Demoniska hallucinationer till havs, enormt stort äventyr gjort med kärlek och uppslukande finsk mysskräck. Detta är årets fem bästa tv-spel. Risk of rain 2 – Survivors of the void Plattformar: Windows, Switch, Playstation 5, Xbox X/S Indiespelet ”Risk of rain 2” har, rent tekniskt, funnits att spela sedan 2019 – men eftersom det är så hejdlöst älskat hos en liten men hängiven fanbase byggs det fortfarande ut. Till ytan är det inte något speciellt. Tecknade gubbar som studsar runt i olika landskap (så kallade ”biomer”) och skjuter monster till tonerna av Prince–inspirerad gitarr-rock. Dör du så får du starta om. Igen och igen. Det låter sådär, men är helt otroligt. Framför allt på grund av spelets komplexitet. Många av spelets mekanismer är djupt dolda, hemligheter ruvar bakom varje hörn – och ju mer tid du lägger in i världen, desto mer lär du dig. Om jag ångrar mina 100 timmar? Sjukt nog inte. Dredge Plattformar: Windows, Switch, Playstation 5, Xbox X/S Det går inte att nog lyfta fram H P Lovecrafts inflytande i populärkulturen. Hans sätt att mana fram den suggestiva känslan av att något större, oförklarligt och fruktansvärt som ligger precis bortom det mänskliga sinnets uppfattningsförmåga har rentav ett eget namn. Kosmisk skräck. Det finns mängder av spel som direkt eller indirekt inspirerats av honom. Innan ”Dredge” hade dock ingen som gjort det oväntat lyckade draget att kombinera det med en fiskesimulator. Åka runt på de sju haven, fiska ålar och samtidigt drabbas av demoniska hallucinationer och magiska riter? Det känns så självklart. Pikmin 4 Plattform: Switch Det är över tio år sedan det förra strategispelet i ”Pikmin”-serien släpptes. Detta är eoner i den digitala världen. Så länge att hela generationer inte ens känner till att serien om de pyttesmå rymdvarelserna finns. Trots det släpptes det utan större åthävor av Nintendo i år – och det av en anledning. Detta egensinniga verk är inte som något annat. Barnsligt och charmigt men också vuxet och krångligt. Sprängfyllt med japanska obegripligheter och märkliga referenser till bortglömda delar av tv-spelshistorien. Och, förstås, framtaget med Nintendos patenterade känsla för genomarbetad kvalitet. Zelda: Tears of the kingdom Plattform: Switch Uppföljaren till det tokälskade ”Zelda: Breath of the wild” kom i våras och har blivit minst lika tokälskat. I sig en bedrift. Anledningen är uppenbar. Spelet är lika vackert som det är enormt, lika kärleksfullt utmejslat som det är lätt att ta sig an. För åttioelfte gången i ordningen spelar du Link, hjälten som ska rädda prinsessan och landet. Det där spelar ingen roll. Du är här för att rida över ängarna, flyga över bergen, utforska underjordens mörker och bli störst, bäst och starkast. Bäst av allt? Det är utformat så att du sömlöst kan spela lika länge som du annars skulle lagt på candycrush. Det vill säga – det fulländade spelet för dig som egentligen absolut inte har tid att spela spel. Alan Wake II Plattformar: Windows, Playstation 5, Xbox X/S  Årets spel. Utan tvekan. Dels för den otroligt lyckade föreningen av finländsk karghet med ”Twin Peaks” suggestiva mysskräck. Dels för den genuint uppslukande berättelsen om en författare som försöker skriva sig ut ur sin egen mardröm. Men också för att den finländska studion Remedy tar spelmediets berättarpotential till nya höjder. Är detta en film om ett spel? Ett spel om en bok? En bok om en film? Efter ett tag har jag ingen aning längre. Detta är något nytt.  Läs SvD:s recension av ”Alan Wake II”.

Bästa tv-spelen 2023 – Alan Wake II, Pikmin 4 och Dredge


Kiruna är så illa ute att äldreboendena slutar servera efterrätt. Krisen kan följas av fler när små kommuner tar enorma risker för att möjliggöra den ”gröna industriella revolutionen”. Hålen växer i Kiruna, både bokstavligen och bildligt. För att inte slukas av LKAB:s gruvbrytning, har Kirunas stadskärna flyttats österut under det senaste decenniet. Stadens nya centrum invigdes förra sommaren, samtidigt som byggnaderna i det gamla successivt rivs eller flyttas. 2025 är det dags för samhällsomvandlingens stora final. Då ska Kirunas karaktäristiska och 600 ton tunga kyrka i nationalromantisk stil, utan att plockas isär, lyftas upp på ett specialbyggt transportfordon och köras fyra kilometer till sin nya plats. Men miljarderna som LKAB betalat till Kiruna kommun för stadsflytten har inte räckt. Och nu står staden vid ett ekonomiskt stup. I början av december meddelade kommunledningen att stadens bankkonto snart var tömt, och att man tvingats låna 150 miljoner kronor till löner och driftskostnader. Kommunen har också lagt ett massivt sparpaket för nästa år. Det innehåller allt från stoppade byggprojekt till att de boende i äldreomsorgen inte längre ska få efterrätt på vardagar. Symbolen för den ekonomiska oredan är det nya badhuset. Från början beräknades det kosta 360 miljoner kronor. Sedan lade byggbolaget Peab ett fastprisanbud på 550 miljoner. Det tyckte kommunledningen var för saftigt, så med förhoppning om ett lägre pris valde kommunledningen i stället att bygga badhuset på löpande räkning. Då sa det slurp. Badet skulle egentligen redan vara invigt. Men det är ännu inte färdigt. I början av 2023 hade byggnotan stigit till 800 miljoner kronor. Nu, i slutet av året, står det 1,1 miljard på prislappen. Det är långt ifrån säkert att taxametern stannar där. Det vore en enkel sak att göra sig lustig över detta finansiella fiasko. Över politikers oförmåga att nöja sig med det som är gott nog – ett badhus i en stad med 23 000 invånare kanske inte måste ha 15 olika bassänger. Den ekonomiska isvak Kiruna ramlat ner i, illustrerar vilka risker kommuner måste ta för statens räkning. Men den ekonomiska isvak Kiruna nu har ramlat ner i, illustrerar också vilka risker kommuner måste ta för statens räkning. Kiruna hade redan ett badhus, och behövde egentligen inget nytt. Men statliga LKAB behövde järnmalmen under marken som badhuset står på.  I LKAB:s fall betalade bolaget förvisso frikostigt för stadsomvandlingen. Men det var likafullt Kirunaborna som tog den största ekonomiska risken. Och små kommuner har, till skillnad från ett statligt jättebolag, ingen miljardkassa att ösa ur när saker går snett eller inflationen får fart. På andra platser spelar kommunerna med ännu högre insatser. Boden, Luleå och Skellefteå räknar med att behöva investera 62 miljarder kronor i allt från bostäder till infrastruktur för att möjliggöra den ”gröna industriella revolution” som ska få Sverige att nå sina nationella klimatmål. I Bodens fall, där H2 Green Steel just har börjat bygga ett nytt stålverk, har kommunen redan ökat sin låneskuld med flera hundra procent. De stora lånen gör att Bodens kommun de närmaste åren går med mångmiljonunderskott. Kommunens kalkyl är att lånen och investeringarna så småningom ska leda till tusentals nya invånare och högre skatteintäkter. Vilket är allt annat än säkert. Förra året var nettoinflyttningen 2 000 personer – i hela Norr- och Västerbotten. Stiger inte den siffran drastiskt väntar ett ekonomiskt stålbad för Bodens kommun. ”Jag hör ofta statliga företrädare tala om de stora industrietableringarna och vilka möjligheter som finns. Det är bra

Kiruna och Norrland är på väg mot avgrunden


Han trodde att Ukraina kunde vinna kriget under 2023 – men frontlinjerna är i stort sett oförändrade. Nu har Sveriges mest kände överstelöjtnant börjat tvivla. ”Det ser mörkare ut nu”, säger Joakim Paasikivi i en SvD-intervju. Senast vi träffades var i januari, för nästan ett år sedan. – Ja, din vinkel då var ju att jag var orealistiskt positiv, säger Joakim Paasikivi. Efter tre framgångsrika ukrainska offensiver under 2022 – Kiev, Cherson och Charkiv – var överstelöjtnanten övertygad om att landet kunde avgöra kriget redan i år, förutsatt att det militära stödet från väst fortsatte att komma. Och både stridsfordon, artillerisystem och den så kritiska minröjningsutrustningen dök också upp. Trots det har frontlinjerna i princip stått stilla. Den ukrainska sommaroffensiven för att återta ryska landvinningar i bland annat Cherson och Donetsk misslyckades. Ingen blir gynnad eller glad av att man säger ”å ena sidan, å andra sidan” I dag konstaterar Joakim Paasikivi att han överskattade den ukrainska förmågan. – Jag trodde att de skulle vara bättre. Fattat beslut på osäkra underlag Sannolikt var deras större mekaniserade förband dåligt utbildade, säger han. Dessutom saknades kraft i luftrummet. Samtidigt underskattade han den ryska försvarsförmågan, säger han, och det är möjligen en viktigare förklaring. – Ryssarna hade grävt ner sig i varenda trädridå, och varenda fält var dubbelt minerat mot vad man hade räknat med. De ukrainska fordonen kunde inte ta sig någonstans. Även minröjarna gick på minor. Ångrar du att du uttalade dig så pass optimistiskt? – Detta låg inom möjligheternas ram. Men jag hade större förhoppningar. – Hela min yrkesbana har gått ut på att fatta beslut baserat på osäkert underlag. Man måste kunna sätta ner foten någon gång. Ingen blir gynnad eller glad av att man säger ”å ena sidan, å andra sidan”. Efter Rysslands invasion av Ukraina i februari 2022 fick Joakim Paasikivi tidigt en särställning bland de ”experter” eller ”analytiker” som kommenterade kriget i media. Han har varit omhuldad, omtalad – och omdebatterad. Att han har framställts som den största Ukrainaoptimisten som aldrig försuttit en chans att baktala den ryska krigsinsatsen har han inget emot. – Men i ett mediedramaturgiskt perspektiv får jag den roll jag blir tilldelad. Det blir mycket rubriksättare som bestämmer vad jag har sagt. Är det rättvist? – Ja, i allt väsentligt. – Jag tror att ganska många läser hela artikeln, eller ser hela inslaget, där jag väldigt ofta försöker förklara varför jag tror det jag gör. Men rubriksättarna har sitt jobb. Talar gärna på Publicistklubben Kritiken mot honom har vuxit, särskilt i sociala medier. ”Hatarna”, som han kallar dem, är inte sena att påpeka att hans profetior om ukrainska framsteg inte infriats. – Jag är inte på något sätt neutral i konflikten, men jag försöker vara objektiv i förhållande till hur det går.  Det är också crescendot på min professionella karriär. Även DN-krönikören Johan Croneman har haft synpunkter på Paasikivi i en text: ”Vi har hört Joakim Paasikivi odugligförklara de ryska styrkorna i snart två år nu. Vad är syftet? Vad är det han vill berätta för oss?”, skrev Croneman. Sedan dess pratar Paasikivi inte längre med Dagens Nyheter. Orsaken till det vill han inte prata med SvD om. Varför? – Det blir bara pajkastning. Men jag skulle oerhört gärna diskutera det här på Publicistklubben eller i liknande sammanhang. Rent allmänt – tar du åt dig av kritiken? – Det är klart jag vet att jag inte är älskad av alla

Joakim Paasikivi: ”Jag vet att jag inte är älskad av alla”


Det finns nu hopp om att utveckla en ny typ av läkemedel som skulle kunna angripa Alzheimers sjukdom på proteinnivå, skriver Kirsten Åkerman i Ledarsidans julkalender. Jag når till min stora glädje och förvåning Lars Lannfelt på mobilen när han är på väg in i en föreläsning i Oslo. Han har av fullt giltiga skäl inte tid med överraskningssamtal från beundrare men ger mig omtänksamt nog chansen att ställa en fråga. Lite starstruck klämmer jag fram den eviga sportjournalistfrågan ”Hur känns det?”. Han svarar mycket övertygande. – Det känns bra, det känns väldigt bra. På de mer än 20 år vi hållit på med detta har jag aldrig tvekat, jag har alltid trott på det här trots att det varit så många misslyckanden. Men man orkar när man vet att man är på rätt väg. Ja, nu känns det mycket bra. Lars Lannfelt, professor i geriatrik, har tillsammans med sitt forskarteam vid Uppsala universitet nått ett historiskt genombrott. Han är framför allt känd för att ha upptäckt den så kallade arktiska mutationen hos en släkt i övre Norrland. De upptäckterna bidrog till att han började utveckla läkemedel som kunde angripa Alzheimers sjukdom på ett tidigt stadium. I somras fick det grönt ljus av den amerikanska läkemedelsmyndigheten FDA. Det finns nu alltså hopp om att utveckla en ny typ av läkemedel som skulle kunna angripa Alzheimers sjukdom på proteinnivå. Ett vaccin. Världshälsoorganisationen WHO uppskattar att mer än 55 miljoner människor lever med demenssjukdom i dag. Ungefär 60–70 procent av dessa har Alzheimers sjukdom. Går prövningarna nu bra kan ett fungerande läkemedel finnas på marknaden redan om fem–sex år.  När mamma fick sin diagnos på Akademiska sjukhuset i Uppsala hade hon redan förklarat för oss att det var någonting som inte stod rätt till i hennes huvud och själv bett om att få göra en minnesutredning. Den resa hon sedan behövde göra kände vi att vi hade ytterst liten möjlighet att hjälpa henne med, annat än att bara vara där så mycket vi kunde.  Hon reste bort från sig själv, sitt kända jag och oss, och vid ett tidigt tillfälle sa hon tröstande till oss: ”Dom kommer hitta svaret på det här, vet ni, jag har bara lite dålig timing.” När jag hör Lars Lannfelts övertygande röst i luren känner jag en våg av kärlek till mamma, som orkade se framåt i mörkret, och till alla som forskar och misslyckas – tills de lyckas.

