrik och aforism.  Den tyngsta posten är väl doktorsavhandlingen, framlagd på Stockholms universitet 1994: ”The code of concord: Emerson’s search for universal laws” om samspelet mellan etik och estetik hos filosofen Emerson och dess grund i tron på lagbunden utveckling. Han hade studier vid Harvard bakom sig och hade lärt sig litterär analys på den berömde Harry Levins seminarium. Han kom alltmer att bli en författare på engelska, vilket han behärskade med sådan säkerhet att Olof Lagercrantz en gång jämförde hans språkbyte med Joseph Conrads. Essän ”Nelson Mandela and the rainbow of culture” har sedan den publicerades för 20 år sedan varit en av de internationellt mest citerade texterna av någon nutida svensk humanist. Anders betraktade själv boken om hans seglande förmödrar, ”Ocean bound women”, utgiven av World Scientific Publishing 2022, som sitt om inte främsta så i varje fall viktigaste verk. Den bygger på en dagbok skriven under en resa på världshaven på 1880-talet av hans farmors syster. Dokumentet inramas av en färgrik skildring av den svenska seglande oceansjöfarten i slutet av 1800-talet, så att boken ter sig som en blandning av äventyrsroman, sjöfartshistoria, familjekrönika och själsdokument. Anders bevarade genom åren manuskript och föremål från äldre generationer av hans familj, dagböcker, sjömanskistor, fotografier. Det tyngde honom och sporrade honom, ett särskilt uppdrag från de döda

Horace Engdahl: Anders Hallengren var min John Lennon


Autonoma AI-drönare och avancerat cyberförsvar blir allt viktigare för framtidens krig. Samtidigt sker teknikutvecklingen i näringslivet snarare än inom det militära. Det säger överbefälhavare Micael Bydén. – När jag besökte Ukraina i slutet av förra året blev jag mycket imponerad av disciplinen och uthålligheten hos Ukrainas krigsmakt. Men också av den sofistikerade techsektorn, och samarbetet dem emellan. Det var under ett panelsamtal på Techarenan i Stockholm i fredags som Micael Bydén talade om det ökande behovet av samarbete mellan näringslivet och Försvarsmakten, med Ukraina som exempel. Han målar upp en bild av en allt osäkrare omvärld. Samtidigt som vi är på väg in i ett tredje år av krig i Europa ökar osäkerheten i Mellanöstern och terrorhotet är fortsatt högt. – I vår snabbt föränderliga värld utvecklas krigföringen hela tiden, och vårt förhållningssätt till försvar måste därför utvecklas hela tiden. Överbefälhavaren återkommer till begreppet Dual use, alltså teknik som både har civila och militära användningsområden. – Genom historien har mycket ny teknik utvecklats inom militären, internet och radar är två exempel. Men nu sker utvecklingen av viktig teknik inom exempelvis cyberförsvar och AI främst i den privata sektorn. Men de bidrar fortfarande till militär kapacitet. Måste gå snabbt ÖB tar upp hur samarbetet med näringslivet sett ut historiskt. – Vi var mästare på koordination och samarbete, men det var i en annan tid. För oss betydde det att vi hade obegränsat med tid men inga pengar. Nu behöver vi agera, hotet finns där, det finns pengar men inte tid, säger Micael Bydén, och fortsätter: – Tänk er en framtid där näringslivet och Försvarsmakten samarbetar kring autonoma drönare med avancerad AI för spaning och övervakning, eller avancerat cyberförsvar. Det finns så stor potential, tekniken finns antagligen där ute, men vi måste förklara vad vi vill ha. Och det behöver gå snabbt, enligt Försvarsmaktens högste chef. – En av mina Nato-kollegor har sagt: mer, snabbare, överallt. Och jag kunde inte hålla med honom mer. ”Kräver holistiskt förhållningssätt” Micael Bydén understryker att Försvarsmakten i högsta grad är intresserade av ”aktörer som normalt sett inte samarbetar med oss”. – Ett effektivt försvar kräver mer än militär kapacitet, det kräver ett holistiskt förhållningssätt. Vi tror att våra militära problem kommer att stimulera teknikutvecklingen inom det civila.  Enligt överbefälhavaren har Försvarets Materielverk (FMV), en mycket viktig roll att spela i samarbetet mellan det militära och civila. – De har ett strategiskt tillvägagångssätt som ser till att investeringar i teknikutveckling går i linje med Försvarsmaktens intressen. Men vi måste säkerställa snabb utplacering av ny teknik för att möta nya hot, och minska de byråkratiska hindren.

ÖB: ”Framtidens krig kräver cyberförsvar och AI-drönare”


Lena Einhorns bok ”Kameleont” skildrar ryska demokrater och liberaler som av olika skäl duperades att stödja Vladimir Putin på hans väg mot makten. På kampanjhögkvarteret jublade de församlade. De var demokrater och liberaler, men också skickliga kommunikatörer. Precis den sorts människor som hade framtiden för sig vid millennieskiftet – också i Ryssland, såg det ut som.  Vladimir Putin lät som om han redan längtade till det normala liv som nekas monarker och högt uppsatta politiker. Valnatten den 26 mars år 2000 var deras verk, så kände de i alla fall själva. De hade fått Vladimir Vladimirovitj Putin vald till landets nye president. Vad hoppades de på, den där kvällen då de skålade och hurrade? Förespråkare av ekonomiska reformer, som Anatolij Tjubajs och Michail Kasianov, hade sannolikt tilltalats av budskap som: ”Vi behöver fler viljor, och en fri och öppen ekonomi. Entreprenörsklassen bör utgöra grunden för framstegen i vårt samhälle.” Kampanjstabens biträdande chef Ksenja Popnomarjova från den privata tv-kanalen ORT tilltalades kanske mer av tanken att fler viljor skulle betyda medial pluralism och frihet. Både kampanjarbetarna och väljarna hade antagligen imponerats av hur motvilligt den blivande presidenten ens kandiderat, och vilken mogen syn han hade på ämbetet. Vladimir Putin lät som om han redan längtade till det normala liv som nekas monarker och högt uppsatta politiker: ”Jag måste alltid ha i åtanke att jag om några år kommer att leva som en vanlig medborgare, och att jag då kommer att konfronteras med allt jag gjort vid makten. Det är en bra sak att minnas varje gång man tar ett beslut, eller ägnar sig åt monarkiska fantasier”, sade han. Och lade till att det är just den begränsade tiden vid makten som gör demokratier mer motståndskraftiga och effektiva. ”Kameleont” (Norstedts) är den talande titeln på författaren Lena Einhorns nytkomna dokumentära berättelse. Här får vi följa Vladimir Putins väg, från stationeringen som KGB-agent i östtyska Dresden vid tiden för kommunismens fall 1989, och klättringen till maktens topp först i Sankt Petersburg och sedan i Moskva under 1990-talet. Boken slutar någon gång efter midnatt den 26 mars år 2000, då Putin precis valts till president. Valets segrare har då efter en skål och ett kort tal lämnat kampanjstabens fest och gått vidare. Som vi numera vet låg Putins lojaliteter aldrig med de demokrater och liberaler som fick honom vald. Det var bara något de trodde – och som han fick dem att tro genom att säga rätt saker och handla som om han var en obrottsligt lojal tjänare. Många stödde förvisso Putin av opportunistiska eller direkt korrupta skäl, snarare än av ren idealism, eller för att en seger för kommunisternas kandidat vore värre. Samtidigt blottlägger Einhorns skildring hur mycket av Putins agerande som blir tydligt redan i lokalpolitikens Sankt Petersburg under 1990-talet. Ända från början försnillas enorma medel under hans administration. Relativt tidigt börjar även de som kritiserar honom eller bara står i vägen för hans maktambitioner att mördas. Även den demokratiaktivist som tar Putin under sina vingar som borgmästare i Sankt Petersburg, juristen Anatolij Sobtjak, dör – sannolikt mördad för att inte störa Putins presidentkandidatur. Frågan om liberalt sinnade demokrater kan ha något att vinna på en politisk koalition med en hårdför nationalist är förstås aktuell också i våra dagar.  Andra som får sätta livet till i detta syfte är de ryssar som sprängs i fyra bombdåd under hösten 1999. Attentaten skylls på tjetjenska terrorister. I själva verket planterades bomberna av den ryska säkerhetstjänsten FSB. Allt för att få Putin att som nyutnämnd premiärminister se handlingskraftig ut, med en hård linje mot terrorn och krig i utbrytarrepubliken Tjetjenien


