Anna Politkovskaja. Alexander Litvinenko. Sergej Magnitskij. Boris Nemtsov. Aleksej Navalnyj. Döda för att de vågade utmana Putins autokrati. Journalisten Anna Politkovskaja var verksam vid tidningen Novaja Gazeta. Hon rapporterade från de två krigen i Tjetjenien för att visa den bild som inte förmedlades i officiella ryska kanaler. 2004 blev hon under en flygresa till Beslan förgiftad, men överlevde. I oktober 2006 sköts hon till döds i hissen i sitt hyreshus i Moskva.  Samma år avled Alexander Litvinenko i London. Litvinenko hade en bakgrund både i KGB, den civila delen av underrättelsetjänsten i Sovjetunionen 1954–1991, och FSB, den ryska säkerhetstjänsten, men hade öppet kritiserat FSB för att vara en ”banditorganisation”. Litvinenko fängslades men lyckades ta sig till Turkiet 1999. 2000 emigrerade han till Storbritannien och publicerade den regimkritiska boken ”Blowing up Russia”. Litvinenko hann bli brittisk medborgare innan han förgiftades med det radioaktiva ämnet Polonium-210 i London 2006. Från sin sjuksäng gjorde han, två dagar före sin död, ett uttalande som anklagade Vladimir Putin för förgiftningen. Sergej Magnitskij var en rysk revisor och visselblåsare som avslöjade omfattande korruption vid det ryska företaget Hermitage Capital. Hans 37-åriga liv slutade i Butyrkafängelset den 16 november 2009, efter ett år av psykisk och fysisk tortyr i fångenskap. Boris Nemtsov hade en framgångsrik politisk karriär i regionen Nizjnij Novgorod och blev dess guvernör. I början av 1990-talet samlade han in namnunderskrifter för att stoppa det första kriget i Tjetjenien. I mars 1997 utsågs han till förste vice premiärminister i Ryska federationen, med ansvar för reformeringen av energisektorn. Hans popularitet gjorde att han sågs som en tänkbar presidentkandidat till valet 2000.  2004 var Boris Nemtsov en av undertecknarna till artikel i tidningen Nezavisimaja Gazeta med titeln ”Ett upprop till Putins majoritet”. I den varnades för farorna med Putins diktatur. Han grundade också tillsammans med flera liberaler, däribland schackspelaren Garri Kasparov, en paraplyorganisation för den ryska oppositionen. 2010 publicerades manifestet ”Putin måste avgå” på nätet. Nemtsov blev fängslad under en kortare tid för att ha organiserat en olaglig demonstration. I februari 2015 sköts han ihjäl i Moskva. Sergej Skripal var dubbelagent för Storbritanniens säkerhetstjänst MI6 och en före detta officer i GRU, Rysslands militära underrättelsetjänst. 2004 arresterades han av FSB och dömdes för högförräderi. 2010 tilläts han emellertid att bosätta sig i England. 2018 fick han besök av sin dotter Julia. Far och dotter hittades livlösa på en parkbänk utanför ett shoppingcenter i orten Salisbury. Deras liv kunde räddas på sjukhuset, där det konstaterades att de båda fått i sig nervgiftet novitjok – ett ryskt preparat som utvecklades på 70-talet och är dödligt även vid mycket små koncentrationer. En skyddsling till Boris Nemtsov, Vladimir Kara-Murz, har varit verksam som journalist, affärsman och politiker. Han är rådgivare till Raoul Wallenbergs center för mänskliga rättigheter. Vid två tillfällen har Kara-Murza undvikit döden efter förmodade förgiftningar. Det första tillfället skedde 2015, det andra 2017. Efter livsuppehållande insatser överlevde han även då. Ingen polisutredning har gjorts. Aleksej Navalnyj var en rysk aktivist, oppositionsledare, regimkritiker och bloggare. I början av 2000-talet var han medlem i det liberala partiet Jabloko men blev utesluten 2007 på grund av samröre med nationalistiska grupperingar. Han deltog även i Ryska marschen fram till och med 2011, en årlig manifestation på den nationalistiska högerkanten. I samband med Georgienkriget 2008 stod han på Rysslands sida. Han har också sagt att han inte skulle återlämna Krimhalvön till Ukraina om han blev president