Det finns hopp om ett botemedel mot Alzheimers sjukdom


Tio av släktingarnas barn får en födelsedagspeng – nästan ingen säger tack. ”Kan jag sluta skicka pengar?” undrar frågeställaren. SvD:s etikettexpert tipsar om en subtil, och en mindre subtil, strategi. Fråga: Jag skickar sedan många år en födelsedagspeng till släktingars barn: fyra familjer med tio barn. I början tackade alla med ett glatt sms vilket gjorde mig glad, men numera är det bara ett föräldrapar som hör av sig, någon enstaka gång ett annat. Det känns inte riktigt roligt att fortsätta, även om jag förstås vet att alla barn blir glada för en peng. Min fråga är om jag bara kan sluta skicka pengar till dem? Bör jag meddela det i så fall? Eller ska jag fortsätta tills alla blir 15 eller bara gratulera men utan peng? Ett alternativ är att skicka till den familj som tackar och sluta med dem som inte gör det, samtidigt känns det lite ”orättvist” mot de barn som då blir utan.  Svårt tycker jag! Till saken hör att jag snart själv ska bli mormor. /Snart mormor Sofia Larsson: En gåva är något där äganderätten överlåts från en person till en annan utan motprestation – om man ska tala i torra juridiska termer. Men Fru Justitia är som bekant inte bara blind utan även okänslig för sociala koder. För det är verkligen grundläggande vett och etikett att säga tack när man tar emot en present.  I fallet du beskriver är det upp till föräldrarna att tacka om barnen är små och att uppmuntra de lite äldre till att göra det själva. Det kan ske via ett telefonsamtal eller ett sms och det behöver verkligen inte vara något högtravande eller speciellt. ”Hej morbror Carl! Tack för att du tänkte på Elsas födelsedag. Hoppas allt är väl med dig!” eller ”Hej faster Anna, tack för födelsedagspengen! Jag ska använda den till att köpa ett par skridskor. Hoppas du mår bra och att vi ses snart” räcker gott och väl. Ditt mejl förtäljer inte hur pass mycket ni umgås, men eftersom du inte verkar vara med på barnens kalas antar jag att ni ses relativt sällan och/eller bor en bit ifrån varandra. I längre och tydliga relationer finns alltid risken att bli lite för bekväm och glömma små artigheter som att tacka. Det är inte enbart dåligt – det kan ju betyda att man vet och litar på att man kommer att vara där för varandra i det långa loppet. Just vad gäller släktingar är risken kanske extra stor eftersom det är en livslång relation, även om man inte umgås så intensivt.  Med det sagt tycker jag ändå att dina släktingar kan ta sig den lilla tiden det tar att skicka ett kort tack. Risken är annars att den som år efter år skickar pengar helt utan respons får känslan av att bara ses som en bankomat.  Det du kan göra för att ge en subtil ledtråd kring dina känslor är att fråga barnen nästa gång ni ses, med föräldrarna inom hörhåll, hur de spenderade födelsedagspengen. Ett lite mindre subtilt sätt, som gränsar till det passivt aggressiva, är att skicka ett sms till föräldrarna och vänligt fråga om pengarna kommit fram. Jag vill inte helt rekommendera det, men det borde ge önskat resultat av de flesta – att de kommer på att ett tack vore på sin plats.  Om du har samma typ av relation till alla barnen och familjerna är det här nog ett fall där du antingen ger till alla eller ingen. Annars kan känslor av orättvisa lätt väckas och frågor uppstå. Jag tror dessvärre också att den uttalade ståndpunkten ”jag ger bara till de som tackar” inte skulle få dig att framstå i så bra dager. Även om jag förstår tanken kan strategin nog upplevas som lite väl krass.  Satsa då hellre på någon form av nedtrappning, där du i stället för pengar skickar ett kort eller dylikt

Kan jag sluta skicka pengar till barnen? – etikettexperten svarar


Konflikten mellan Israel och Palestina börjar alltmer likna en grekisk tragedi, med sin spiral av konfrontationer på väg mot ömsesidig förgörelse. Kanske finns det något att lära av gudarnas ingripanden i de antika dramerna – eller av dalkarlarnas resa till Jerusalem i Selma Lagerlöfs klassiska roman? Ytterligare en tragedi för världen att beskåda. Ett postmodernt asymmetriskt krig med inslag av både artificiell intelligens och barbari. Dalkarlarna i Selma Lagerlöfs stora epos ”Jerusalem” mötte något annat när de landade i Palestina i början av 1880-talet. Det var ett ”försummat” land, bönderna förundras över de gammaldags redskap som används för att bruka jorden. Men sedan flera århundraden rådde där fred. Folket från Dalarna hade kommit för att se det heliga landet och vandra där Jesus en gång vandrat. De ville också göra gott genom sitt leverne och vara ett exempel för alla sinsemellan oense kristna och verka för försoning mellan dem. Men det senaste århundradet, före och efter Israels tillkomst 1948, har många liv släckts med vapen, våld och sprängmedel i det som var Palestina. Övervåldet och omfattningen av först det Hamas-ledda angreppet den 7 oktober, och sedan det israeliska angreppet mot Gaza, överskrider allt det som föregått. Det brittiska mandatets repression på 1930-talet av det stora arabiska upproret, eller förlusterna i människoliv 1948 i kriget, fördrivningen och flykten, och i de otaliga krig och attentat som följt når inte upp till antalet döda sedan den 7 oktober.  Det för snarast tankarna till Jerusalems fall år 1099. Då intogs den muslimska staden av kristna korsriddare. Både i deras egna berättelser och i muslimska källor finns skildringar av hur blodet flöt på gatorna. Ett århundrade senare besegrades korsriddarna av Saladins styrkor och därmed var Palestina inlemmat i muslimska riken, arabiska och turkiska, fram till första världskrigets slut. I Selma Lagerlöfs berättelse träffar man i Jerusalem på amerikaner, tyskar, ryssar, armenier, och brittiska damer. Den lokalbefolkning som uppträder är – som det står – turkar, muhammedaner, judar, beduiner och syrier, varmed menas kristna araber. Likadant var det då britterna 1922 av Nationernas förbund tilldelades mandatet över Palestina efter det osmanska nederlaget i första världskriget. Varken palestinier eller israeler existerade då. Storbritannien hade, för att stärka sina allianser, givit motstridiga löften om vad som skulle ske med de osmanska provinserna: å ena sidan utlovades ett arabiskt kungadöme, å den andra ett ”hem” för judar i Palestina.  Vad som redan var på gång, men inte förekommer i Lagerlöfs ”Jerusalem”, är frågan om nationen. Det Palestina som Storbritannien härskade över några decennier blev därför ett ”nationellt” alltmer tudelat samhälle, något som mandatmaktens politik bidrog till. Den politiska bakgrunden till de motstridiga krafterna, de som skulle bli israelerna och de som skulle bli palestinierna, skiljde sig emellertid kapitalt.  Sionismen, den judiska sekulära rörelse som skapades för att skaffa ett land åt judarna, grundades i kölvattnet av Dreyfus-affären i Frankrike och pogromer i Ryssland. Idémässigt och reellt var sionismen präglad av detta sitt europeiska ursprung.  I den arabisktalande delen av världen var däremot den helt dominerande frågan den pågående koloniseringen. Egypten blev självständigt 1919, men Storbritannien hade fortsatt starkt inflytande. Västerut lydde alla arabiska länder under kolonialmakter. I stället för ett arabiskt kungadöme i området där de turkiska osmanerna härskat delades det i mandat styrda av de två europeiska stormakterna. Mandatmakten skulle utövas bara tills det var möjligt att låta folken utöva sin självbestämmanderätt

Israel och Palestina – vår tids antika tragedi?


Att tvinga fram kollektivavtal är inte en bra strategi. En bättre sätt skulle vara att facken tillsammans med arbetsgivarorganisationerna gör avtalen mer attraktiva, skriver Nils Karlson, Ratio. LO, Unionen, Finansförbundet med flera fackförbund hävdar att den svenska arbetsmarknadsmodellen hotas eftersom en handfull moderna techföretag som Tesla, Spotify och Klarna sagt sig vilja utforma sina egna löne- och pensionssystem, i stället för att tvingas teckna kollektivavtal. Det är minst sagt en överdrift. Att vissa företag väljer att stå utanför modellen kan snarare bidra till dess förnyelse. Kollektivavtalen täcker idag cirka 85 procent av svensk arbetsmarknad. Förklaringen är att arbetsgivarna numera är väsentligt bättre organiserade än arbetstagarna. Inom privat sektor täcks endast 77,4 procent av företagens anställda av kollektivavtal, om de statliga och kommunala bolagen räknas bort. Av de små företagen med färre än 50 anställda har mindre än hälften kollektivavtal. Samtidigt är endast 69 procent av löntagarna idag fackligt anslutna, och bland arbetare endast 59 procent, en historiskt mycket låg siffra. Allt enligt den Arena-anknutna Lundaforskaren Anders Kjellberg. Att modellen behöver bli mer attraktiv är uppenbart. Trots detta väljer LO att med hjälp av strejkvapnet försöka tvinga Tesla att teckna kollektivavtal. LO:s ordförande har till och med sagt att de är beredda att driva företaget ut ur landet. En rad fackförbund som Transport, Fastighets, Elektrikerna, Byggnads, Seko, ST, Målarförbundet, Musikerförbundet och Hamnarbetarförbundet har gått ut i sympatiåtgärder, som i praktiken kan göra det omöjligt för Tesla att bedriva sin verksamhet i Sverige. El, underhåll, städning, leveranser med mera blockeras. Allt detta är lagligt. I Sverige har de fackliga organisationerna en obegränsad rätt att med hjälp av strejker och blockader tvinga företag att teckna kollektivavtal. Det är till och med möjligt att sätta företag som helt saknar fackligt anslutna medlemmar i blockad för att framtvinga ett kollektivavtal, även om de anställda har bättre villkor än det kollektivavtalet erbjuder. Även anställda i företag som redan har tecknat kollektivavtal, och därmed har fredsplikt, har rätt att sympatistrejka. Till skillnad från i exempelvis Danmark och Tyskland saknas krav som proportionalitet eller andra restriktioner i strejkrätten.  Det mest kända exemplet är salladsbaren Wild’n Fresh i Göteborg som 2006 sattes i blockad av hotell- och restaurangfacket. Blockaden innebar att facket iklädda röda västar stod och delade ut flygblad utanför restaurangen mellan klockan 9 och 18 varje vardag. Även sympatiåtgärder vidtogs. Ägaren som vägrade ge upp såg sig till slut tvungen att sälja verksamheten. Frågan är hur rimligt detta är i ett modernt samhälle. Avtal bör rimligen vara frivilliga och något som bägge parter anser sig tjäna på, och inte kunna tvingas fram. Inte heller kan det vara i arbetsgivarorganisationernas långsiktiga intresse att ha de fackliga organisationernas ombud som medlemsvärvare. Det var detta som skedde med Klarna som valde att gå med i banksektorns arbetsgivarförbund BAO, ett exempel av många. Faktum är att enbart hot om stridsåtgärder kan drabba företagen negativt. Forskningsinstitutet Ratio har i tidigare forskning visat hur redan varsel om strejk har allvarliga konsekvenser i dagens ekonomi med sammankopplade värdekedjor och global konkurrens. Kunderna vänder sig till andra leverantör vid risk för konflikt. Men även kunder och tidigare led i produktionsprocessen drabbas. Särskilt problematiskt är det naturligtvis om företaget redan tecknat ett kollektivavtal och ändå drabbas av arbetsnedläggelse på grund av sympatiåtgärder