Oscar Properties uppgång och fall summerar en märklig tid. Men vad händer nu när luften gått ur idéerna om att bygga exklusiva lägenheter? En lösning finns i skuggan av de två tornen. Tornen står kvar.  Men nog är det en stadsbyggnadsepok som fått ett abrupt slut. Oscar Properties, som byggt Norra tornen i Stockholm, begärdes förra veckan återigen i konkurs. Det ser mörkt ut för bolaget som bildades 2004 med visionen att ”skapa unika, designade, kreativa och moderna bostäder”. Oscar Properties är inte bara ett fastighetsbolag – det symboliserar ett 2000-tal med bostadsrally, storstadsromantik och rekordlåga räntor. Det var en tid av lättsinne, höghusdrömmar och idéer om att staden ska byggas för ”den kreativa klassen”.  Tvillingtornen i Hagastaden dyker ständigt upp i Stockholms skyline. De är ett monument över en tid som alldeles nyss passerat, men som ändå känns märkligt avlägsen.  För Oscar Properties började det hela med att gamla hus byggdes om till exklusiva lägenheter. Grundaren Oscar Engelbert hade sett industriloft och spännande nya lyor i gamla hus i New York. Klart att detta skulle göras även i Stockholm.  Oscar Engelbert dammsög stan på gamla posthus, skolor och industrilokaler som kunde byggas om. Det blev succé. Folk köade i dygn inför säljstart; det såg ut som tonåringar som drömde om att få se sina idoler, men det var alltså vuxna människor som köade för att köpa en dyr och stilren bostadsrätt i en gammal fabrik. Byggde för den kreativa klassen Oscar Engelbert förstod att många längtade efter något annat än de stora byggbolagens slentrianmässiga nyproduktion. De ville ha mer omsorg om arkitektur och detaljer. De ville ha autenticitet och identitet.  Han fortsatte med nybyggen och krokade upp internationella arkitektstjärnor som Bjarke Ingels och Herzog & de Meuron. Man kan lugnt säga att han skapade en egen nisch och höjde temperaturen på Stockholmsarkitekturen. När det var dags för Norra tornen blev det holländska Rem Koolhaas kontor OMA som staplade klossar till ett skulpturalt bygge. Det blev spännande design men också ett brutalt möte med den omgivande staden. Oscar Properties gav oss internationell stjärnarkitektur och spektakulära hus. Bolaget symboliserar samtidigt en tid av överdriven tro på internationell märkesarkitektur – den kan ju trots allt inte ge svar på hur våra städer ska utvecklas och möta olika utmaningar.  Det tidiga 2000-talets syn på stadsplanering (”bygg för den kreativa klassen, kalla in kändisarkitekter och sätt staden på kartan!”) kan te sig naiv i dag, när klimathot, polarisering och segregation tornar upp sig som allt mer akuta problem.  Oscar Properties nisch har varit bostäder för välbeställda; SvD:s recensent Joanna Zawieja skrev om Norra tornen som miljonprogrammet för de rika. Det har också varit ett krasst stadsbyggande. När Stockholms stad och Oscar Properties 2013 presenterade tvillingtornen innehöll de ett designmuseum högt upp i det ena tornet – ett sätt att ge något tillbaka till allmänheten, med tanke på hur bolaget fick ta för sig av stockholmarnas skyline.  Men det blev inget av det. Erik Slottner, i dag civilminister, då gruppledare för KD i Stockholm, rasade i lokaltidningen Mitt i Vasastan: ”Att först lova kultursatsningar och publika lokaler för att sedan i elfte timmen dra tillbaka löftena och göra bostäder åt privatpersoner är ett oacceptabelt tillvägagångssätt.” Lösningen kan finnas nära Så vad händer nu? Oscar Properties är i kris och människor är inte längre sugna på att belåna sig upp till tänderna. Inredningsreportagen från Norra tornen har efter hand kompletterats med rubriker om krånglande hissar och läckande avlopp i lyxlyorna. Ingen pratar längre om kändisakademikern Richard Floridas idéer om att bygga för den ”kreativa klassen”; Norra tornen framstår som sista sucken för Floridas urbana filosofi som var så präglande för det tidiga 2000-talets stadsbyggande

Norra tornen av Oscar Properties står som ett minne


En åldrande elit samlas för att göra sin tynande stämma hörd på ett fullsatt riksdagsseminarium. Här lever drömmen om att S och M gör upp. Men ett parti är plötsligt försvunnet.  Det är svårt att beskriva riksdagsseminariet “Med Sverige genom krisen” jag bevittnade i veckan. Det känns nästan lättare att göra en litterär analys. Vid en första läsning handlade det om politikerna, som liksom efter 90-talskrisen, idag skulle kunna enas om blocköverskridande reformer. Undertexten var näringslivets drömmar om ett S och M-styre.  Ytterligare ett lager var att 40-talisternas en gång så mäktiga stämma tynar, men fortfarande kan dominera offentliga rum. Den svenska boomer-eliten gör mental döstädning och har en del att säga till en förändrad samtid. Flera av talarna (och åhörarna) anmärkte på hur skönt det var att få prata och lyssna till ”riktig politik” till skillnad från det som medierna varit besatta av den senaste tiden. Vad Magdalena Andersson skrivit i tyska tidningar eller SVT:s Uppdrag Granskning avslöjande om statsministerhustruns flygande. Intresset var så stort att andrakammarsalen var fullpackad.   En hel förmiddag.   En plenifri vecka.  Vilket i riksdagsseminarie-världen gör detta till motsvarigheten till Taylor Swifts “The Eras Tour”. Samtidigt var det ett annat UG-avslöjande, destillerat till ett minnesvärt citat, som var grunden till seminariet – Leif Östlings “Vad fan får jag för pengarna?”.  Den tidigare Scania-vd:n Östling tvingades sluta som ordförande för Svenskt Näringsliv, men startade då ”Kommissionen för skattenytta” som lyft frågan om hur samhälliga resurs används och som fått Socialdemokraterna och Moderaterna att gemensamt bjuda in till seminariet.  När Östling själv uppträdde som finalframträdande kändes det som ett amerikansk presidentval. Med Biden-darr på stämman förklarade 78-åringen hur hantverkare kommit fram och tackat honom för att han sagt sanningen. Östling berättade om sin kamp mot byråkrater på Scania, som en gång varit “överingenjörernas paradis”.  Han sa också att den gamla arbetskraftsinvandringen tjänat industrin väl, men att nyare grupper från Afrika och Mellanöstern har så dålig utbildning att de inte kan jobba i dagens avancerade industriella system: “De fattar inte och ger upp”.  En kommentar som lämnades hängande och kanske säger något om den rådande tidsandan. En yngre åhörare konstaterade efter seminariet att det hen tog med sig mest var värdet av att bli miljardär. För då måste alla lyssna på en. Men varför drar jag upp folks ålder och inte det som sägs? Varför spektaklet och inte innehållet? Är det inte ett uppenbart självmål när en av moderatorena var journalisten Marianne Rundström, som efter att hon fått sparken från SVT varit affischnamnet för åldersdiskriminering? Dels för att åldrande var ett genomgående tema.  Nationalekonomen Lars Jonung lyfte demografin som förklaring till tillväxt och att hans generation hade haft den långa sikten, men att blicken nu riktades mot kyrkogården. Det var en påminnelse om att dessa röster inte kommer att vara med oss för evigt, och det gäller att passa på att lyssna.  Den existentiellt påfrestande insikten att föräldrar dör var en klangbotten som förstärktes av Jonungs felklickade slides där 50-talisten Scherman fick agera den yngre genrationens roll som tech-support. Dels också för att jag inspireras av fyrtiotalist-självförtroendet att ta plats och säga vad man tycker. På onsdagens scen fanns det en hel del som rent mentalt får klassificeras som heders-boomers, alla med hög intellektuell trovärdighet, men som också vet att tjusa en publik. Det var en förmiddag med oväntat många flabb. Först ut var ekonomerna Klas Eklund och Annika Winsth