Aleksej Navalnyj vågade utmana Vladimir Putins makt


Världsstjärnan Paul McCartneys ikoniska fiolformade basgitarr återfanns av en tvåbarnsmamma i Sussex efter att ha varit på villovägar i 54 år. Nu uppskattas basen vara värd 132 miljoner kronor.  Paul McCartney, 81, med sin fiolformade basgitarr av märket Höfner 500/1 var en välkänd bild för alla som var med på den tiden popgruppen Beatles slog igenom och Beatlemanian svepte över världen. Basen var strängad för den vänsterhänte McCartney och användes på Beatles två första album med hits från 1963 som ”She Loves You” och ”All My Loving”.  Senast den såg offentlighetens ljus var på gruppens historiska avslutande spelning på taket vid Savile Row i centrala London år 1969. I oktober 1972 stals den ur en bil i stadsdelen Notting Hill och har sedan dess varit försvunnen, tills nu. Förra året inledde tillverkaren Höfner på Paul MacCartneys uppmaning en global jakt efter basen som beskrivits som ”alla tiders mest ikoniska försvunna instrumentet”. När tvåbarnsmamman Cathy Guest, 52, som bor i Hastings på Englands sydkust hörde talas om efterlysningen tog hon kontakt och överlämnade instrumentet som legat på hennes vind i många år. Med skickade hon en lapp där hon berättade hur hon slet med ekonomin för att klara av att finansiera barnens studier i hopp om en belöning. Hon väntar fortfarande på svar, ”men är medveten om Pauls tacksamhet.” – Den är en del av rock n roll-historien och det är inte så att det är ett litet band, säger hon till The Sun. Tjuven hade sålt basen till en lokal pubägare i utbyte mot några pint öl och denne hade sedan sålt den vidare för en mindre summa och i god tro. Så småningom hade Paul McCartneys bas hamnat hos hennes nu avlidne man som ärvt den av sin bror och den hade sedan blivit liggande på vinden i 20 år. – Min man älskade musik och hade ingen aning om varifrån basen kom, säger Cathy Guest. ”Gitarren har autentiserats av Höfner och Paul är otroligt tacksam för alla inblandade”, säger McCartneys talesperson på popstjärnans hemsida. Basen var komplett med originalfodral . Den uppges ha fått en del smärre skador men ska ganska enkelt gå att återställa i ursprungligt skick. Paul McCartney köpte elbasen för 30 pund i Hamburg år 1961 och har sagt att han omedelbart blev kär i den på grund av dess form. Han använde den sedan regelbundet på scenen i början av 1960-talet och basen med den speciella formen blev starkt förknippad med bilden av gruppen.   Idag uppskattas värdet till omkring 10 miljoner pund, vilket motsvarar 132 miljoner kronor. Den skulle i så fall bli världens hittills i särklass dyraste gitarr, dubbelt så dyr som Kurt Cobains gitarr som såldes för 65 miljoner kronor på en auktion år 2020. År 2015 såldes en gitarr som stals från en annan ex-Beatle, John Lennon, för  motsvarande 25 miljoner kronor vid en auktion i Beverly Hills.