Teslas agerande kan bidra till förnyelse, skriver Nils Karlson


Sveriges civila försvar måste stärkas – och det fort. Det är huvudbudskapet i Försvarsberedningens rapport. ”Alla måste inse att vi måste börja planera för höjd beredskap och ytterst kriget och den väpnade striden”, säger ordförande Hans Wallmark (M). Uppbyggnaden av både det militära och civila försvaret måste skyndas på. Det är andemeningen i den rapport med titeln ”Kraftsamling” som Försvarsberedningen – vilken samlar samtliga åtta riksdagspartier – överlämnar till regeringen på tisdagen, enligt ordförande Hans Wallmark (M). – Vi säger att vi behöver ha högsta beredskap för krig. Det är mot detta vi måste bygga totalförsvaret – som ytterst ska kunna fungera som stödfunktion i den väpnade striden, säger Hans Wallmark till SvD. Vad innebär detta konkret? – Det är en signal ut till alla myndigheter om att delta i det här arbetet, för i dag sker det styckvis. Det handlar också om att förstå vad krigets villkor innebär. Pandemin visade på det moderna samhällets sårbarhet, men det är ingenting mot vad ett krig skulle innebära i form av skadeutfall eller hur hela samhället och samhällsekonomin skulle påverkas. Tidigare under tisdagen beskrev en källa för SvD det civila försvaret som ”dött, begravet och förmultnat”. – Det var ju väldigt burleskt formulerat. Jag skulle säga att det nu gäller att bygga upp ett totalförsvar där ett civilt försvar blir en viktig beståndsdel, och där finns väldigt mycket att göra. I sin rapport lyfter Försvarsberedningen fram hur Ukraina trots kriget i hög grad lyckats upprätthålla ett fungerande samhälle. – Ett civilt försvar som är en del av totalförsvaret stärker försvarsviljan. Givet att det regnar missiler och drönare försöker man upprätthålla ett så långt det är möjligt normalt liv i Odessa, Kiev, Lviv. Det bidrar till motståndskraften mot fienden. Försvarsberedningen lyfter även fram vikten av det ekonomiska försvaret, exempelvis genom att försäkra sig om fungerande import- och export. – Det menar vi är uppgifter som MSB får ta sig an. Försvarsberedningen vill omstrukturera Myndigheten för samhällsskydd och beredskap, MSB. – Vi säger att man kan överväga att flytta cybersäkerhet, räddningstjänst och befolkningsskydd till annan myndighet, men vi säger inte att det konkret ska vara så. Det är något man får överväga, säger Hans Wallmark. – Om MSB nu ska bygga upp det ekonomiska försvaret och vara en stödfunktion till regeringen, blir en väldigt stor myndighet. Just nu fokuserar vi mindre på formen och mer på innehållet. Men vi utesluter inte att det kan bli formförändringar. Borde man byta namn på MSB? – Det kan man göra, men vi går inte in på vad namnet ska vara. Han säger att myndigheten kom till ”i en annan tid” och att ett namnbyte kan ha symbolisk betydelse. – Alla måste inse att vi måste börja planera för höjd beredskap och ytterst kriget och den väpnade striden. Därför skulle det vara en signal om behovet av en kulturförändring.

Försvarsberedningen rapport om totalförsvaret


Han lurades till Sverige och har dömts till livstids fängelse efter massavrättningar i Iran 1988. Nu misstänks de styrande i Teheran använda svenska fångar för att få hem Hamid Noury. Men varför? Den i dag 62-årige mannen var på den tiden smal, välklädd och hade trimmat skägg. I förhör har han berättat om sin uppväxt i Irans huvudstad Teheran och hur han efter sin värnplikt sökte sig till åklagarmyndigheten. I juli 2022 dömdes Hamid Noury i Stockholms tingsrätt till livstids fängelse för mord och grovt folkrättsbrott – en dom som nu fastställs av Svea hovrätt. Bevisningen gör gällande att han var delaktig i avrättningarna av politiska fångar i det iranska fängelset Gohardasht sommaren 1988. Själv har han hela tiden nekat till anklagelserna. Och ledarskiktet i Iran har inte sett på rättsfallet med blida ögon. – De har kritiserat rättsprocessen och menar att den är politisk. De menar att han har behandlats felaktigt och grymt i fängelset, vilket han själv också klagat på. De har konsekvent varit extremt kritiska. Det säger Iranexperten Rouzbeh Parsi, programchef vid Mellanöstern- och Nordafrikaprogrammet vid Utrikespolitiska institutet (UI). Nu spekuleras det också om att Iran vill använda fängslade svenskar – EU-tjänstemannen Johan Floderus och läkaren Ahmadreza Djalali – som pjäser för att få hem Hamid Noury. – Det finns ett för oss inte helt urskiljbart mönster där Iran tar fast personer från andra länder, där ett av skälen vi kan se är att de tar från länder där det sitter personer som de vill få loss, för att möjliggöra ett utbyte. Vi kan misstänka att det är så de tänker nu, säger Rouzbeh Parsi. Rättegången mot Floderus, som ajournerats, kan komma att återupptas. – Om hela hans fall är ett sätt att utöva tryck mot Sverige, då kommer Iran att svara med att man återupptar rättegångsförhandlingen med argumentet att "ni tycker inte våra rättegångar är seriösa, och vi tycker inte era rättegångar är seriösa", säger Parsi till TT. Floderus befaras kunna dömas till dödsstraff i Iran. – Det är det maximala straffet. Det är inte säkert att de utdömer dödsstraff. Att verkställa det är sedan en helt annan sak. Iran har inte verkställt dödsdomen mot svensk-iraniern Ahmadreza Djalali. Jag tror att Iran inser att ett verkställande av den dödsdomen är en eskalering på en helt annan nivå, säger Rouzeh Parsi på UI. Varför är den livstidsdömda krigsförbrytaren så viktig för Iran? Enligt Rouzbeh Parsi är massavrättningarna 1988 en känslig fråga för den iranska staten. – Iran erkänner inte att det här är ett brott, så de anser inte att Sverige har någon rätt att pröva det. Rouzbeh Parsi kallar det som hände sommaren 1988 för ett slags ”politisk nollställning” på order av Irans dåvarande högste ledare ayatolla Khomeini. – Det är främst personer som själva var delaktiga i revolutionen han ledde, men som tillhörde andra grupperingar, och som sedan fängslades, säger Iranexperten. De som dödades var främst sympatisörer till Folkets mujahedin och vänstersympatisörer. Hamid Noury ska bland annat ha valt ut fångar för avrättning. Det här är första gången någon som misstänks ha varit delaktig i massakern har prövats och fällts, uppger Rouzbeh Parsi. – Det här bryter en potentiell fördämning, det är väl det de är oroliga för i Iran. Det finns massor av människor man skulle kunna identifiera som har varit delaktiga i massavrättningarna i någon form. Om de reser utomlands skulle de potentiellt också kunna anhållas och ställas inför rätta. Hamid Noury lockades till Sverige och greps Det var 2019 som Hamid Noury lurades till Sverige och kunde gripas

Därför vill Iran få hem krigsförbrytaren Hamid Noury.


Det civila försvaret ska byggas upp från i princip noll. Men trots larm har inte mycket hänt. Därför vill Försvarsberedningen att MSB görs om, erfar SvD, som Ekot var först med att rapportera. Cyberförsvaret föreslås bli en egen myndighet.  Försvarsberedningen har analyserat både öppna och hemliga rapporter om den svenska civila beredskapen. Klockan 16 tisdag eftermiddag presenteras dess rapport, med förslag till regeringen.   – Det civila försvaret är både dött, begravet och förmultnat, beskriver en källa läget för SvD.  Andra talar om att utgångspunkten i princip är från noll och att beredningen är kritisk mot i princip alla delar av den civila beredskapen.  Det handlar bland annat om beredskap att kunna klara sig om drivmedelsleveranser, tillgången till läkemedel och livsmedelsproduktionen påverkas. Inte minst handlar det om vårdens beredskap, där antalet vårdplatser snabbt måste kunna öka.  Trots att det i år har larmats om en låg civil beredskap har inte mycket hänt, säger en källa. Det viktigaste förslaget för att få till en bättre civil beredskap är att göra om Myndigheten för samhällsskydd och beredskap, MSB, som ska få tydligare fokus på civilt försvar, något som Sveriges radios Ekot var först med att rapportera. I rapporten förs ett resonemang om att  det är läge att se över myndighetsstrukturen eftersom MSB är byggd för en annan tid än den vi lever i idag, när Ryssland har invaderat Ukraina.  Samtidigt förslås att cyberförsvaret, som idag ligger under MSB, ska bli en egen myndighet. MSB förslås också byta namn, till något i stil med Civilförsvarsmyndigheten, uppger en källa.  Rapporten ska också förmedla en känsla av allvar, och att alla delar av samhället måste genomsyras av en kultur där totalförsvaret måste vara en del i all planering.  – Rapporten visar att det är på riktigt, säger en källa. Försvarsberedningen består av representanter för alla riksdagspartier. Socialdemokraterna uppges ha en avvikande mening i myndighetsfrågan.

Försvarsberedningen vill att MSB görs om


Femton titlar har legat i toppen på SvD:s boklista under året. SvD guidar till de böcker som både läsare och kritiker uppskattat mest under 2023. Inte som lamm till slakt. Judiskt motstånd under Förintelsen  av Kenneth Hermele
Ordfront
Sakprosa Kenneth Hermele skärskådar föreställningen om att judar inte gjorde något motstånd under Förintelsen, och finner att bilden är helt felaktig.  ”En genomtänkt och nyanserad bok, och berättar både en judisk och en europeisk historia. Men den rymmer även något tidlöst: det går alltid att göra motstånd”, skrev Ricki Neuman i SvD. ”Systrarna”  av Jonas Hassen Khemiri
Albert Bonniers förlag
Prosa En familjeberättelse som utspelas under trettio år över olika kontinenter, och rör sig kring de tre systrarna Ina, Evelyn och Anastasia. ”Det finns en särskild magi i Jonas Hassen Khemiris sätt att berätta… det är med en slukarålderns förväntan som jag plöjer mig genom sidorna”, skrev. Jenny Aschenbrenner i SvD. ”Mjölkat”  av Sanna Samuelsson
Albert Bonniers Förlag
Prosa I sin debutroman skriver Sanna Samuelsson om Ellen som återvänder till bondgården där hon växte upp.  ”145 sidor köttslighet och vemod, alldeles egensinnig i sitt sätt att berätta om längtan och vrede och vikten av att se korna bortom mjölken”, skrev Jenny Aschenbrenner i SvD. ”De hemliga breven. Den politiska familjen och vardagens samtal”  av Alva Myrdal, Gunnar Myrdal och Jan Myrdal
Inledning av Bosse Lindquist
Förord och efterord av Kaj Fölster och Janken Myrdal
Albert Bonniers förlag
Brevsamling För första gången publiceras ett urval av tidigare okända brev som Alva, Gunnar och Jan Myrdal skrev 1920 till 1980-talet, och som kastar nytt ljus på deras relationer.  ”Jag sugs in i breven” … ”en forskningsmässigt spännande utgåva av aldrig tidigare publicerade familjebrev”, skrev Aftonbladets respektive Expressens kritiker. ”Melancolia”  av Mircea Cărtărescu
Översättning av Inger Johansson
Albert Bonniers förlag
Prosa Rumäniens kanske störste författare, Mircea Cărtărescus nya roman består av tre längre historier som alla skildrar perioder i ett barns uppväxt. ”Märklig, mäktig och maxad”, ”en mycket sorgsen och mycket vacker bok” och ”jag blir gripen och rörd”, skrev kritikerna enhälligt hyllande.  ”Underlandet”  av Hanna Nordenhök
Norstedts
Prosa Författaren och översättaren Hanna Nordenhöks nya roman kretsar kring sanning och lögn i en värld där alla är bedragare, bedragna eller både och.  ”Nordenhök är en mästerlig skildrare av det ögonblick då livslögnen krackelerar… Det är en otrolig roman”, skrev Joel Kellgren i Aftonbladet. ”Själens telegraf”  av Amanda Svensson
Norstedts
Prosa Romanen kretsar kring tonåriga Iris som lever ensam med sin mamma i Somerset, England, på 1990-talet.  ”En vindlande roman om kärlek, hemligheter, och att försöka hitta förståelse för det obegripliga. Det är en mycket gripande berättelse”, skrev Jonna Fries i SvD. ”Var är papporna?” av Alexandra Pascalidou
Mondial
Sakprosa I uppföljaren till ”Mammorna”, låter Alexandra Pascalidou de ofta frånvarande fäderna till barnen i Sveriges mest utsatta och fattiga områden komma till tals.  ”Jag blir otroligt drabbad av berättelserna i Alexandra Pascalidous bok … hårresande, humoristiskt, klokt och fruktansvärt om vartannat”, skrev Jenny Aschenbrenner i SvD.  ”Min egen elds kurir. Harry Martinsons författarliv”  av Johan Svedjedal
Albert Bonniers förlag
Biografier Johan Svedjedal, professor i litteraturvetenskap, skriver den första heltäckande biografin över författaren Harry Martinson.  ”Imponerande /.../ ett standardverk, helt enkelt