Henrik Torehammar: Det kan vi ta med oss från 40-talisterna


Nicolai Tangen är en av finansvärldens rockstjärnor, med över 16 000 miljarder i förvaltning och en egen podd som lockar toppchefer. Just nu har norska oljefondens vd fokus på tre saker: inflation, geopolitik och fastighetsmarknaden.  Kan ett jobb med en årslön på 7 miljoner kronor vara ett sätt att ge tillbaka till sitt land?  Frågan är högst relevant när det gäller Nicolai Tangen.  År 2005 var han en av grundarna till hedgefondbolaget AKO Capital i London. Under 15 år var Tangen både vd och ansvarig för kapitalförvaltningen i firman. AKO växte snabbt och nådde ett förvaltat kapital om flera hundra miljarder kronor. Så det var en rejäl skräll när Norges centralbank för knappt fyra år sedan meddelade att den stormrike Tangen skulle bli vd för Norges Bank Investment Management, NBIM, som sköter Statens pensjonsfond utland – i dagligt tal, Oljefonden.  För kunna ta jobbet gav Nicolai Tangen bort hela sitt majoritetsägande i AKO till en välgörenhetsstiftelse han hade bildat. En post som då var värd kring 10 miljarder kronor, enligt norska tidningen VG. Men så är Tangen ingen vanlig finansman. Mitt i karriären tog han en master i konstvetenskap och i femtioårsåldern läste han psykologi på London School of Economics.  – Jag tänker, vad är de tre viktigaste sakerna för mig just nu. Jag tycker det är jättekul med kapitalförvaltning och att utveckla organisationen är väldigt givande, säger Nicolai Tangen.  – Sedan är detta en möjlighet för mig att ge något tillbaka till landet, att göra något bra för Norge. SvD får några minuter med honom på Handelshögskolan i Stockholm. Han har just föreläst om ledarskap, entreprenörskap och karriär under Handelsdagarna, en jobbmässa organiserad av studentkåren. Norges finanssektor är i vanliga fall kanske inte det hetaste när handelsstudenter drömmer om framtiden. Men är aulan proppfull.  Så är Nicolai Tangen också något av superkändis i finansvärlden. Han har den egna podden ”In good company”, där han intervjuar ledare för några av världens största företag. Spotifygrundaren Daniel Ek och avgående Volvo-ordföranden Carl-Henric Svanberg är två svenskar som varit med på senare tid. Liksom cheferna för Siemens, Citi och Morgan Stanley. På sitt instragramkonto postar Tangen löpande från podden, den egna verksamheten och möten med toppar som Bill Gates. Från scenen på Handels har han gett studenterna såväl karriärråd som livsråd, exempelvis vikten av att våga misslyckas. – Om du åker skidor i en vecka utan att ramla en enda gång, då har du inte utmanat dig själv tillräckligt mycket. Som jag set det, har du aldrig misslyckats, då har du inte tagit dig an något som är tillräckligt svårt.  Nicolai Tangen är numera tjänsteman i statsförvaltningen. Även om årslönen är hög för en statsanställd, är det ingen tvekan om att det hade varit ekonomiskt mer fördelaktigt för honom att stanna kvar i Londons finansvärld.  Samtidigt är det ingen obetydlig skuta han nu rattar. Oljefonden är världens största fond, alla kategorier. Den har tillgångar på runt 16 500 miljarder norska kronor, motsvarande cirka 3 miljoner kronor per norrman. Bara i fjol växte kapitalet med drygt 3 300 miljarder kronor.  Två tredjedelar var avkastning på befintligt kapital. Sista tredjedelen var en kombination av nya pengar som flödade in från plattformarna i haven utanför Norges kust och valutaeffekter.  Sedan första insättningen 1996 får Oljefonden enbart placera förmögenheten i utländska tillgångar. Den norska kronan har precis som den svenska tappat i värde de senaste åren. Det gör utländska tillgångar dyrare för Oljefonden, men trissar också upp värdet på den befintliga portföljen

Nicolai Tangen om Oljefondens strategi: ”Ingen revolution”


Teaterns hierarkier och konstens frihet är aktuella teman när Folkteatern i Göteborg sätter upp ”Bröderna Mozart”. Skickligt utmejslade typer skapar dråplig komik. På Folkteatern i Göteborg har Frida Röhl adapterat Suzanne Ostens guldbaggebelönade film ”Bröderna Mozart”, komedin om en regissör med starka konstnärliga visioner som sätter upp en okonventionell ”Don Giovanni” i ett anrikt operahus. Det är ett modigt företag att omvandla en så stark film till teater. Minnesbilderna av Ostens film riskerar att skymma scenens förutsättningar och möjligheter. Publiken bjuds att bevittna ett veritabelt repetitionskaos. I komikens botten finns ett försvar för konstens rätt att vara just kaotisk. Kulturens värde hävdas i en tid av ekonomiska neddragningar: Om konsten och kulturen utplånas vad har då en nation att försvara, sägs i en dagsaktuell kommentar riktad ut mot publiken. Institutionens tröga strukturer markeras av en scenbild inspirerad av en barockteater. Ur denna scenbild smyger Magnus Kreppers regissör Walter fram i en smidig dansliknande mim, som en slags konstens gud och djävul samtidigt. Men sångarna vill inte ha sitt konstnärskap nedkladdat av regissörens självförverkligande. De vägrar sjunga skalliga, iklädda laxrosa tyllmoln. De protesterar våldsamt i publikens namn och för den stora operakonsten. I repetitionsröran, till Joel Igor Hammad Magnussons elektroniska omtolkning av Mozarts musik, gör Nina Haber sångaren Marian. Hon ser på sin före detta man, regissören, med löje medan Elsa Kihlberg i ett utbrott skriker att hon är Donna Anna. Jonas Sjöqvists propre, instängde Olof vet inte vilket ben han ska stå på och Ludvig Stynsbergs musiker hävdar sin fackliga rätt att slippa agera tystnaden. Kjell Wilhelmsens Eskil som kan sin operahistoria ifrågasätter envist regissörens infall.  Scenografen Franka (Sanna Hultman) betraktar nöjt den grav i scengolvet hon på eget bevåg fixat med en motorsåg. Mozart själv (Andrea Edwards) kilar fnittrande omkring på scenen och uppmanar till regelbrott medan receptionisten Malla (Anna Lundström) håller styr på en väntande barnkör. Då och då dyker också den beslutsobenägna operachefen upp, spelad av Lena B Nilsson. Mötet mellan skådespelarnas skickligt utmejslade typer är grunden för föreställningens dråpliga komik. Uppsättningen handlar också om makt och hierarkier på teatern. Tydligast gestaltas det i en scen där städarna inte får köpa mat på samma ställe som den konstnärliga personalen. Men städarna, spelade av operahögskolepraktikanterna Millan Baeckström och Jonas Egfors, är också de, som när kaoset är som värst, troget står kvar och gudalikt sjunger Mozarts arior och duetter. Första delen av föreställningen fokuserar regissören Walters vision och motståndet, vilket också medför att Kreppers skådespeleri dominerar. Det gör scenframställningen odynamisk. Efter mitten, samtidigt med att rollerna släpper sina motsatspositioner, börjar det också hända något med själva föreställningen. Den får mitt i komiken ett annat tempo och ett andlöst allvar. Konsten får segra. Trots en repetitionsprocess som slutar i en apokalyps med en full regissör, slagsmål och gyttjebad blir det mirakulöst nog premiär.

Recension: ”Bröderna Mozart” på Folkteatern är dråpligt komisk


KULTURDEBATT | Nu är det fyra år sedan den så kallade ”domen” mot Gui Minhai föll i Kina. Sedan dess har han övergivits av den svenska regeringen, skriver debattören och författaren Kurdo Baksi. Den 25:e februari är det fyra år sedan Kinas kommunistparti (CCP) skickade ut ett kort pressmeddelande om att den svenske medborgaren och förläggaren Gui Minhai dömts till tio års fängelse ”för att ha försett utländsk makt med underrättelser”. I Gui Minhais fall har troligen ingen rättegång ägt rum, eftersom Kina vägrar att visa Gui Minhai för omvärlden. Sveriges utrikesdepartement har meddelat att Kina inte heller informerat Sveriges ambassad i Peking om att en rättegång skulle hållas. Inga svenska diplomater tillåts besöka Gui Minhai i hans fängelsecell någonstans i Kina – något som annars är brukligt när svenska medborgare är dömda för brott utomlands. Kina vill framstå som en rättstat genom att hänvisa till en rättegång, men sanningen är besk: yttrandefrihetsfientliga kommissarier från CCP sitter och formulerar några rader som döpts till ”dom” och som publicerats på en domstols hemsida. Trots att det gått fyra år sedan den så kallade ”domen” föll har inte ens Sveriges utrikesdepartement fått tillgång till ”domen”. Gui Minhai har övergivits av de svenska myndigheterna. Sverige har till exempel inte infört några sanktioner mot olika kinesiska justitieministrar eller eller ledningen för fängelset där Gui Minhai befinner sig.  På så vis påminner hans fall mycket om en annan svensk publicist, Dawit Isaak, som också övergetts av de olika svenska regeringarna. Trots att Dawit suttit i fängelse i mer än 22 år för att ha utövat sin yttrandefrihet anser inte Eritreas despotiske president Isaias Afewerki att han förtjänar en rättegång. Gui Minhais öde berör många svenskar. Tre frågor får jag ofta om Gui Minhai runt om i Sverige: Varför är man i Kina så rädd för en man från Göteborg?  Varför döljer Kina Gui Minhai för omvärlden?  Har Gui Minhai endast svenskt medborgarskap? Den kinesiska makten är rädd för Gui Minhai, eftersom han publicerade regimkritisk litteratur i Hongkong, och lyckades sälja i stora upplagor i fastlands-Kina. CCP är rädd för människor som vägrar hålla sig inom de ramar som det utstakat. Genom att straffa Gui Minhai hårt vill Kina skrämma kinesiska såväl som icke-kinesiska publicister runt om i världen från att publicera kritik av de kinesiska makthavarna. Kina döljer Gui Minhai för omvärlden, eftersom man är rädd att Gui Minhai ska berätta om hur han kidnappades i Thailand av agenter och fördes landvägen ända till Kina. Kinas kidnappning av Gui Minhai i utlandet bryter mot internationella konventioner. Kina vill således dölja sin smutsiga byk. Sedan Gui Minhai ”dömdes” har situationen för yttrandefriheten blivit än värre. För närvarande sitter 108 journalister i olika fängelser runt om i Kina bara för att de har utövat sitt yrke. Och i början av februari i år dömdes den australisk-kinesiske författaren Yang Hengjun till villkorligt dödsstraff. Domen kan komma att omvandlas till fängelse. Och så gällde det Gui Minhais medborgarskap: Ja, Gui Minhai har endast svenskt medborgarskap. I hopp om att hans hemland Sverige skulle ge honom stöd vid problem utanför Sverige sa han aktivt upp sitt kinesiska medborgarskap för flera decennier sedan. Tyvärr har hans förhoppningar om stöd grusats.

Kulturdebatt: Kurdo Baksi om Gui Minhai och regeringen


Omar har sitt svenska pass. Nu vill hans pappa att han ska hjälpa släkten att fly det brinnande Syrien. Amer Sarsours debutroman handlar om plikt och dygd – det gör Therese Eriksson på gott humör. Knappt halvvägs in i Amer Sarsours ”Medan vi brinner” når huvudpersonen Omar en brytpunkt, eller snarare en smärtpunkt: han säger nej till att låta en kvinna med tonårsson på flykt att följa med på uppdraget att föra hans kusiner från södra Italien till Sverige. Han säger nej eftersom uppdraget att bara få kusinerna, som kommit över Medelhavet, till Sverige med sina falska pass är riskabelt nog som det är. Hans nej må vara rationellt i stunden, men det fräter i och förändrar honom. Amer Sarsours debutroman är en berättelse om flykt, men intressant nog berättad ur ett lite ovanligt perspektiv, ett som samtidigt är inifrån och utifrån: Omar är den som sedan länge nått säkerheten i Sverige, som åtnjuter det svenska passets alla privilegier, och som sticker ner till Italien för att hjälpa kusinerna med en rörig blandning av superhjälteambitioner och trulig motvillighet i bröstet. Det är 2013, Syrien står i lågor, och det är hans pappa som bett honom. Då går det inte att säga nej. Romanen utspelar sig för bara ett drygt decennium sedan, men det går inte att komma ifrån att den på många sätt skildrar ett annat Sverige. Hösten 2013 ger Migrationsverket permanenta uppehållstillstånd till alla syrier och statslösa som kommer från det krigsdrabbade Syrien. Bara ett par år senare svänger politiken mot att skapa ”andrum i flyktingmottagandet” och i dag ter sig 2013 års beslut om permanenta uppehållstillstånd som taget ur en helt annan tid.  Samtidigt hör inte Sarsours roman bara hemma i vårt nära förflutna, hans skildring av en familj bestående av statslösa palestinier på flykt har smärtsam bäring på vårt akuta nu. Det vore lätt att slänga in ”Medan vi brinner” i hyllan för politisk skönlitteratur. Kanske till och med bland dem som viftar med plakat, för det finns en hel del av varan schematiska budskap här. Men vid sidan av berättelsen om passets och medborgarskapets betydelse, om kampen för ett stats- och rättslöst folk, finns i ”Medan vi brinner” ett drag som är så otidsenligt att det rentav känns lite piggt: en berättelse om dygd och plikt. Amer Sarsour skriver en roman som mer än att utvecklas till politisk partsinlaga mynnar ut i en sedelärande berättelse om att fullfölja sin plikt, göra gott och vara en anständig medmänniska. På det viset är det som en roman från forna sekel, där Sarsour låter sin unge, oerfarne protagonist ge sig ut på en besvärlig resa för att sedan vända åter som en fullvuxen, mogen och bättre man. Det ska gudarna veta att samtidslitteraturen inte dignar av såna historier, och bara det faktum att Sarsour helt oförblommerat skriver uppbygglig litteratur gör mig på gott humör. Och med en sådan inramning får man kanske förlåta att Omars utveckling till ansvarstagande medmänniska är både hastig och väl enkel – det hör ju liksom till genren. Ändå är det nog bokens första delar, de där Omar fortfarande är kluven, sur och motvillig som jag uppskattar mest. Där står han på Sicilien, med två äldre kusiner han vanligen är underordnad men nu måste leda genom ett Europa som är som en snitslad bana med patrullerande poliser, gräns- och biljettkontroller.  I dessa partier använder Sarsour en slängig, lite nonchig prosa som kontrasterar fint mot allvaret i situationen. Han skriver så man förstår Omars irritation, så man känner kusinernas förvirring och förtvivlan i allt det nya, och framför allt så att man tillsammans med de tre håller andan inför varje gränskontroll. Flyktens brutalitet får gestaltning här. Med det sagt finns det partier i ”Medan vi brinner” som är mer svårsmälta