Årets 15 bästa böcker – läsar- och kritikerfavoriter 2023


Sverige har varit fullt av hemliga språk. I knoparmoj och fikonspråk skapas nya ord med hjälp av egna kodsystem – ofta så kallad backslang av olika slag. ”Pallen höra julen till, inte bara skinka, ost och sill”, meddelades oss i ett mejl till Språkspalten från läsaren Jan. Han undrar över ursprunget till ordet pall för äpple – en fråga som gör mig glad, eftersom den har ett så roligt svar. Den som inte hört ordet pall som synonym till äpple har kanske ändå hört formuleringen palla äpplen. Ursprungligen innebar palla att knycka just äpplen, då pall alltså betydde ”äpple”, och om någon språkpolis rörde sig i äppelknyckarnas kretsar kunde hen påpeka att palla äpplen var en tautologi (så kallad tårta på tårta). I Svenska Akademiens Ordbok kan vi läsa att pall för ”äpple” härstammar från ”förbrytarspråk och slang”, möjligen besläktat med phab på romani – men där denna beskrivning tar slut, slutar inte historien om pall. Nej, den för oss till uron, fimp och fika, sotare, gårdsförsäljare och lusentappar! Vårt land har varit fullt av hemliga språk. Knoparmoj, skinnarspråk, ”förbrytarspråk” och månsing är exempel på språk där man både lånat ord från dialekter eller andra språk och skapat nya från vanliga svenska ord medelst egna kodsystem – ofta så kallad backslang av olika slag. Backslang kallas det när man kastar om delarna i ett ord, så att tusenlapp blir lusentapp och betala blir tabella. Bruket är populärt över hela världen – man kan hitta det i så vitt skilda språk som zulu, japanska och grekiska. (På engelska betecknar backslang främst att uttala ord ljudenligt baklänges.) I svenska språket har backslangen gett oss något av det svenskaste vi har: ordet fika är ursprungligen kaffi (”kaffe”) med omkastade stavelser. Men de riktigt språkkreativa nöjde sig sällan med att kasta om stavelser. Till backslangen lade man ytterligare koder, eller språklekar, som gjorde orden ännu mer ogenomträngliga. En sådan, som varit spridd även utanför specifika grupper, är fikonspråket: ordet inleds med fi, följs av det åsyftade ordet med omkastade stavelser och avslutas med kon. Pensionär blir finsionär pekon, bil blir fil bikon – och stump blir fimp stukon; ursprunget till ordet fimp. Västgötaknallarna, de kringresande gårdsförsäljarna från Västergötland, vred gärna till orden med så kallat b-språk. Där byttes den inledande konsonanten mot ett b, så att exempelvis skilling blev till billing. Utöver det kunde man bland annat lägga till något på slutet, som när -el läggs till b-versionen av folk och resulterar i bolkel – eller följa ännu krångligare mönster, så att du blir till buaduns. Tillsammans med lånord och andra kreativa ordbildningar bildade detta det för utomstående obegripliga månsing. Sotarnas hemliga språk kallades knoparmoj. Även det var en blandning av lånord och förvanskningar av vanliga svenska ord. Här frodades bland annat kodsystemen u-språket, där den inledande stavelsen byttes mot u, och all-språket där den avslutande byttes mot all. Här finner vi ord som också florerat i den allmänna Stockholmsslangen, som urping (”snygging”) som lär komma av skarping. Det hände att u- och allspråket kombinerades till ett u-all-språk, som inkluderade backslang så att trettio blev uttitrall och päron blev till uronpall. Och det är troligen i päronet vi finner vårt äpple. Att päron kallats uron är belagt, och många som fördjupat sig i dessa hemliga språk menar att det är avslutningen pall som, efter att först ha använts allmänt om frukt, börjat beteckna äpplen

Sara Lövestam: Lär dig om backslang, fikonspråk och knoparmoj


Josefin och hennes man levde ett gott liv. Han hade en bra månadslön medan hon jobbade deltid som barnskötare och tog alla vabbdagar. Sedan kom skilsmässan. Kanel och apelsin doftar från ett rött stearinljus i Josefins lägenhet. Tjocka snötäcken vilar på trädkvistarna när SvD besöker henne. En passande vy för julaftonsfirandet om några veckor. Hennes första som frånskild. – Hur ska det gå till? Jag vet inte, det är skittufft. Hon bor i en Stockholmsförort och kom nyss hem från jobbet som barnskötare på lågstadiet. Där tjänar hon 28 700 kronor i månaden före skatt, men de senaste månaderna har lönen påverkats av vabbande och istället landat på omkring 15 000 kronor. Med två barn, i åldrarna två och nio, och ett bolån blir det en stram budget. Så har det inte alltid varit. Under fjolåret skildes 21 531 par i Sverige, majoriteten var mellan 35 och 49 år.  Ett av dessa par var Josefin och hennes exman som hade levt tillsammans i över ett decennium och under tiden skaffat två barn. – För mig kom skilsmässan som en chock och jag var fullständigt oförberedd, berättar hon. Josefin flyttade till sin syster, samtidigt  som hon började leta efter en bostad. Det skilda paret hade bestämt sig för ett varannan vecka-upplägg och den nya lägenheten skulle helst ligga i samma förort som exmannens. Men där såldes lägenheterna för omkring 77 000 kronor per kvadratmeter. Det var mer än Josefin hade råd med. Istället köpte hon en lägenhet en knapp mil därifrån. I den fick barnen varsitt sovrum efter att hon delat av ett rum med en avskiljningsvägg. – Själv sover jag i förrådet här bredvid. Före skilsmässan var familjens ekonomi beroende av exmannens månadslön som låg långt över den svenska medellönen. – En kaffepeng, så såg vi på min lön, berättar Josefin. Ekonomin diskuterades inte särskilt ofta och om ett barn blev sjuk var det självklart att Josefin skulle stanna hemma för att vabba. Efter deras första barn stod hon ensam för all uttagen föräldraledighet.  Josefin jobbade deltid efter att hon och hennes exman hade tagit ett gemensamt beslut att barnen inte skulle vara för många timmar på förskolan. Ingen av dem såg några problem med att Josefin skar ned på arbetstimmar för att göra det. Med neddragen arbetstid påverkades inte bara Josefins lön under tiden utan även hennes pensionssparande. – Jag tänkte inte på att det skulle bli tufft med pengarna efter en skilsmässa. Helt enkelt för att jag inte tänkte på att skilja mig.  Det är hon inte ensam om. De senaste 20 åren berättar nästan 70 procent av de skilda paren att de, före skilsmässan, avstått från att prata om hur ekonomin skulle se ut ifall de skulle gå skilda vägar. Det visar en undersökning från Novus beställd av Länsförsäkringar. – Om jag trott att vi skulle skilja oss hade jag kunnat lägga undan ett par tusen spänn i månaden, pengar som i nuläget skulle göra enorm skillnad, säger Josefin. Vid en skilsmässa sker alltid en så kallad bodelning där all egendom som paret äger delas på två. Till egendomen räknas bland annat bankkonton och sparkonton, så länge man inte gjort dessa till enskild egendom i ett äktenskapsförord. Även tjänstepension räknas alltid som enskild egendom.  Christina Sahlberg är sparekonom på jämförelsesajten Compricer* och har hört flera berätta om situationer som liknar Josefins. När det gäller planering av ekonomi i romantiska relationer tycker hon att många skulle behöva tänka om.  – Jag kan inte tänka mig något mer romantiskt än att säkerställa att ens partner kommer klara sig bra, oavsett om förhållandet tar slut eller inte

Lönen ”kaffepeng” – då kom skilsmässan som en chock


Arbetsgrupperna har blivit Socialdemokraternas sätt att be om ursäkt för sina åtta år i regeringsställning. En radikaliserad kulturhöger – som angriper Anderssons förtroende – skulle kunna leda till en radikalare ekonomisk politik. Så här är den socialdemokratiska tanken: Trots att partiet inte förlorade valet tänker man ändå komma med ny politik. Va, säger du rationella betraktare av världen, menar du att jag bara drömt det senaste året? Kameran zoomar in på en leende statsminister Magdalena Andersson som vänder sig om i duschen: “Vad är det Pam – det ser ut som att du sett ett spöke?” Sveavägen 68 må se regeringen Kristersson som en förlorad säsong, men de har inte blivit fullt lika desperata som ”Dallas” manusförfattare, vars krystade sätt att återuppliva den dödade Bobby Ewing hamnat i historieböckerna S-logiken är att det var Nooshi Dagostar (V) och Annie Lööf (C) som backade, medan Magda tvärtom lyfte. En rejäl brakförlust hade varit bra för vänstersocialdemokrater som velat förändra partiets positioner.  Nu blev det istället en enorm uppsjö arbetsgrupper (11) med ännu längre namn (sammanlagt 98 ord bara i titlarna) som levererat samhällsanalyser. Men det är ett enda ord du behöver komma ihåg: Förlåt. Det är socialdemokraternas sätt att be om ursäkt till väljarna för sina åtta år i regeringsställning.  S har tidigare bett om ursäkt för sin migrationspolitik (för många) och sin välfärdspolitik (för lite) och nu kom ursäkterna för klimatpolitiken (för mycket MP) och energipolitiken (för mycket marknad). Det måste vara lockande för väljarna att skicka tillbaka socialdemokraterna till Rosenbad så att partiet får något att be om ursäkt för i framtiden. Interna kritiker menar att upplägget ska förstås som kommunikationsstrategi. Hos många väljare sitter en bild att allt inte var mjölk och honung under Löfven och Anderssons tid. Nu ska bilden sättas att partiet har lärt sig. Det verkar effektivt. Medierna verkar inte kunna få nog av ett arrogant maktparti som säger sig idka självkritik. Liknelserna görs till hur en nytillträdd Reinfeldt sa att Moderaterna haft fel politik. Skillnaderna är att Moderaterna gjorde ett katastrofval 2002 och att Nya Moderaterna hade ny politik. För själva reformerna, vad socialdemokraterna vill göra, väntar till nästa år. Vilket skjuter upp kritiken både inifrån och utifrån.  Antingen kommer partiet att ta radikala omtag och möta eländesretoriken med stora satsningar. Det behöver finansieras på något sätt och frågan är om Magda-moderater är redo att betala. Eller så fortsätter partiet på den inslagna försiktigare vägen där en populär partiledare i princip ber väljaren om ett öppet mandat i framtida förhandlingar.  Det är lätt att se ett parti under Magdalena Andersson luta åt det senare hållet. I en tid när många väljare tycks vara missnöjda med de olika politiska alternativen kan det vara gynnsamt att stå för så lite som möjligt. För då kan man vara allt åt alla. Tills efter valet.  Men det är en huvudvärk som kan vara trevligare att ha innanför regeringskansliets skyddande väggar. Tidöpartierna tycks ha radikaliserats av Hamas attacker mot Israel och har anklagat socialdemokraterna för att inte ta antisemitism på allvar. De ihållande anklagelserna skulle kunna vara en förklaring till Anderssons svagt sjunkande förtroende.  Om det blir svårare att driva en ren personvalskampanj ökar behovet för Socialdemokraterna att satsa på konkreta politiska reformer. Sådana som sticker ut och väcker känslor. Både för och emot.  Partiet kände kanske inte ett sånt stort tryck att förändra sig för att man gjorde så bra val med en partiledare folk litar på. Om den senare beståndsdelen ifrågasätts kan kalkylen bli en annan

Torehammar: Socialdemokraternas sätt att be om ursäkt


Expressens kulturchef behöver inte vänta förgäves på hackkorvens återkomst. Faktum är att gårdagen redan är här. Väck mig mitt i natten och jag ska rabbla ingredienserna till en perfekt carbonara för dig. Bronsvalsad pasta. Guanciale, den lufttorkade italienska griskinden. Pecorino. Äggula. Svartpeppar. Absolut ingen grädde. Pastavattnet skapar en krämig emulsion med fettet, osten och ägget. En kunskap syndig nog att beslå mig med kälkborgerlighet, om man ska tro Expressens kulturchef Victor Malm. Att jag dessutom, som en blek skugga av matinfluencern Sofia Wood, regelmässigt lägger ut matbilder med genomtänkt ljussättning på Instagram är knappast till min fördel. Under rubriken ”Ta er jäkla pasta och kör upp den nånstans” går kulturchefen till hårt angrepp mot den nya svenska urbana medelklassens matkultur. Borta är Tore Wretmans komplexa anrättningar – dagens bortklemade stadsmänniska tror sig istället vara märkvärdig när hen lagar pasta. Med Malms ord: ”italiensk barnmat”. Att ingen längre pressar sin egen anka eller gör sin egen hackkorv utan istället stoppar munnen full med hemlagade sydländska läckerheter är det senaste beviset på den allt mörkare  kulturskymningen. Tacos ska göras på långkok och serveras med majstortillas. Frågan är bara om allt var bättre förr? Snarare är väl det mesta snarare sig likt. Skillnaden mellan husmanskostens superstar Tore Wretman som länge drev den eviga innekrogen Riche, och nutidens urbana hipsters är hårfin. Till och med driften att raffinera den är densamma. Wretman förfinade dåtidens svenska, enkla matkultur. I dag ägnar sig en rik innerstadselit åt att krångla till den nya svenska husmanskosten, som sedan årtionden till stor del består av pasta. Enligt branschorganisationen Svenskmärkning var spaghetti med köttfärssås den absolut mest konsumerade vardagsmaten 2022.