Recension: Medan vi brinner av Amer Sarsour


Valresultatet i South Carolina är en uppgörelse med föreställningar om hur väljare ”ska” bete sig. Det blev en svidande förlust för Nikki Haley – men nådde Trump så många som han hoppats?  COLUMBIA Valet är inte särskilt närvarande denna lördag förmiddag i South Carolinas huvudstad Columbia. På Main Street, huvudgatan som löper från delstatskongressen och som för dagen förvandlats till gågata med foodtrucks och affärsstånd, lyser valkampanjerna med sin frånvaro. Nationellt beskrivs South Carolina som en nyckeldelstat i ett ödesval. Hela landets nyhetsmedier har representanter på plats. Invånarna på lördagspromenad på Main Street verkar obrydda om uppståndelsen kring delstatens republikanska primärval.  Några frågar:  – Är det i dag? Vissa säger att de inte är tillräckligt insatta. Andra att Trump kommer att vinna oavsett.  Talar till svarta konservativa Som väljarfäste är South Carolina ändå intressant. Hem åt både presidentkandidaten Nikki Haley och med sina 26 procent svarta invånare en av de mest intressanta väljardemografierna valåret 2024.  Två hypoteser testas. Den om Haleys popularitet i sin hemdelstat och den om att de allra flesta svarta röstar demokratiskt.  För Haley utmynnade duellen med Trump i ett smärtsamt resultat. Trump vann överlägset i delstaten där Haley en gång var en populär guvernör.  Vad gäller de svarta väljarna verkar det för tidigt att dra slutsatser om något stort skifte.  Inte mycket tyder på det i nuläget: nio av tio primärvalsväljare var vita, även om opinionsundersökningar har visat att alltfler svarta väljare sympatiserar med Republikanerna.  Kvällen innan talar Trump inför svarta konservativa i närheten. Black Conservative Federation har abonnerat stadens konventcenter och bjudit in expresidenten. Han inleder med att berätta om sin popularitet hos gruppen och allt han gjort för den: administrationens bidrag till universitet med svarta studenter och den svarta befolkningens ökade välstånd under mandatperioden.  Fastighetsentreprenören från Atlanta bredvid mig behöver inte låta sig övertalas. Han har haft Trump som förebild sedan 1986. – Fråga en svart person vad Obama gjort för svarta och han kommer inte komma på en enda sak. Fråga honom vad Trump gjort för svarta och han kommer prata i timmar, säger han. Vi fortsätter att lyssna på talet.  En sekvens skapar omedelbara rubriker. Trump liknar sina egna motgångar med den svarta befolkningens. Båda har behandlats orättvist av rättsväsendet, menar han. Precis som demokraterna ligger bakom orättvisa åtal mot honom har många svarta suttit i fängelse alldeles för länge, förklarar Trump, och lägger till att han som president benådade flera i rummet. Haley stannar kvar Publiken applåderar.  På Main Street är övertygelsen inte lika stark. De flesta svarta väljare jag pratar med säger att de tänker rösta på Biden eller ingen alls. En man vid namn Henry säger att det viktigaste i livet är kärlek och att vara snäll. Trump passar inte in på beskrivningen, säger han.  Haleys namn är det knappt någon som nämner.  Kanske har det inte så mycket med henne att göra som med tiden. MAGA-rörelsen framstår starkare än på länge och har närts av besvikelser över nationens utveckling under nuvarande administration. Trump är fortfarande rörelsens ledare och idol. Ett förhållande som Nikki Haley inte kan göra något åt.  Haley har lovat att stanna kvar i racet oberoende av lördagens resultat, men förlusten gör inte hennes väg framåt lättare.

Donald Trump vann primärvalet i Nikki Haleys South Carolina


Byggandet börjar vända, enligt nya siffror från SCB. Men inte ens Boverket litar på statistiken. Exakt hur många bostäder det faktiskt byggs i Sverige är det ingen som vet.  En liten ljusning kunde anas i bostadsbyggandet när Statistiska centralbyrån kom med helårssiffror för påbörjade småhus och lägenheter i fredags.  Kanske håller byggkrisen på att bottna eftersom årstakten i bostadsbyggandet minskade med ”bara” 49 procent på helåret, jämfört med 55 procent lite tidigare under 2023. Enligt SCB har kommuner runt om i landet gett startbesked till 29 000 nya bostäder 2023 – trots allt ganska många när branschen samtidigt talar om ”tvärnit” och ”kollaps”.  Litar inte på SCB:s statistik  Problemet är att experterna just nu inte litar på SCB:s siffror. – Med all sannolikhet överskattar SCB antalet påbörjade bostäder. Bland annat finns mycket låga boknings- och försäljningssiffror för nya bostadsrätter och platsbyggda småhus som indikerar att det är en mycket kraftig inbromsning, säger Hans-Åke Palmgren vid Boverket. Och frågar man marknadsaktörer kan ”gapet” mellan SCB:s bedömning och verkligheten vara så stort som 10 000 – 15 000 bostäder. Ett par dagar före SCB kom till exempel Citymark Analys och Byggfakta med uppgiften att årstakten för byggstartade bostäder hade stabiliserats kring 20 000 i årstakt. Men Tor Borg, analyschef, la dessutom in en brasklapp om ”en tydlig risk att nya besked om inställda, framflyttade och nedskurna projekt kan leda till framtida nedrevideringar”. Byggstarter kan ha bottnat  Lennart Weiss, kommersiell direktör vid byggbolaget Veidekke, tror för sin del på en årstakt om högst 15 000 eller ”kanske bara 12 000” faktiskt påbörjade nya bostäder, alltså knappt hälften av SCB:s nivå.  – Jag delar i och för sig bilden att byggstarterna kan ha bottnat. Men då har de bottnat på en mycket lägre nivå. I varje lågkonjunktur skjuter många upp byggstarterna, vissa kanske inte ens tillträder marken eftersom de då måste betala för byggrätterna. Detta mäter inte SCB, säger Lennart Weiss. Det är antalet kommunala startbesked till branschen som SCB visar, vilket enligt kritikerna inte alls är samma sak som ”spade i jorden”.  Även vid Länsstyrelsen i Stockholm blir svaret att det inte går att veta hur många bostäder som faktiskt började byggas 2023, och att det i varje fall är ”betydligt färre än SCB:s siffror”.  – Totalt för hela landet tror jag byggstarterna 2023 har varit mellan 20 000 och 15 000, säger Henrik Weston, utvecklingsledare vid Länsstyrelsens enhet för bostäder och fysisk planering.  – Men ingen vet. Det är förstås olyckligt att SCB mäter påbörjade bostäder utifrån startbesked när det måttet är så osäkert, fortsätter han.   Tvärnit för bostadsrätter  Ett exempel på osäkerheten är att 30 procent av påbörjade lägenheter i flerbostadshus i Stockholms län enligt SCB:s statistik för 2023 ska bli bostadsrätter. Men i Stockholms stad vet man att det är tvärnit för nya bostadsrätter, vars andel har sjunkit till cirka 10 procent. Bara 269 bostadsrätter påbörjades 2023 i kommunen, att jämföra med 2 046 bostadsrätter året innan. Det är så få att Stockholms stad riskerar att få avbryta planeringen för dyra infrastrukturprojekt kring nya kvarter. Enligt stadsbyggnadsborgarrådet Jan Valeskog (S) väljer vissa bolag att inte tillträda mark för att slippa betala för byggrätterna.  Riksbanken vill se reform Klart är att flera myndigheter följer utvecklingen

SCB:s siffror över antalet påbörjade byggstater ifrågasätts


25 gram cannabis – så mycket får tyskar snart bära i fickan. Beslutet kan få stora konsekvenser i EU, enligt bedömare. Är Sverige näst på tur?  Under fredagen klubbades en delvis legalisering av cannabis igenom i Tyskland. Från den första april i år får vuxna tyskar odla tre plantor i sitt hem, och bära med sig 25 gram för eget bruk.  – För en person som inte är van cannabisrökare räcker 25 gram till strax under 400 jointar, där en joint räcker väl för att bli hög, säger Amir Englund, cannabisforskare på King’s College i London.  Drogen kommer inte få säljas fritt till allmänheten, men från i sommar ska speciella föreningar få rätt att odla och distribuera cannabis till sina medlemmar.  Flera EU-länder liberaliserar narkotikapolitiken Tyskland blir det tredje EU-landet att legalisera drogen för eget bruk, efter Luxemburg och Malta som var först ut 2022 med en liknande, icke-vinstdrivande struktur. Samtidigt liberaliserar flera andra EU-länder sin narkotikapolitik kring just cannabis. Nederländerna har inlett ett försöksprojekt där man låter företag odla cannabis som säljs vidare till butiker, och i Danmark har Folketinget uppmanat regeringen att sätta i gång ett pilotprojekt för legalisering.  Men legaliseringen i just Tyskland har ett otroligt högt kulturellt symbolvärde, säger Johan Wicklén, journalist och författare med narkotika som bevakningsområde. – Att legalisera cannabis i Europas största ekonomi kommer inte gå obemärkt förbi i EU och det märks att det funnits ett starkt politiskt spel bakom detta beslut, säger han. När den tyska regeringen först gick ut med att man ville legalisera drogen såg förslaget annorlunda ut från det som nu kommer träda i kraft. Det talades om en legalisering mer lik den i Kanada som tillåter försäljning av cannabis. Ingen grön våg i Sverige Men den nya lagen var en urvattnad variant av vad som först presenterades, och inte alls lika radikal, säger Johan Wicklén.  – Hade man försökt få igenom en legalisering som den i Kanada hade man tvingats slåss för det inom EU, vilket kunde ha tagit många år och dessutom riskerat att misslyckats, säger Wicklén och fortsätter: – För att undvika det valde man att göra en mildare legalisering helt enkelt. Men det är ändå ett paradigmskifte och potentiellt ett första steg mot en storskalig legalisering. I Sverige kommer det tyska beslutet inte att få några större effekter i nuläget, bedömer han.  – Det går en grön våg genom Europa, men den är inte Sverige en del av ännu, säger Johan Wicklén. – Här ligger fokus på tuffa tag och gängbrottsligheten. Men narkotikaproblemet är så mycket mer än så, och det har kommit lite i skymundan i Sverige. Den nya cannabislagstiftningen godkändes i den tyska förbundsdagen efter häftig debatt. Enligt landets hälsominister Karl Lauterbach är förhoppningen att lagändringen kan göra cannabiskonsumtionen säkrare och avveckla den svarta marknaden.  I Kanada kan man se hur den illegala försäljningen har reducerats drastiskt sedan legaliseringen 2018, säger Amir Englund men tillägger: – Man har dock sett fler som sökt akutsjukvård efter att ha överkonsumerat cannabis, främst av ätbara produkter. Drogen kan ge obehagliga effekter och leda till ett beroende. Ungefär 9 procent av de som testar cannabis blir beroende. – En låg siffra men när man väl är beroende är det en svår drog att bli kvitt, säger Amir Englund. Stor symbolisk betydelse Både han och Johan Wicklén talar om hur en liten andel av cannabisbrukarna ofta står för majoriteten av förbrukningen. Lyckas man få över den lilla andelen cannabisbrukare till den vita marknaden så försvinner en stor del av handeln på den illegala. Något som i sin tur skulle leda till mindre kapital hos de kriminella

Tyskland legaliserar cannabis – är Sverige näst på tur?


Hamburgaren har dödförklarats, men Max fortsätter att växa. Vd Richard Bergfors talar ut om miljardarvet, rånförsöket och hur familjeimperiet ska ”rädda världen från McDonalds”.  Han hade varit vd i två decennier när mejlen plötsligt blev färre. Mobilen lite tystare.  Det var den 8 maj 2022 som Richard Bergfors förlorade sin chef, sitt bollplank och sin pappa.  – Det är klart att det blev tomt, säger Richard Bergfors, vd för hamburgerkedjan Max, när vi möts för en intervju vid Medborgarplatsen i Stockholm på en av restaurangerna.  Curt Bergfors avled efter en tids sjukdom och en misslyckad operation, vid en ålder av 73 år. Han var styrelseordförande fram till sin död.  Efter sig lämnade han ett affärsimperium.  Startade med en grill i Gällivare  Historien om hur Max grundades är välkänd. 1968 öppnade Curt Bergfors och dåvarande sambon Britta Fredriksson en liten grill på 17 kvadratmeter i Gällivare. Snart blev det ytterligare en grill i Skellefteå och så en i Luleå. Då fick kedjan namnet Max, smeknamn för Curt Bergfors.  Mitt i Max fortsatta expansion föddes Richard Bergfors och kort senare brodern Christoffer Bergfors. Redan vid frukostbordet pratades det business och gjordes planer för företaget.  – Det var som att ha ytterligare ett syskon som hette Max, säger Richard Bergfors.  Medan mamma Britta Fredriksson stod för markservice fick sönerna entreprenörskapet från sin far. För så närvarande som Curt Bergfors kom att bli som styrelseordföranden, med närmast daglig kontakt med sin son på vd-posten, var han inte under de äldsta barnens uppväxt.  – Nej, det kan jag inte säga. När man jobbar så mycket som han gjorde då är det något annat som får stå tillbaka.  Förlamad efter dykolycka  Vid 10–11 års ålder började sönerna tillbringa somrar och lov med att dela ut reklamblad, städa toaletter och plocka undan efter gårdagskvällens fester på någon av nattklubbarna som då ingick i Max-konceptet.  En av dessa somrar såg Richard Bergfors sin pappa ta ett ödesdigert dyk ner i vattnet utanför Sant Tropez. Sedan den dagen var Curt Bergfors rullstolsbunden.  – Det var traumatiskt, men pappa var i grunden alltid positiv. Det tog inte lång tid innan han gav sig sjutton på att leva sitt liv precis som vanligt.  För Richard Bergfors blev det inte bara en lärdom om att inte dyka i okänt vatten, utan även en livslång påminnelse om att livet kan ändras på en sekund.  – Det har nog gjort att jag värdesätter livet och hälsan mera.  I samband med Curt Bergfors bortgång blev testamentet och arvet på över en miljard kronor känt. Familjens tillgångar och förmögenhet var vida omskrivna. Men trots att kriminella hade avancerade planer på att råna hans far så sent som ett halvår före faderns död är Richard Bergfors inte rädd för sin egen säkerhet.  Åtta personer dömdes för det omtalade rånförsöket 2021 som slutade med en biljakt på Östermalm.  – Det är ju skrämmande att sådant kan hända och man får ju sig en tankeställare. Men jag väljer att inte oroa mig. Det kanske är naivt men jag är inte rädd. Barnen ärvde Max  Max är ett familjeägt bolag och efter faderns död äger alla Curt Bergfors fyra barn varsin del av bolaget. Utöver familjens andelar äger den egna stiftelsen Rättvis Fördelning totalt 9 procent av bolagets aktier. Bröderna Richard och Christoffer Bergfors har sedan de första sommarjobben gått sida vid sida under hela sin yrkesbana. Sedan 2002 driver de koncernen som vd respektive vice vd. Men i dag är de fler från familjen Bergfors som jobbar i verksamheten.  78-åriga Mamma Britta Fredriksson är fortfarande ofta på kontoret. Även halvbrodern Wilhelm Bergfors, 25, jobbar i bolaget och sitter i styrelsen.  Vill ni alltid åt samma håll?  – Nej, men oftast skulle jag säga

Max vd Richard Bergfors: ”Mitt mål är att rädda världen från McDonalds”


Ett vilset vacklande europeiskt ledarskap är en önskedröm för Putin, och en mardröm för Europa. Valet till EU-parlamentet avgör en dramatisk kraftmätning om framtiden för ”orbaniseringen”.  Historiskt syftar EU-projektet till att bygga upp en europeisk gemenskap genom stegvis integration. Det jag kallar ”orbanisering” är dess nationalegoistiska motpol som syftar till upplösning av gemenskapen. Sönderfall är en mardröm för Europa – och en önskedröm för Putin. Fenomenet ”orbanisering” handlar alltså om mycket mer än Viktor Orbán och hans autokratiska korrupta styre i Ungern. Han personifierar bara de olika högerpopulistiska krafter som drar åt samma håll. De  som vill ha ett svagt Europa.  För första gången någonsin blir årets val till EU-parlamentet storpolitiskt betydelsefullt. Valet i juni avgör en dramatisk kraftmätning om framtiden för ”orbaniseringen”. Europas framtida färdriktning är valets helt centrala huvudfråga. Den italienske premiärministern Giorgia Meloni och hennes parti ”Italiens bröder” med rötterna i nyfascismen blir ”orbaniseringens” fasad utåt. Den grupperingen av högerpartier kallas ECR (Europeiska konservativa och reformister). Bakom fasaden frodas allehanda ännu mörkare krafter. Här finns Polens största parti ”Lag och Rättvisa” (PiS) som förlorade regeringsmakten i fjol men som under sin tid vid makten varken försvarat lagen eller rättvisan.  Ett ännu mörkare spöke finns i det nyaste tillskottet i ECR: Frankrikes yttersta extremhöger: ”Återerövring!” (Reconquête!). Partiet har Marion Maréchal-Le Pen som affischnamn. Hon är systerdotter till Marine Le Pen och rivaliserar med sin moster som leder det större högerextrema partiet ”Nationell Samling” (RN). Namnet ”Återerövring!” anspelar på spanska ”reconquista” det vill säga på hur muslimerna jagades ur landet. Ideologen Eric Zemmour förespråkar massiv utvisning av invandrare. Han fick 7 procent av rösterna i senaste presidentvalet. I ECR ingår även spanska VOX som också är ett islamofobiskt nationalkonservativt parti som hade hoppats på att bilda regering med det traditionella högerpartiet ”Folkpartiet” (PP) i senaste valet. Men projektet misslyckades med knapp marginal. Svenska SD och finländska Sannfinländarna tillhör också de ECR, men hotar lämna gruppen om Viktor Orbáns parti Fidesz släpps in, vilket tycks vara både Melonis och Orbáns mål, efter valet i juni.  Den andra större högerpopulistiska grupperingen (ID) i EU-parlamentet som betonar ”nationell identitet” har Marine Le Pen som främsta namn. Till den hör tyska AfD som har haft stora framgångar i östra Tyskland. Österrikiska FPÖ som en gång leddes av Jörg Haider, ser ut att under ledning av den hårdföre Herbert Kickl vinna det kommande valet, och ingår också i ID och i Nederländerna vann den främlingsfientlige Geert Wilders senaste valet, men har ännu inte lyckats bilda regering. Till samma familj hör Vlaams Belang som ser ut att vinna det kommande valet i Flandern, Belgiens viktigaste och mest dynamiska region. Till dessa två högerpopulistiska konstellationer, ECR och ID, kommer ett helt nytt, svårdefinierat fenomen i Tyskland, kallat BSW. Det är ett förbund kring den tidigare starka vänsterprofilen Sahra Wagenknecht som brutit sig ur ”Die Linke” med ambitionen att attrahera missnöjda väljare över hela fältet, från vänster till höger.  BSW förväntas samla ett brett antal missnöjesröster bakom en politisk linje som förenas av fientlighet gentemot EU och Nato, kombinerat med mjuk samarbetsvilja till Ryssland och Vladimir Putin. Ideologen bakom BSW är Wagenknechts man Oskar Lafontaine, som en gång tillhörde ledningen för socialdemokratiska SPD