Anledningen till att Malm betraktar pastan som just barnmat är antagligen för att han, precis som resten av den generation som ibland kallas millennials, vuxit upp på det. Men det är inte bara spaghettin som blivit föremål för viljan att laga mat ”på riktigt”. Också tacos, hamburgare och annan lättlagad bukfylla för hela familjen har under de senaste decennierna fått sig samma Wretmanska behandling. Tacos ska göras på långkok och serveras med majstortillas. Hamburgare är inte riktiga hamburgare om de inte består av en intrikat köttblandning och, enligt den senaste trenden, ”smashas” hårt i pannan. Särskilt lyckade resultat ska förstås delas (avslappnat, inte skrytsamt) i sociala medier.  Detta är inte en bild av samtidens allmänna infantilisering så mycket som ett väldigt klasspecifikt kulturuttryck. Förr var det bara ett fåtal kockar som kunde lägga tid och kraft på denna nivå av kulinarisk mognad. Nu kan en hel övre medelklass som vill sticka ut från den stressade allmänheten göra det. Precis som det är statusbärande att hämta barnen tidigt på förskolan är det positivt kodat att kunna laga så kallad ”autentisk mat” – i stället för att slänga ihop den hårt arbetande medelklassens snabbversioner av samma sak.  De välbemedlade stockholmarna har sedan länge gått vidare från svindyra pastahak som Gazza och Nizza. Förarbetet till något så enkelt som en ”riktig” carbonara är nämligen betydande. Bara tillgången till ingredienserna har ett ekonomiskt signalvärde: den lufttorkade griskinden är en charkdetalj som mest återfinns i välsorterade saluhallar. För att verkligen få till krämigheten krävs dessutom att man läser på och därför övar in rätt teknik – risken är annars överhängande att ägget koagulerar

Pastan är ute – Victor Malms hackkorv är redan här


Författaren Masha Gessen ifrågasatte hur tyska kulturinstitutioner stämplar pro-palestinska röster – och utsattes själv för samma behandling. Kritiken mot Tysklands ”minneskultur” växer nu internationellt. Festsaal Kreuzberg ligger i Berlins kändaste partydistrikt. Runt hörnet, på klubbåten Hoppetossen, pågår festen än under tidig lördagseftermiddag. Men här inne är det mer ordnad stämning. Grånande kulturchefer och författare dricker flat white, äter Berlinermunkar och småpratar. Det är PEN Berlins årsmöte. Klockan 14 tystnar alla och talespersonen Deniz Yücel tar till orda. – Jag vill hälsa er välkomna till årets kongress. Och än en gång betona: ”PEN Berlin tar avstånd från BDS”! Ett högljutt skratt bryter ut. Kanske ett av få lyckade skämt om Kulturtysklands hantering av Israel-Palestina-frågan. BDS står för ”bojkotta, avinvestera och sanktionera”. Det är en kontroversiell politisk rörelse som vill tvinga Israel till en ny Palestinapolitik genom att straffa dem ekonomiskt. Deniz Yücel var inte ironisk, författarklubben PEN Berlin stöder inte BDS. Men det var också en kommentar på den starkt upptrissade stämningen i den tyska offentligheten. På flera håll i landet distanserar sig kulturinstitutioner från BDS-sympatisörer och Israelkritiker. Konstkuratorer har förlorat uppdrag, kulturskapare har fått stöd indragna. En av dem, den judiska konstnären Candice Breitz, anser att Tyskland glidit in i gamla, auktoritära mönster. Ämnet fick ny internationell uppmärksamhet när den den världskända ryskamerikanska författaren Masha Gessen skrev en essä i The New Yorker om hur den tyska ”minneskulturen” efter Förintelsen, enligt Gessen, tappat fotfästet. Gessen, själv jude, citerar den israeliska filosofen Susan Neiman, som anser att det som sker i Tyskland i dag är en form av McCarthyism där statliga institutioner jagar och straffar oliktänkande. Essän, publicerad den 9 december, resulterade i att Gessen själv fick känna på politiken. Hen hade i somras belönats med Hannah Arendt-priset, som ges till politiska tänkare. Men prisets grundare Heinrich-Böll-stiftelsen upprördes över texten och valde att dra sig ur prisceremonin. Staden Bremen ville heller inte ha utdelningen i sitt stadshus i fredags. Gessen fick dock priset under en mindre tillställning på lördagen. Stiftelsen deltog inte, men bjöd i stället in Gessen till ett samtal i Berlin under måndagen. Det var främst Gessens jämförelse mellan Gaza och de judiska ghettona på 1940-talet som fick reaktioner. Paralleller mellan Israel och Nazityskland tillhör Internationella alliansen till minne av Förintelsens (IHRA) elva exempel på antisemitism, vilka bland andra Sveriges regering har skrivit under på. Gessen ifrågasatte just det exemplet. Om Förintelsen behandlas som unik i historien riskerar vi att blunda för om något liknande händer igen, lyder resonemanget. Hen har i intervjuer efteråt försvarat sin text. – I Tyskland härskar en tystnadskultur, säger Gessen till Der Spiegel. Nazistjämförelser har dock förekommit under hösten. Bland andra den brittiska högerskribenten Douglas Murray har kallat Hamas för ”värre än nazisterna”. I november skrev flera kända antisemitism-forskare under ett upprop mot sådana liknelser. De menar att det underblåser förtryck mot pro-palestinska röster, och suddar ut gränsen mellan antisemitism och kritik mot staten Israel. PEN Berlin har också varit i hetluften sedan flera medlemmar lämnat organisationen. Bland andra historikern Ernst Piper. Han riktar udden mot den nämnda filosofen Susan Neiman, som bor i Tyskland och är med i författarorganisationen. Piper anser att Israels existensrätt är hotad och att man måste ta ställning, ett argument som ofta hörs i tysk offentlighet. Han ifrågasätts i sin tur som en ”icke-judisk tysk” som säger åt judiska kvinnor vad de får och inte får säga

Stormen kring Masha Gessens Israeltext: Därför kritiseras Tysklands minneskultur


Riksdagsledamoten Zinaida Kajevic (S) blev utbuad och fick lämna scenen efter att hon kallade Hamas terrorister vid en demonstration i helgen. ”Det var obehagligt men jag blev aldrig rädd”, säger Zinaida Kajevic till SvD. Det var på söndagen som demonstration till stöd för Gazas folk hölls i Malmö. S-ombudsmannen Zinaida Kajevic, som också är ersättare i riksdagen, hade bjudits in av arrangören för att representera Socialdemokraterna. En bit in i talet skiftade stämningen bland åhörarna och blev plötsligt hätsk. Det skedde när Zinaida Kajevic sa: ”Civila palestinier ska inte straffas för Hamas terrorhandlingar.” På en video från platsen, som lagts ut av nyhetskanalen Alkompis, syns hur flera av åhörarna i främsta ledet blir irriterade när S-politikern kallar Hamas attack mot Israel för terrorhandlingar. Några av åhörarna viftar med Palestinas flagga nära kameran som filmar, samtidigt som en man hytter med näven i luften. Buropen från folkmassan bakom överröstar allt som sägs. – När folk som var där reagerade så kraftigt signalerade arrangörerna att jag borde kliva ner, säger Zinaida Kajevic. Hon tyckte att det kändes obehagligt. – Det fanns många arrangörer i gula västar på plats som hanterade situationen bra och polisen var också där. Det var obehagligt men jag blev aldrig rädd. Att kriget mellan Israel och den terrorstämplade organisationen Hamas väcker starka känslor hos många kom inte som en överraskning för Zinaida Kajevic, säger hon. Det var tvärtom en av orsakerna till att hon valde att tacka ja till att tala vid manifestationen. – Jag har svårt att se vad de som buade väntade sig att jag skulle sagt annars. Jag är socialdemokrat och det är tydligt var vi som parti står i detta. Hela syftet med demonstrationen var ju också att ta upp de civilas situation under pågående konflikt, säger Zinaida Kajevic. Hon tycker att hon fick fram de viktigaste delarna av sitt budskap trots att hon tvingades avbryta i förtid. – Jag hade velat reflektera mer kring hur det som händer i Gaza påverkar alla oss som bor i Malmö. Att vi måste kunna samsas utan att ta in andra konflikter hit. Men jag var mot slutet av talet när folk började bua så jag hann säga det mesta av det jag tänkt.

Zinaida Kajevic (S) kallade Hamas terrorister – fick lämna scenen i Malmö


Byggarbetare runt om i Sverige samlades för en tyst minut – exakt en vecka efter hissolyckan i Sundbyberg. Händelsen har lämnat spår hos många. På en byggarbetsplats i Solna har flera börjat undvika bygghissen. När klockan slår 09.30 på måndagsmorgonen tystnar det på byggarbetsplatsen utanför Arbetsmiljöverkets kontor i Solna. Ett femtontal personer, både representanter för fackförbundet Byggnads och arbetsgivarorganisationen Byggföretagen samt byggarbetare, har samlats för en tyst minut.  För exakt en vecka sedan rasade en hiss från 20 meters höjd på en byggarbetsplats i Sundbyberg, tre kilometer därifrån. Fem personer dog i olyckan. – Det är med stor sorg vi står här. Vi vill hedra de omkomna och vi är många som förstår hur hemskt det är för alla anhöriga att inte få hem sina familjemedlemmar till jul, säger Johan Lindholm, förbundsordförande på Byggnads. Bakom honom syns en bygghiss som liknar den som var inblandad i olyckan.  Den är 18 meter hög och hade av en slump besiktigats samma morgon som olyckan skedde, berättar byggarbetaren Jonas Ekström, som är regionalt huvudskyddsombud på Veidekke. – Några som jobbar här tycker att det är jobbigt, så de kommer hit och lämnar materialet i bygghissen och går in i huset och tar innehissen i stället. Och det får de gärna göra.  Hur känner du inför det som hänt? – Personligen är jag inte rädd. Jag har åkt sådan här bygghiss sedan 1993. Men när det hände förra veckan blev jag illa till mods. Ingen ska behöva åka till arbetet för att inte komma hem igen. Det är helt befängt, säger Jonas Ekström. Förra veckan inträffade flera arbetsplatsolyckor med dödlig utgång i Sverige, utöver hissolyckan. I fredags meddelades att en man i 60-årsåldern dött efter en kranolycka på batterifabriken Northvolt i Skellefteå. Samma dag bekräftades att en 25-årig man som var involverad i en olycka på fabriken i november hade avlidit. På fredagen gick även en grävmaskin genom isen på en myr utanför Örnsköldsvik och på lördagen meddelades att föraren, en ung man, hittats död. Den senaste veckans dödsfall gör 2023 till det år med flest dödsolyckor på över ett decennium. Hittills i år har 62 personer avlidit på arbetet, enligt siffror från Arbetsmiljöverket. Nitton olika företag arbetade samtidigt på bygget i Sundbyberg när hissen rasade.  Att stora bolag går från att ha egen anställd personal, till att ta in långa led med underentreprenörer och bemanningsföretag är en del av problematiken, enligt Johan Lindholm. – Ju längre ner man kommer i de här kedjorna desto sämre blir arbetsmiljöansvaret. En del har som affärsidé att inte följa lagar och regler och kan inte ens stava till kollektivavtal. Vad behöver göras för att förbättra säkerheten? – Det systematiska arbetsmiljöarbetet är väldigt viktigt att börja med. Arbetsmiljöverket har man lövat av under flera år. De måste få mer resurser och mer tid till att vara ute och göra nedslag. Och det ska vara sanktionerande om man inte följer reglerna, säger Johan Lindholm. I förra veckan meddelade regeringen att Arbetsmiljöverket fått i uppdrag att genomföra fler fysiska, oanmälda kontroller på arbetsplatser. Hissolyckan i Sundbyberg rubriceras av polis som arbetsmiljöbrott med vållande till annans död. Även Statens haverikommission och Arbetsmiljöverket har inlett utredningar. Arbetet med att identifiera de som dog pågick fortfarande på måndagen, men i slutet av förra veckan klarnade bilden av vilka det var som dog. Flera ska ha varit migrantarbetare, enligt fackförbundet SAC Syndikalisterna