Rolf Gustavsson: ”Orbaniseringen” en mardröm för Europa


EU:s klimatlagstiftning kräver att Sverige antingen tvingar fram minskade skogsavverkningar eller pressar ned försäljningen av fossila drivmedel rejält. I nuläget gör vi inget av detta, skriver Magnus Nilsson. Under innevarande decennium, 2021–2030, får de svenska växthusgasutsläppen utanför nuvarande utsläppshandel uppgå till högst drygt 270 miljoner ton koldioxidekvivalenter. Det fastslås i EU:s ansvarsfördelningsförordning (Effort Sharing Regulation, ESR). Av dessa utsläpp orsakas för närvarande 60–70 procent av förbränning av fossila drivmedel, 20–25 procent är utsläpp av metan och lustgas från jordbruket. I teorin kan Sverige skaffa sig rätten att släppa ut mer än 270 miljoner ton genom att köpa utsläppsutrymme av andra EU-länder, men det förutsätter att det finns medlemsstater som är villiga att minska sina utsläpp mera än lagstiftningen kräver av dem, vilket Sverige inte kan styra över. Ett viktigt ”ingångsvärde” är att det visat sig mycket svårt att minska jordbrukets utsläpp av metan och lustgas. Att klara kraven i ESR handlar därför i praktiken om att snabbt minska försäljningen av fossila drivmedel. Sköter Sverige inte korten rätt kan det dessutom hända att vår ”ESR-bubbla” i själva verket blir mindre än 270 miljoner ton. Det inträffar om Sverige 2021–2025 inte lyckas öka kollagren i skog och mark och i träprodukter på det sätt en annan EU-lagstiftning, LULUCF-förordningen, kräver. Skulle Sverige missa inlagringskravet 2021–2025 med till exempel 5 miljoner ton (vilket i varje fall inte är uteslutet), krymper den svenska ”ESR-bubblan” automatiskt från 270 till 265 miljoner ton. Beträffande perioden 2026–2030 innebär LULUCF-förordningen att Sverige måste öka de naturliga kollagren i landskapet och i träprodukter med motsvarande sammanlagt ungefär 235 miljoner ton koldioxid. Avgörande för att detta ska lyckas är att virkestillväxten i den svenska skogen fortsatt är betydligt större än avverkningarna. Jämfört med nuläget måste det årliga inlagringsnettot 2026–2030 öka med cirka 4 miljoner ton koldioxid per år jämfört med i dag, en höjning med cirka 10 procent. För att på så kort tid lyckas med detta krävs att uttaget av virke begränsas. Andra åtgärder kan bidra, till exempel att återväta utdikade torvmarker (koldioxidläckaget från utdikade torvmarker är ungefär lika stort som utsläppen från den tunga vägtrafiken), men det är kvoten virkestillväxt/avverkning som i praktiken avgör om vi lyckas respektera lagkraven. Samtidigt finns ett vidöppet ”kryphål” som regeringen och riksdagen skulle kunna ta till om man vill slippa att begränsa avverkningarna. Det handlar om ESR-bubblan och de 270 miljoner tonnen. Om de svenska ESR-utsläppen 2021–2030 bara blir till exempel 250 mot tillåtna 270 miljoner ton, kan hela ”överprestationen” på 20 miljoner ton utnyttjas som kompensation under LULUCF-förordningen. Då minskas de samlade kraven på kolinlagring 2026–2030 från 235 till 215 miljoner ton, vilket i sin tur minskar behovet av åtgärder för att begränsa virkesuttaget. Det är detta dilemma regeringen och riksdagen nu står inför: Ska man tvinga fram minskade avverkningar, eller ska man i stället rejält pressa ned försäljningen av fossila drivmedel (vilket knappast är möjligt utan högre eller betydligt högre drivmedelspriser)? Utan den här typen av ganska dramatisk omläggning är det svårt att se att Sverige kan undvika att hamna i en situation där vi bryter mot både ESR och LULUCF-förordningen

Magnus Nilsson: Tänker Sverige punktera EU:s klimatlagar?


Kvinnor tycks bli ett allt större problem i år – i synnerhet Julia Navalnaja och Taylor Swift. För det handlar om krig. Och kärlek. Och om det får lov att finnas någon humor längre.  Det finns två filmer – två dokumentärer – som tillsammans förklarar ett viktigt skifte i samtiden just nu. Där står två moderna och beundrade, och samtidigt hatade, kvinnor i stark kontrast till en gammaldags, brutal syn på vilka som bör bestämma och styra världen. Den ena filmen är ”Navalnyj”, som handlar om hur den karismatiske ryske oppositionsledaren blir förgiftad av FSB-agenter men räddas av sin hustru och hjälps av undersökande journalister. Där går Julia Navalnaja rakt in på sjukhuset med en mobilkamera och vänder den mot de ryska läkarna som vägrar att låta henne träffa sin man. Hon vänder sig till Putin direkt — och hela världen — och för att få flyga sin make ut ur landet. Hon ber inte ens. Hon kräver det. Aleksej Navalnyj sågs som ett politiskt geni och en stor talang, men det som fascinerade och förde fram den politiska idén om ett annan sorts Ryssland var också att han uppträdde som ett team med sin hustru. Och hur de två var mot varandra. För de tycks ha haft den sortens kärlek som slår allt annat.  Som är ett partnerskap på riktigt. Där en må vara frontfiguren, men den andra kanske till och med är en större kraft. Som räddar livet på honom, om och om igen. Som när hon till slut inte kan rädda honom längre kliver fram och tar över kampen. Som de drivit tillsammans hela tiden. Den bilden ges både i filmen och i flera av de artiklar som publicerades om paret medan Aleksej Navalnyj levde, där paret beskrevs som ”en oskiljaktig politisk enhet” och ”en dubbelhövdad örn”. Vänner och kollegor har beskrivit Navalnyj som en man som gifte sig med en kvinna vars respekt han sökte, hela tiden ville förtjäna, och fick. Han ville ha en partner som han beundrade; som gjorde honom bättre. Och han pratade själv ofta om hur kär han var i henne. Relationen som beskrivs är inte den sorten som nöjer sig med att “fungera”, undvika konflikter och överleva livspusslet med lugn och ro som primära mål. Utan något som siktar högre. Betydligt högre. Intellektuell spänst och en eld som är den största i landet. Och de har roligt. Det finns humor.  För många kvinnor (och kanske män) är det en fantasi som är så sprängkraftigt modern och uråldrigt romantisk att den aldrig går att avfärda. Den om en innerlig och djup kärlek. En stolt kärlek. Som aldrig är rädd. Utan som är lojal, beskyddande och modig. När den ena blir anfallen står den andra upp, varje gång. Tillsammans lever de ett större liv. Med ärligt uppsåt, på lika villkor.  Det är en sådan kärlek som Taylor Swift letar efter, på andra sidan jorden.  Filmen om henne – ”Miss Americana” – beskriver hur hon som ung och ambitiös försöker vara alla till lags och aldrig stöta sig med någon, samtidigt som hon svälter och tystar sig själv. För att sedan bli hårt prövad, få nog, kliva in och börja bestämma helt själv. Hon äter mat, blir starkare, och vill ”stå på rätt sida historien”, som hon själv säger.  När det gäller självklarheter som att kvinnor vill bli trodda, respekterade och få ta beslut om sin egen kropp och sina eget liv. I sina texter och även bortom det. Fantasin hon levererar, gör konst av och till och med vågar skratta högt åt ibland – handlar om precis detta: Att även en kvinna får, vill och kan äga sitt eget liv. Hon får även lov att våga söka en stor kärlek som hyllar, stöttar och stärker henne. Som matchar henne. Ett partnerskap där två stora personer får plats, och växer