Tyst minut för de döda i hissolyckan i Sundbyberg


Vad ska man välja, datorspelet eller verkligheten? Måns Wadensjö läser en prisvinnande roman om en ung människas slitning mellan kärleken och ”Age of Empires”. På nyårsafton 1999 var jag elva år gammal, och mitt starkaste minne av den kvällen är varken fyrverkerierna eller den bugg som alla talade om, men som aldrig slog till. Det är i stället att vi firade nyåret hemma hos ett par grannar till oss, som i sin gillestuga hade kopplat ihop två datorer med en sladd. I den satt jag, min bror och de två pojkarna i grannfamiljen och spelade ”Age of Empires II” mot varandra hela kvällen. De vuxna måste ha släpat upp oss därifrån till middagen och vid tolvslaget, men av det minns jag nästan ingenting. I stället kan jag i detalj beskriva flera av de kartor vi spelade mot varandra, och min brors glädjetjut när vi kom före våra motståndare till ”Imperial Age.” Ärligt talat vet jag inte om det är ett minne jag borde vara generad eller stolt över, om det är sorgligt eller en smula fint. Men jag vet att det är en erfarenhet jag delar med många i min generation: Att suget efter ett datorspel kan bli så starkt, att det gör verkligheten en smula blek. Det är en erfarenhet som den österrikiska författaren Tonio Schachinger gestaltar i sin roman ”Echtzeitalter”, som belönades med Deutscher Buchpreis vid Frankfurtmässan i år. I den går huvudpersonen Till Kokorda på den prestigefulla internatskolan Marianum, och kämpar tillsammans med de andra eleverna i den stränge läraren Dolinars klass för att ta sig igenom dagarna med så lite smärta och förnedring som möjligt. De är unga människor som på sätt och vis har ryckts ut ur samtiden, och hamnat i klorna på en nyckfull, konservativ och egensinnig utbildningsinstitution. Där förväntas de inte uttrycka eller utveckla sig själva – utan lära sig det habsburgska släktträdet utantill och läsa de tyskspråkiga klassikerna med tillbörlig vördnad och respekt. För det är de alla illa rustade, och romanen handlar i stället om hur var och en av dem svarar på de orimliga kraven med de medel som står just dem till buds. För Tills del innebär det att fly in i just ”Age of Empires II,” och vid sidan om sin anonyma tillvaro i skolan bli en världsstjärna i ett tjugo år gammalt datorspel; där, i ett subkulturellt hörn av den globala gamersubkulturen, skapar han en egen identitet som är osynlig för såväl lärare som skolkamrater. Att få ihop spelandet med de krav som ställs på Marianum är tufft, men för det mesta görbart. I stället uppstår den stora svårigheten för Till när han blir tvungen att balansera det mot allt det andra som han med tiden också lär sig att han vill; med vänskapen, kärleken och att upptäcka världen utanför datorskärmen. Det är som skildring av den slitningen som ”Echtzeitalter” har sina allra största förtjänster – för där fångar romanen en av vår tids stora paradoxer: För varje år som går, tillbringar vi allt fler av våra vakna timmar framför en skärm. Samtidigt är nästan alla överens om att just det vi ser på en skärm är kulturellt, psykologiskt och nästan ontologiskt mindre värdefullt än det som äger rum i verkligheten eller mellan pärmarna på en bok. Den motsättningen skrivs här fram med både känsla och intelligens – och det gör detta till mer än bara en klok och medryckande skildring av hur det i alla tider har varit att växa upp. Sådana finns det gott om – men det Schachinger skriver är berättelsen om hur det är att växa upp just nu, i en tid när både fiktionen och det som brukade kallas för ”verkligheten” har fått hård konkurrens

Recension: Echtzeitalter av Tonio Schachinger


Medan Sverige gör sig redo för Nato pågår en utdragen tvist mellan 400 officerare och försvaret. Erfarna anställda rasar mot en omstrukturering – och ser sig som nedgraderade. ”Det är bisarrt”, säger en av flera som sagt upp sig. Snön ligger djup i Boden där I 19, eller Norrbottens regemente, har sitt nav. Här skapas krigsförband till Norrbottensbrigaden som specialiserar sig på strid i den subarktiska miljön på Nordkalotten. I de nordligaste delarna av Norge, Sverige och Finland väntas svenska styrkor få viktiga uppdrag i Nato. Jonas Larsson har varit kapten i det svenska försvaret sedan 1990-talet. Men strax efter att Sverige ansökt om Natomedlemskap sa han upp sig i protest. Och han är inte ensam. – Jag har varit kapten i 25 år, det är en del av mig och min identitet. Och det är väl där smärtan börjar. Efter 25 år har jag enligt en helt ny ”naturlag” inte kompetens att vara kapten, säger han till SvD. ”Naturlagen” han talar om är en omstrukturering i Försvarsmakten, med snart ett år på nacken, som fortsätter att göra erfarna officerare djupt missnöjda. Det handlar om införandet av det så kallade trebefälssystemet (se faktaruta) vid årsskiftet 2022/2023. Från kapten – till fanjunkare I och med skiftet tvingas officerare utbildade i det tidigare NBO-systemet upp till graden kapten byta personalkategori – eller ”degraderas” som vissa kritiker uttrycker det. De fortsätter i stället som så kallade specialistofficerare. Sedan 2007 är officersutbildningen ett treårigt akademiskt program, medan utbildningen till specialistofficer löper över 1,5 år och är icke-akademisk. Jonas Larsson skulle gå från kapten till fanjunkare. – Säg att du tog körkort före högertrafiksomläggningen. Du är en duktig chaufför, men eftersom du lärde dig att köra bil med vänstertrafik får du inte köra nu, säger han. Sprickan går djupt i försvarsorganisationen. Samtidigt som Sverige gör sig redo för ett Natointräde har Officersförbundet inlett tvisteförhandlingar med Försvarsmakten för nästan 400 medlemmar. Nu kan SvD rapportera att formella förhandlingar i konflikten pågått i tio månader – och att ingen lösning ännu finns i sikte. – Det är naturligtvis jättemycket känslor när det kommer till att byta sin grad, säger Peter Löfvendahl, förbundssekreterare med ansvar för tvister. Facket anser att Försvarsmakten utifrån arbetsrätten inte kan tvinga sina anställda att byta personalkategori. Försvarsmakten tycker tvärtom. – Skulle vi inte lösa tvisten med Försvarsmakten kan vi få tvisteförhandla med Arbetsgivarverket. Och löser vi det inte med dem kan vi ytterst få stämma till Arbetsdomstolen. 2 000 officerare berörs Enligt Peter Löfvendahl berörs totalt nästan 2 000 officerare, vilket motsvarar omkring 20 procent av yrkesofficerarna i det svenska försvaret. Vissa av officerarna som har omgalonerats, alltså bytt personalkategori, får behålla sina arbetsuppgifter. Andra har fått skifta.  Exakt hur många som har valt att säga upp sig är ovisst. – Försvarsmakten tappar naturligtvis till viss del förmågan att lösa sin uppgift. Officersbristen är redan i dag stor i det svenska försvaret. Som Natomedlem ska dessutom 200 till 250 svenska försvarsanställda skickas till försvarsalliansens staber. Facket är inte kritiskt till trebefälssystemet i sig, utan hur det införs. – Det påverkar lojaliteten mot Försvarsmakten och arbetsglädjen sjunker. Sedan är alla krigsmän, så de löser sin uppgift ändå, säger Peter Löfvendahl. Finns det inte fog för att alla officerare ska ha samma utbildningsnivå? – Jo, och det växer vi in i

Trebefälssystemet får officerare att säga upp sig från försvaret


Bianca Salming, aktuell med både tv-dokumentär och en bok om hur man hittar motivation, åker helst till mammas soffa när hon ska slappa. Hur ser din träningsvecka ut? – Just nu är det grundträning med nio–tio pass i veckan, vilket innebär mer styrka och kondition än annars. En vanlig dag åker jag till Sollentunahallen och kör morgonpass där i två timmar, sedan jobb och efter jobbet dagens andra pass, också det på två timmar. Mest inspirerande platsen att träna på? – Egentligen trivs jag väl bäst i min hemmahall. Men när jag presterar som bäst är det utomlands, på träningsläger i ett varmt land. Senast var jag på kanske det bästa träningslägret någonsin, på Gloria Sports Arena i Antalya i Turkiet. En otrolig plats med kanske de bästa förutsättningarna jag någonsin haft. Vad har du för musik i lurarna på passen? – Inget alls när jag tränar friidrott. Men i gymmet kan det bli allt från 50 Cent till Taylor Swift. Hur tränar du när du bara har 15 minuter? – Då kör jag stretch eller rörlighet eller yoga. Ofta rörlighetsövningar kombinerat med coreträning, och då framförallt övningar med inre magmuskler. Vilket är ditt hemliga trick för att komma ur soffan och iväg till träningen? – Motivation är väl det jag har allra lättast med. Jag tycker genuint att det är så roligt att träna. Men om det skulle vara tufft någon dag påminner jag mig om känslan av att ha missat ett pass, och då kan jag hoppa ur sängen för jag vill inte känna så. Man vill liksom ligga i fas. Vad tillåter du dig själv att fuska med? – Förr när jag var yngre kunde jag bara köra på. Men om jag känner mig stel i ryggen nu kanske jag kör maskiner den dagen i stället. Eller går hem och kör rörlighet. Kan du se att dina träningsvanor någon gång haft ohälsosamma inslag? – Alltså, jag tror att elitidrott kan vara ganska ohälsosamt ibland. För du ligger liksom på gränsen hela tiden och du tränar nästan mer än vad som är bra. Det är också lätt att få prestationsångest. Jag tävlar bra under press men under vissa perioder har den varit svår att hantera på ett bra sätt. Man behöver lära sig hantera det. När var du skadad senast?  – Jag fick ju avstå den här utomhussäsongen på grund av en hälskada. Men då tränade jag egentligen som hårdast efter det, bara det att jag inte kunde springa och hoppa, utan jag körde benträning, träning med kroppsvikt, simning och cykling. Vad gör du när du blir en riktig slacker? – Då åker jag ut med min kille till min mamma i Vaxholm där jag växte upp, och bara typ ligger i soffan och spelar kort. Vad tar du i bänkpress? – Mitt max är 80 kilo, men där ligger jag inte i dag. Bästa träningstipset du någonsin fått? – Min pappa (Börje Salming, reds anm) sa alltid ”Ha kul, så löser sig resten sedan”.  Tränar du helst i grupp eller själv? – Älskar att träna i grupp, jag tror att man automatiskt presterar bättre då. Men jag gillar att inte vara beroende av andra när jag tränar, samtidigt som det ändå är folk runt omkring mig. Det gillar jag med friidrott. Bästa träningsmaten? – Majskakor med tunna skivor avokado och Philadelphiaost.

Bianca Salmings träning: Pappa Börje gav bästa tipset


Hur ska man hinna få allt gjort? I ”Ta din tid. Gör mindre men bättre” delar David Larsson Heidenblad med sig av 24 knep. Som självhjälpsbok är den användbar, men den kan samtidigt ses som en varningssignal om att arbetslivet börjat ställa allt högre krav på individen att leda sig själv. När jag för ett drygt decennium sedan som forskare började intressera mig för självhjälpslitteratur upplevdes ämnet i regel av mina humanistkollegor som marginellt och lite lustigt. Vem läser sådant? Inom samhällsvetenskaperna fanns sedan några decennier en etablerad diskussion om den växande självutvecklingstrenden, som man förknippade med nya krav som ställs på individer i ett samhälle som präglas av många valmöjligheter men också osäkrare livsbanor. Tonen i dessa diskussioner var i regel antingen kritisk eller neutralt analytisk, sällan särskilt entusiastisk. Entusiasterna fick man leta efter bland psykologer eller på handelshögskolor.  I dag betraktas självhjälps- eller självutvecklingsböcker definitivt som mainstream och även bland humanister hittar man dem som gärna presenterar sig som fans. En av dem är Lundahistorikern David Larsson Heidenblad som nyss utkommit med boken ”Ta din tid. Gör mindre men bättre” (Volante). Som många självutvecklingsförfattare delar Heidenblad med sig av sitt liv. Vi får veta att han har tre barn av vilka en har autism, att hans fru jobbar som domare och att hans egen kalender fylls över bräddarna av intressanta uppdrag. Hur går det ihop? I många branscher behöver man inte ens familjeplikter för att ställa samma fråga, då jobbet i sig tycks kräva all ens tid och energi.  Heidenblad menar att den avgörande skillnaden i många fall ligger i förmågan att planera och prioritera: göra mindre men bättre. I bokens 24 kapitel, ett för dygnets varje timme, delar han med sig av tips för hur man kan bära sig åt, många av dem hämtade från andra författare som han själv har inspirerats av. Det gäller att ha en plan för oförutsägbara men sannolika avbrott (tänk vab), att lära sig tacka nej, att tacka ja till jobb som man blir inspirerad av, att hålla luftigt i kalendern, att jobba i korta men effektiva pass, att avsätta tid för att utvärdera sitt arbete och planera framåt, att regelbundet klargöra sina långsiktiga målsättningar för sig själv.  Heidenblad påpekar att var och en själv måste avgöra vilka råd som är relevanta för dem, men håller gärna frågan om målgrupp möjligast öppen. De flesta av råden förutsätter dock att man har ganska stor frihet att strukturera sitt arbete och att man själv åtminstone delvis kan bestämma över dess målsättningar. De passar bra för många forskare, företagare, konstnärer, frilansare, eller för den som arbetar inom en expertorganisation med relativt stor personlig frihet. Som fri forskare kan jag tycka att många av råden är alldeles användbara och varianter av sådant som jag själv praktiserar: att förkorta snarare än förlänga arbetspassen när jag behöver få mycket skrivet, till exempel. En del av råden fungerar med säkerhet även för andra typer av jobb, men jag är tveksam till om detta är rätt bok för någon vars arbete definieras och struktureras av arbetsgivaren. Att försöka tillämpa många av dessa råd när man i själva verket har väldigt begränsad kontroll över sina uppgifter kan vara skadligt: man internaliserar lätt en bild av större frihet än man faktiskt har och klandrar sig själv när man inte lyckas leva upp till den. Det ska noteras att även nämnda fria yrkesgrupper ofta är ofria: det är få företagare och frilansskribenter som fritt kan välja sina uppdrag

Recension: ”Ta din tid. Gör mindre men bättre” av David Larsson Heidenblad


Arbetsplatsolyckan i Sundbyberg är en katastrof och en tragedi. Men den här gången ser jag ingen nationell samling, inga blomsterhav eller sorgeminuter. Fem personer omkom när hissen störtade i Sundbyberg förra veckan. En sjätte hoppade ur i sista minuten och klarade sig. Deras arbetskamrater kommer att ha det fem våningar höga fallet på näthinnan när de blundar för en lång tid framöver. På några sekunder rasar hissen 20 meter. Männen är instängda. Sen är det slut. Och jag försöker föreställa mig hur det är – efteråt – att öppna dörren och sticka in handen i det trånga utrymmet, hitta pulsåder efter pulsåder och konstatera – det oåterkalleliga. Alla på plats erbjuds krisstöd. Det är en katastrof och en tragedi. Men är det en olycka? Olyckor går inte att förutse. Medan det här handlar om något som man med enkla medel kunnat såväl inse som förebygga, enligt Per Nylén, avdelningsdirektör på Arbetsmiljöverket som intervjuats av SvD. Vad var det här för byggarbetsplats? Vilka var killarna i hissen? Det tog ett tag att identifiera dem. Alla utom en kom från andra länder. Det är oklart om de ukrainska, ryska och afghanska arbetarna var kollektivanslutna. Deras anhöriga kom inte från husen runt omkring där man saknade dem till middagen. De kan ha arbetat under villkor där de riskerade sina liv för oss svennar. Byggbranschen är minst sagt lurig. Hos en del företag påminner villkoren om människohandelns. Arbetsgivare som vet hur man kommer runt ansvar och arbetsmiljölagar. Där det vimlar av oseriösa underleverantörer. Det är en skam. Det slags journalistik som aldrig kan ersättas av en robot.  Som för tankarna till den tyska journalisten Günter Wallraff, kommer ni ihåg honom? Han som klistrade fast tupé och skägg och tog jobb på omöjliga ställen. Han approprierade, hade man förmodligen sagt i dag, en turkisk livsstil, levde undercover med gästarbetarna halvårsvis och avslöjade sedan oegentligenheter i hårresande socialreportage. Liksom missförhållanden hos bland annat militären, härbärgen och stora företag som Thyssen, Burger King och Amazon. Hans reportage kom att driva fram flera nya lagändringar. Vart har hans sort tagit vägen? Hans namn och verksamhet har givit upphov till ett nytt verb även på svenska: att wallraffa. Det slags journalistik som aldrig kan ersättas av en robot. Den behöver vi se mer av, för att den kan rädda liv. Journalister som jobbar på ålderdomshemmen som håller 16 grader. Eller hos vårdjättar som snor skattemedel. Det behövs fler journalister som klär ut sig och packar paket på murriga lager, diskar på obskyra krogar eller cyklar runt i snödrivorna med folks hämtmat. Jag tror inte man behöver jobba speciellt länge för att få en skrämmande inblick i vad som fattas. Och kan avslöja ett snusk- och skamsverige, lite som Lubbe Nordström eller SvD:s egen Ester Blenda Nordström. Det kan vara en viktig pusselbit när vi talar om integration. Frågan är om det finns tidningar som betalar för det slags texter, eller rättare sagt: finns det tillräckligt många läsare som vill veta? Arbetsplatskatastrofen i Sundbyberg är den största sedan Estonia förliste. Den här gången ser jag ingen nationell samling, inga blomsterhav, inga politiker som kallar till presskonferens. Inga tysta minuter i Sverige. Det är för jävla sorgligt.

Skamligt att följa efterspelet till hissolyckan i Sundbyberg


Glöm de tydliga blocken från kalla kriget. Konflikterna i Ukraina och Gaza snabbar på en ny världsordning med komplicerade – och explosiva – pakter. Kommer Putins dröm att gå i uppfyllelse?  GENÈVE En röd telefon var allt som krävdes. Den krypterade telefonlinjen mellan Moskva och Washington gjorde att de två enda supermakterna snabbt kunde nå varandra under kalla kriget – och undvika kärnvapenkrig.  I dag är läget ett helt annat.  En gråkall februaridag 2022 invaderade Ryssland sitt grannland Ukraina inför en chockad omvärld. 20 månader senare attackerade Hamas-terrorister Israel i ett dåd som saknar motstycke i modern tid. Samtidigt har Kina höjt tonläget mot Taiwan.  Två till synes ändlösa krig och en krutdurk i Asien. Men i spåren följer också något nytt: en rubbad geopolitisk maktbalans.  Den traditionella världsordningen förändras. Och det går snabbt. – Krigen i Ukraina och Gaza har raserat tanken att länder kan inordnas i separata block som väst, öst och syd. Vi har fått en fragmenterad multipolär värld. Det säger Simon Cleobury, tidigare brittisk diplomat och internationell nedrustningsexpert vid ansedda tankesmedjan GCSP i Genève.  Särskilt kriget i Gaza har splittrat världen och skapat nya geopolitiska pakter, anser han. De liknar inte alls kalla krigets två block. I stället växer ett brokigt lapptäcke med olika maktcentra fram. Under Ukrainakriget lyckades USA och EU snickra ihop en västledd internationell ordning med respekt för internationell rätt. Dit anslöt sig även stora delar av den globala södern – länder i Asien, Afrika och Latinamerika. Samtidigt framstod EU som mer enat än någonsin. Kriget i Gaza splittrar allianser Men enigheten har allvarligt försvagats efter president Joe Bidens stöd för Israels krig mot Hamas.  – Många länder är upprörda över vad som upplevs vara ”carte blanche” för Israel. Det har försvagat USA:s ställning på världsscenen, och enigheten som byggdes under Ukrainakriget är nu under press, säger Simon Cleobury. Länder i den globala södern fördömer Rysslands invasion och Hamas attack. Men de påpekar att palestinierna länge levt under israelisk ockupation. Vissa känner igen sig i palestiniernas utsatthet och har en västkritisk attityd. Många pekar också på vad som anses vara västvärldens dubbelmoral i synen på Ukraina och Gaza. De menar att det talas om krigsbrott mot det ukrainska folket, men att samma sak inte sägs om det som händer i Gaza.  Enigheten under Ukrainakrigets första år börjar nu ersättas av konstellationer där synen på Gazakriget förenar länderna, menar Simon Cleobury. Samtidigt samlas muslimska länder, Kina och Ryssland under samma Palestinavänliga paraply. Och de har stöd av växande makter som Indonesien, Turkiet, Brasilien och Sydafrika som kritiserar Israels bombkampanj i Gaza. Även Bolivia har klippt banden med Israel, och Colombia och Chile har kallat hem sina ambassadörer.  – Gazakriget har tydliggjort andra sprickor inom traditionella block, säger Simon Cleobury. Västvärlden märkbart isolerad Även inom EU märks en vacklande syn på Gazakriget och det amerikanska stödet till Israel. Och i USA pyr ett missnöje inom Biden-administrationen på grund av presidentens inställning till kriget. Samtidigt hålls massdemonstrationer för vapenvila. I FN blir förändringen i den geopolitiska balansen tydlig. I en första omröstning om en ”humanitär vapenvila” i Gaza den 26 oktober röstade USA, Israel och fyra EU-länder mot förslaget. Samtidigt avstod runt 45 länder, inklusive Sverige. Däremot röstade flertalet länder i den globala södern för vapenvilan.  Gapet mellan syd och nord framstod här som tydligt och västvärlden var märkbart isolerad, påpekade bedömare. I den andra omröstningen om en ”humanitär vapenvila” den 12 december var uppslutningen större – där röstade även Sverige för resolutionen

Experter: Putins dröm om ny världsordning kan slå in


Drönare har blivit ett populärt vapen i kriget mellan Ryssland och Ukraina. Nu satsar båda länderna på att bygga upp den egna produktionen, säger Hans Liwång, expert på Försvarshögskolan. Helgen präglades av intensiva drönarattacker från både Ryssland och Ukraina. Ryssland och Ukraina uppgav på söndagen att de hade skjutit ned minst 3 respektive 20 drönare under natten till söndagen, rapporterar nyhetsbyrån AP. Hans Liwång, docent i försvarssystem på Försvarshögskolan, konstaterar att drönare har blivit ett populärt sätt att attackera fienden den senaste tiden.  En av de viktigaste anledningarna är att drönare är mycket billigare att tillverka än mer traditionella vapen. – De första månaderna av kriget dominerade traditionella militära vapen, men efter ett tag insåg båda sidor att de måste öka andelen drönare för att säkerställa att man inte gör slut på de mer traditionella vapnen, säger Hans Liwång. Kostnaden för en drönare varierar dock stort, från några tusen kronor till flera miljoner beroende på storlek och kapacitet.  – Vissa drönare kan man i princip bygga från civila komponenter hemma i källaren, medan andra är extremt avancerade och kan likställas vid dyra militära system, säger Hans Liwång. De minsta drönarna mäter bara några decimeter och används för att spana på motståndaren. Små drönare kan också vara utrustade med sprängladdningar som kan skada eller till och med döda en oskyddad soldat. Men för att orsaka ännu större skada krävs drönare av större modell. Det finns nästan ingen gräns för hur stor en drönare kan vara, men de största som används i kriget mellan Ryssland och Ukraina mäter några meter och ser ut som små flygplan.  – De kan bära sprängladdningar som väger flera kilo, säger Hans Liwång. Hur drönaren drivs beror till stor del på hur stor den är.  De mindre drönarna är batteridrivna och styrs med hjälp av en kontroll, medan de större har en liten förbränningsmotor. De senare är ofta förprogrammerade för att  slå till mot ett visst mål, som till exempel en kraftstation, fartyg eller större byggnad. – Stora drönare kan flyga från Ukraina och rätt långt in i Ryssland. De kan liknas vid en kryssningsrobot eller kryssningsmissil, förklarar Hans Liwång. Det är de stora drönarna som typiskt lyfts fram när media rapporterar om hur ett visst antal drönare har skjutits ned av Ukraina eller Ryssland. Enligt Hans Liwång skjuts de flesta drönarna ned, mer än 90 procent i de flesta attacker.  – Det är därför som länderna ofta skickar flera dussin drönare på samma gång, för att helt enkelt mätta skyddssystemet så att fienden inte har någon möjlighet att skjuta ner allihopa, säger Hans Liwång. Både Ukraina och Ryssland får eller köper drönare från andra länder. Ryssland från Iran och Ukraina från USA och Europa. Men ju längre kriget pågått har speciellt Ukraina blivit betydligt bättre på att producera egna drönare, menar Hans Liwång. – Jag uppfattar det som att både Ryssland och Ukraina har en ambition att bli bättre på att tillverka drönare själva, för att bli mindre beroende av leveranser från andra länder. Och det verkar som att Ukraina har lyckats bygga upp rätt imponerande tillverkningsmöjligheter, säger Hans Liwång. De flesta drönare som används i kriget är av den mindre varianten och används som sagt för att spana på fienden vid fronten. The New York Times rapporterade nyligen om den bistra verkligheten vid fronten där ukrainska soldater försöker korsa floden Dnepr i ett försök att vinna kriget. I en sådan situation kan små spaningsdrönare vara till stor nytta, menar Hans Liwång. – Vid fronten är det viktigt att ha så bra information som möjligt om hur det ser ut på andra sidan fronten, så att man kan skydda sig eller hitta rätt tillfälle att rycka fram, säger han.