Jenny Nordberg om varför Navalnaja och Swift ses som hot


I form av en fartfylld rockkonsert skildrar ”Tick, tick…boom” en neurotisk konstnärs omöjliga drömmar. Underhållande och välgjort – men kanske borde konstens villkor i dag belysas med mera allvar? Konstens och konstnärers orimligt prekära situation i ett marknadsstyrt samhälle är ett kärt ämne inom scenkonsten. Puccinis ”La Bohème” (1896) lade ett romantiskt skimmer kring bohemerna på Montmartre, Anton Tjechovs ”Måsen” (1895) framställde den narcissistiske unge teatermannen Konstantins omöjliga kamp att slå igenom med nya former. Och Jonathan Larson dog tragiskt dagen innan han skulle slå igenom med sin musikal ”Rent” (1996), baserad på ”La Bohème” men överförd till 90-talets New York, där aids/hiv-epidemin brutalt slog ner i kulturkretsar. Malmö opera och Malmö stadsteater gör nu ett samarbete kring en rockmusikal av just Jonathan Larson, där han beskriver sin plågsamma New York-vardag som genialisk scenkonstnär i fåfäng jakt på scen, publik och genombrott. ”Tick, tick…boom!”, har form av en rockkonsert, där ett band med fyra musiker fyller det mesta av scenen. Maja Kalls scenografi har mitt bland instrumenten skapat en spelyta med en vit bakgrundsskärm, sådan man rullar ut som fondvägg och golv i en fotostudio. Här agerar Alex Jubell som huvudpersonen Jonathan, med Mercedesz Csampai och Erik Espinoza i skiftande roller som bland annat flickvän, agent, bästa kompis och pappa. Skådespelarna skapar enkla miljöbeskrivningar med text och skisser i overheadbilder som projiceras på den vita bakgrundsskärmen. En metronom tickar envetet och påminner Jonathan om att han blir 30 om några dagar. Ännu har han inte fått sin futuristiskt experimentella rockmusikal ”Superbia” producerad – och snart är han ju passé. Alex Jubell är från första till sista stund vibrerande neurotisk, skör och maniskt självcentrerad. Detta uttryck, som han verkligen behärskar, formade han redan som Konstantin i ”Måsen” 2021 här på Malmö stadsteater. Och det finns ju likheter mellan rollfigurerna. Varför är det alltid de ytligt streetsmarta som gör succé och tjänar massor med pengar? Måste man göra som ungdomsvännen Michael, han som kör BMW med lädersäten för att han lämnade sin skådespelardröm och blev marknadsanalytiker? Erik Espinoza gör Michael till en hygglig, prydlig figur, i välskuren kostym och rätta mockasiner. Mercedesz Csampai spelar den charmiga flickvännen/dansaren Susan som vill lämna New York-hetsen och flytta ut på landet, något som stressar upp Jonathan ännu mer. Sara Cronbergs fartfyllda regi fångar rytmiskt, precist och med små medel just den stress de befinner sig i, där drömmar och kreativitet krockar med en socioekonomisk realitet. Första aktens uppskruvat korta replikskiften och riviga rocklåtar når dock inte ut över rampen utan blir mest något att betrakta på ytlig distans. I andra akten landar figurerna mer och berättelsen får mening. Trots att allt är väl genomfört och paketerat (eller kanske just därför) funderar jag på vitsen med att sätta upp denna musikal. Den skapar i grunden lättsam, lättglömd underhållning om konstnärers ohyggliga svårigheter att ta plats i det som har blivit en global, marknadskänslig nöjesindustri. Vore de inte värda att synliggöra på ett annat sätt än som eviga neurotiker?

Recension: ”Tick, tick…boom” i Malmö är en rockkonsert om drömmar


Filip Hammar har gjort en film där han försöker få upp sin pappas livsandar. I stället blir det han själv som gör den längsta resan – mot acceptans. Men kommer han lyckas? SvD följer med hem till barndomshemmet i Köping. Klockan är strax före åtta när Filip Hammar sms:ar att han är försenad. ”Hallå! Jag har lite grejer som jag måste riva av här hemma. Så jag blir en kvart sen.” Vi har stämt möte utanför hans port på Östermalm. Hans hyrbil står parkerad en bit upp på gatan, den har redan fått en p-bot. – Nu ska ni få se något jag inte har gjort på tjugo år, säger Filip och skrapar framrutan. Sedan tar vi bussfilen ut ur Stockholm, med riktning mot Köping. Det är hit han alltid återvänder, till ursprunget, hand i hand med parhästen Fredrik Wikingsson. I boken ”Två nötcreme och en moviebox” nämns spegelväggen i pojkrummet som rymde alla Filips parfymflaskor, i romanen ”Tårtgeneralen” berättar de om Köpings försök att komma in i Guinness rekordbok och i dokumentärserien ”Välkommen till Köping” skildras Filips storasyster Linda Hammars liv på ett gruppboende. Den här gången är den förlorade sonens återkomst mer lågmäld och har samtidigt med sin innerlighet och humor potential att bli en av duons största framgångar. I filmen ”Den sista resan” får vi följa hur Filip, i ett försök att få upp livsandarna hos sin i dag 81-årige far Lars Hammar, hämtar upp honom hemma i enplansvillan i en likadan orange Renault 4 som familjen hade på 1980-talet. Med Fredrik Wikingsson som sanningssägare i baksätet går färden sedan vidare mot familjens återkommande semesterparadis på franska rivieran där det är tänkt att den forne franskläraren ska återfå lusten att leva. ”Har inte samma grubblande Hammar-gen som pappa” Filmen inleds med att Filip följer med sin far på magnetröntgen och håller hans hand. Det är bara en av många scener då Filip är märkbart tagen. – Han har fått sjukhuset att göra alla undersökningar som går, men de har inte hittat något. Han ser så jävla skröplig ut där han sitter hemma i sin fåtölj och förlorar sig själv i existentialistiska tankegångar. Om du hela tiden intalar dig själv att du inte kan någonting, så blir det så, säger Filip och slår på rattvärmen. Han har själv tidigare pratat om sitt eget dåliga mående, men det här är något annat menar han. – Jag har inte samma grubblande Hammar-gen som pappa, utan snarare adhd möter upp- och ner-mående. Men jag har tagit tag i det och medicinerar och det skulle pappa aldrig göra. Det kan jag tycka är frustrerande, för jag tror att han skulle må bättre då. Som motpol i hemmet, och i filmen, finns Filips mamma Tiina Hammar. Även hon är pensionerad lärare, i historia och religion, och 80 år fyllda. Hon går snabba stavgångspromenader varje dag, lagar mat, umgås med väninnor och tar hand om barnbarnen när de hälsar på. – Det handlar så mycket om mindset. Mamma är alltid positiv, fast hon har gått igenom en massa skit: hon är flykting från Estland, kom hit som tvååring med sina föräldrar som var helt knäppa av kriget, hennes mor tog sedan livet av sig. Pappa växte upp i Tomelilla i trygg medelklass. Farmor tvättade pappas kläder fram till att han blev tillsammans med mamma – föräldrarna körde till Lund varje vecka och hämtade hans smutstvätt. Så att ibland när pappa gnäller, så är det liksom… vem är det som borde göra det egentligen? Ändå är det till sin far Filip återkommer gång på gång. Lars Hammar var en av huvudpersonerna i ”Tårtgeneralen” – romanen blev senare film – då spelad av Jens Ohlin som excellerar i rollen som den frankofile fadern

Filip Hammar: Jag medicinerar – det skulle pappa aldrig göra