Expert: Därför har drönare blivit populära i Ukraina-kriget


KULTURDEBATT | Hur mäter man svenskhet och ursprung? Och går det att sätta en prislapp på härkomst? De frågorna ställer samhällsdebattören Kurdo Baksi apropå regeringens planer på att kartlägga kostnaderna för invandringen. De fyra partierna i Tidösamarbetet har fattat beslutet ”att kartlägga kostnaderna av invandringen och hur kostnaderna har sett ut över tid”. Ett av de pinsammaste uppdragen i mannaminne har därmed getts till Konjunkturinstitutet. När nyheten kablades ut blev jag först sårad och ledsen. Ännu en gång demoniseras var fjärde person i vårt land bara för att ha någon slags utländsk bakgrund. Sedan blev jag hemsökt av en drömsekvens, där den folkkäre vissångaren Cornelis Vreeswijk och Christer Pettersson, som åtalats men senare friats för Palmemordet, sitter på en bänk i Sollentuna och delar på en flaska en vacker sommardag. Cornelis behöver knappast någon närmare presentation. Den som inte kan nynna på en sång av den nederländsk-svenske Cornelis betraktas knappt som svensk. Hur ska Cornelis, som har berikat det svenska musiklivet mer än de flesta, bedömas i jämförelse med Christer Pettersson, som knappt förvärvsarbetade under hela sitt liv? Frågan om invandringens kostnader har så många dimensioner, så många lager. Och när man börjar fundera hopas frågorna. En sådan uträkning är inte bara bisarr utan även trubbig. Hur tusan mäter man svenskhet eller ursprung? Och hur gör man detta på individnivå och baserat på etnicitet eller ursprungsland? Hur ska Konjunkturinstitutet exempelvis räkna på kostnaderna för drygt 800 000 halv-invandrare, det vill säga personer med en inrikes född och en utrikes född förälder? Är det så att den som har en procent invandrarblod i ådrorna är invandrare, även om personen har 99 procent svenskt blod i övrigt? Och var placeras de adopterade, som har hämtats till Sverige av svenska föräldrar, i Tidöpartiernas kalkyler? Ska även surrogatbarn, som hämtats av svenska föräldrar från utlandet, räknas som invandrare? På vems konto ska vi lägga kungafamiljen, som vi importerade från Frankrike för några sekler sedan? I ärlighetens namn kostar de inte så lite även om hovet häromdagen meddelade att man ska spara in 20–25 miljoner kronor. Men hur mycket har drottning Silvias invandring kostat oss svenska skattebetalare?  Och hur ska Konjunkturinstitutets tjänstemän agera vad gäller hanteringen av den legendariske fotbollsspelaren Zlatan Ibrahimovic? En person som onekligen har bidragit till att stärka det svenska varumärket. Är Zlatan en intäkt eller en kostnad? Och den amerikansk-svenske stavhopparen Armand ”Mondo” Duplantis, flerfaldig världsrekordhållare, honom stoppade vi glatt i blågula kläder innan han knappt kunde tre ord på svenska. Är det så, att de som kan vinna medaljer åt oss inte är invandrare, utan svenskar?  I så fall har vi ett Sverige gör vi skillnad på folk och folk. De som är duktiga är svenskar. De som inte vinner medaljer eller komponerar sånger är invandrare. Det är en skam att den svenska regeringen har sjunkit så lågt i sin människosyn. Vi behöver protestera innan det har gått för långt!

Kurdo Baksi: Vilken invandrare har kostat Sverige mest?


Antalet utrikes födda i jobb ökar. ”Vi ser en ökad sysselsättning bland personer födda utomlands i så gott som alla demografiska grupper”, säger Magnus Gustavsson på Konjunkturinstitutet. Noura Makssi är utbildad byggnadsingenjör från Syrien och har levt i Sverige sedan 2019. I hemlandet jobbade hon ideellt med att bygga upp och renovera hus som förstörts i det syriska inbördeskriget. Trots erfarenheten hade hon svårt att hitta sysselsättning i Sverige. – Jag sökte över 80 jobb och ringde flera chefer. Det var minst sagt svårt utan referenser, säger Noura Makssi. Till slut bestämde hon sig för att söka praktik och vände sig till Jobbsprånget, ett initiativ finansierat av regeringen och Knut och Alice Wallenbergs stiftelse, som hjälper nyanlända akademiker att hitta praktikplatser. Noura Makssi kom i kontakt med ett företag i Uppsala, och efter fyra månader anställdes hon som ingenjör inom vägbygge.  Noura Makssi  är en av många utrikes födda som har haft svårt att slå sig in på den svenska arbetsmarknaden. Men nu syns ljusning i statistiken. Under 2022 ökade sysselsättningsgraden bland utrikes födda till nästan 65 procent, en ökning med hela 4 procentenheter jämfört med året innan. Sysselsättningsgraden är lägre än för inrikes födda som ligger på strax över 70 procent,  men sysselsättningsgapet, alltså skillnaden mellan inrikes och utrikes födda, minskar. I nuläget är gapet det tredje största i Europa, efter Nederländerna och Bulgarien.  – Vi ser en ökad sysselsättning bland personer födda utomlands i så gott som alla demografiska grupper, oavsett varifrån du kommer eller vilken utbildningsnivå du har, säger Magnus Gustavsson, författare till en ny studie från Konjunkturinstitutet. Studien visar att sysselsättningen bland utrikes födda ökade med i genomsnitt 1,4 procentenheter mellan 2019 och 2023. Det är dubbelt så mycket som den årliga förändringen mellan 2006 och 2019. Allra mest ökade sysselsättningsgranden för dem födda i Asien och Afrika, 2 procentenheter per år mellan 2019 och 2023, upp från 0,8 procent per år mellan 2006 och 2019. Enligt Konjunkturinstitutets rapport kan förbättringen delvis förklaras av att Sverige tagit emot färre utrikes födda, men det har också att göra med arbetsmarknadens funktionssätt. Det går inte att fastställa exakt vad som bidrar till den ökade sysselsättningsgraden, men studien pekar ut några tänkbara faktorer.  Dels kan det handla om att bristen på arbetskraft sänkt trösklarna in på arbetsmarknaden för vissa grupper av utrikes födda, dels kan det handla om att diskriminering eller osäkerhet kring att anställa invandrare har minskat. Liksom för Noura Makssi är praktik ett effektivt sätt att ta sig in på den svenska arbetsmarknaden. Jobbsprånget har tidigare arbetat med utrikes födda akademiker, men lanserade i veckan ytterligare en satsning där målet är att hjälpa utrikes födda med gymnasiekompetens att få praktik. Det sker genom ett samarbete mellan Jobbsprånget, IF Metall och Teknikföretagen.  ”Om vi kan få Jobbsprångets praktikmodell att fungera för ytterligare en målgrupp som står utanför arbetsmarknaden, innebär det en stor vinst för både samhället, arbetsgivarna och individen”, kommenterar Maria Rosendahl, Näringspolitisk chef på Teknikföretagen. Noura Makssi har en heltidsanställning men det är inte ett krav för att definieras som sysselsatt. – Vi tittar på sysselsatta för att se vilka som tagit sig in på arbetsmarknaden. Inte för att se vilka som är självförsörjande eller hur mycket vissa har jobbat, säger Magnus Gustavsson. För att räknas som sysselsatt ska man jobba minst en timme per vecka, enligt de årliga arbetskraftsundersökningarna (AKU) från Statistikmyndigheten

Antalet utrikes födda sysselsatta i jobb ökar


Miljöminister Romina Pourmokhtari behöver i EU-förhandlingar hindra lagstiftning som skulle få mycket stora konsekvenser för det svenska pantsystemet, skriver flera debattörer. Måndagen den 18 december avgörs framtiden för vårt svenska pantsystem. Då ska EU:s miljöministrar träffas för att diskutera en ny förordning som ska reglera användningen och återvinningen av förpackningar. Förslaget som ligger på bordet innehåller många bra och nödvändiga förändringar. Men ett krav om att 40 procent av all läsk, vatten och öl ska säljas i återanvändningsbara förpackningar oroar. Det betyder i praktiken en återgång till returglasen i de röda och blå drickabackarna. Förslaget innebär en total förändring av förpackningsmarknaden, med oöverskådliga konsekvenser för vårt svenska pantsystem, Returpack. Under 40 års tid har Sverige utvecklat ett fantastiskt pantsystem för insamling och återvinning. Tack vare hög insamling och effektiv teknik har dessa engångsförpackningar samma eller lägre klimatpåverkan som de traditionella returglasen som bryggerierna tvättar och fyller på. Utvecklingen ställer gamla sanningar på ända – återanvändning är inte alltid bättre än återvinning. Vårt svenska Returpack är ett slutet system där den återvunna råvaran blir till nya förpackningar. Detta understöds av miljontals svenskar som samvetsgrant pantar och får en slant i retur. Allt fler EU-länder tar nu efter Sverige och Norden och inför motsvarande pantsystem. Ett kvotkrav från EU på återfyllningsbara flaskor är ett hot mot den infrastruktur vi byggt upp. I dag säljs 2 procent av all dryck i Sverige i returglas. En ökning till 40 procent skulle kräva massiva investeringar för både bryggerier och handel. Bryggerierna skulle behöva installera nya produktionslinor och tvättningsutrustning. Mataffärerna och Systembolaget skulle behöva bygga om för att ha plats för både fulla och tomma backar. Effekten av det blir att nya investeringar i vårt pantsystem hämmas i takt med att volymerna som passerar systemet krymper. För konsumenten skulle ett kvotkrav dels betyda att det krävs bil för att handla de tunga förpackningarna, dels att varans pris stiger i takt med kostnadsökningarna. Kostnadsökningar och tvingande åtgärder kan vara motiverade om de skapar en ökad miljönytta, men EU:s förslag om ett tvingande kvotkrav är tvärtom ett hot mot miljön. I behandlingen av förordningen i Europaparlamentet röstades det glädjande nog för möjligheten till nationella undantag från kvotkravet. Parlamentet vill ge medlemsländerna en flexibilitet, så att producenterna använder den förpackningstyp som ger mest miljönytta. Undantag föreslås kunna medges baserat på en livscykelanalys (LCA) som visar förpackningstypernas klimatpåverkan, eller om medlemsstaten kan visa att 85 procent av förpackningarna återvinns i ett cirkulärt system. Den undantagsmöjligheten skulle skydda vårt svenska pantsystem. Inför förhandlingarna på måndag skickar vi följande uppmaning till miljöminister Romina Pourmokhtari: Anna-Karin Fondberg
vd Sveriges Bryggerier
Karin Brynell
vd Svensk Dagligvaruhandel
Per Bygdeson
vd Livsmedelshandlarna
Tomas Kjellker
vd Returpack

Debattörer: Romina Pourmokhtari måste rädda pantsystemet


Han är mest känd för att driva runt vid ett köpcentrum. Nu har den folkkära lokalprofilen Luffar-Lasse samlat in över en miljon kronor till Musikhjälpen. Trollhättan är inte bara känt för Saab och svensk filmproduktion. Staden har också välsignats med en röd-orange kändiskatt.  Lasse, eller Luffar-Lasse om man så vill, är en välkänd figur i Trollhättan. Den tolvårige bondkatten är folkkär, rentav reservationslöst älskad, om man ska tro lokaltidningen TTELA. Den egensinniga kissen har blivit känd för sina dagliga utflykter från hemmet i Björndalen till Överby köpcentrum. På köpcentret hänger han omkring och gosar med besökare i väntan på att få skjuts hem. Fansen följer Lasse i en Facebook-grupp som på söndagen hade nästan 35 000 medlemmar. Som om inte det vore nog har kommunen beslutat att en skulptur av Lasse ska pryda en rondell på Överby.  – Vi ville göra något för att hylla katten som har blivit en ikon här i Trollhättan och även uppmärksammats nationellt, kommenterade Jennie Bergius Eriksson, samhällsbyggnadsnämndens ordförande i Trollhättan.  Inte dåligt för en katt. Men nu har framgångarna nått nya höjder. Lasse har nämligen fått en egen bössa i Musikhjälpen, startad av stockholmaren Patrik Starborg, skriver TTELA. Vid lunchtid på söndagen hade kattens insamlingsbössa fyllts med drygt 1,2 miljoner.  Lasses husse, Jan Karlsson, har svårt att dölja sin förtjusning. – Det värmer såklart att Lasse kan dra in så otroligt mycket pengar. Helt otroligt! För oss är han vår äventyrliga bondkatt. Lasses välbefinnande har blivit otroligt viktigt för så många, säger han till SvD. Kommer Lasse få något gott för att fira framgången? – Lasse är en gottegris, så det är inte så svårt att imponera på honom. Det kan bli kattgodis och rökt skinka, det säger han inte nej till.  Årets upplaga av Musikhjälpen, som arrangeras av Sveriges Radio och Sveriges Television, har temat ”ingen ska behöva dö av hunger” och sänds från Växjö. Insamlingen går i mål under söndagen.

Kändiskatten Luffar-Lasse från Trollhättan gör succé i Musikhjälpen