Paul McCartneys gitarr återfunnen efter 50 år


UNRWA bör inte fortsätta i sin nuvarande form. Organisationens lokalanställda har en stark förankring till Hamas. Det har stormat rejält kring UNRWA, FN:s hjälporganisation för palestinska flyktingar i Gaza, sedan det framkommit israeliska anklagelser om att UNRWA har anställda som varit inblandade i Hamas terrorattack mot Israel i oktober förra året. Dessutom hävdar Israel att 10 procent av FN-organets anställda stödjer Hamas. Anklagelserna har lett till att de 16 största bidragsländerna, däribland Sverige och SIDA, pausat biståndet till UNRWA. Förra helgen upptäckte den israeliska militären omfattande tunnlar, gemensam elförsörjning och en hemlig Hamasdatacenter direkt under UNRWA:s högkvarter i Gaza. De specifika bevis som Israel delat med biståndsgivarna bygger på underrättelseinformation, dokument och identifieringskort som togs i beslag under striderna i samband med terrorattacken den 7 oktober. Enligt denna dokumentation (Channel 4, 5/2) har Israel nu identifierat ytterligare 190 terrorister från Hamas och Palestinska islamiska jihad som är anställda av UNRWA, utöver det tiotal som deltog i terrorattacken. Och över hälften av alla 13 000 UNRWA-anställda i Gaza anklagas för att vara medlemmar i antingen Hamas eller Palestinska islamiska jihad (PIJ), eller ha släktingar som är aktiva där. I ett utpräglat klansamhälle som Gaza är sådana familjeband i regel av stor betydelse. Medan UNRWA aktivt uppmanar länder att återuppta finansieringen har nya avslöjanden tillkommit. Förra helgen upptäckte den israeliska militären omfattande tunnlar, gemensam elförsörjning och en hemlig Hamasdatacenter direkt under UNRWA:s högkvarter i Gaza. Dessa upptäckter komplicerar de två pågående utredningarna som har inletts av FN:s generalsekreterare António Guterres. Medan FN:s kontor för intern tillsyn (OIOS) granskar anklagelserna om att personal från UNRWA kan ha varit inblandad i attackerna den 7 oktober, har Guterres också tillsatt en oberoende grupp för att bedöma om UNRWA har gjort tillräckligt mycket åt de allvarliga anklagelserna . Denna utredning förväntas vara komplex, med tanke på att UNRWA vid flera tillfällen under många år av trovärdiga källor anklagats för antisemitiska läromedel och för skolor där palestinska barn uppmanas till hat mot judar och även får militär träning. UNHCR, som är det FN-organ som hanterar alla andra flyktingsituationer i världen, bör ta över det humanitära uppdraget från UNRWA.  Låt oss tala klarspråk. UNRWA bör inte fortsätta i sin nuvarande form. Organisationens lokalanställda har en stark förankring med Hamas. Dessutom är UNRWA det enda flyktingorgan som fokuserar på en enskild folkgrupp och tillhandahåller en flyktingstatus som ärvs i generationer. Något motsvarande har inte funnits för de judiska flyktingar som fördrivits från arabvärlden efter Israels tillkomst, och som i dag utgör Israels största befolkningsgrupp. Antalet palestinska flyktingar har ökat dramatiskt, från 750 000 år 1948 till nästan 6 miljoner i dag. Att ge alla dessa palestinier rätt att återvända skulle i praktiken innebära en utplåning av den judiska staten Israel. Detta faktum är väl känt för både israeler och palestinier och utgör ett allvarligt hinder för en tvåstatslösning. UNHCR, som är det FN-organ som hanterar alla andra flyktingsituationer i världen, bör ta över det humanitära uppdraget från UNRWA. Detta skulle också kräva att länder som Libanon, Jordanien, Egypten och Syrien river befintliga flyktingläger och i stället bygger permanenta bostäder för palestinska flyktingar samt ger dem fullt medborgarskap i respektive land, som en del av en större regional lösning. När diskussioner om sådana lösningar kommer på tal, avslöjas arabvärldens sanna ansikte. Ofta har dessa länder inte något verkligt intresse för den palestinska frågan förutom att använda den som ett verktyg för att bibehålla en kontinuerlig konflikt med Israel

Ranstorp: Dags att sätta stopp för UNRWA


Navaljnyj var övertygad om seger och i Ryssland har alla som störtat en regim först varit dess fångar. Men hans kalkyl visade sig vara felaktig, skriver författaren Michail Sjisjkin efter oppositionsledarens död. Lågan spred åtminstone lite ljus i det putinistiska mörkret. Nu har de blåst ut den. Enligt det officiella meddelandet ”avled” han. Skillnaden mellan ”avlida” och ”mördas” är ett helt land. Mitt land existerar inte längre. Ryssland, som på detta sätt förgör sina bästa barn, kan inte vara ett land för människor. I människornas värld finns det ingen plats för denna banditregim. Den här staten, som kallar sig Ryska federationen och bringar död och ondska till hela världen och sin egen befolkning, borde helt enkelt inte existera. Diktaturen kräver att folket tiger, att det jublar så fort ledaren yppar ett ord. Regimen uppfattade Navalnyj som ett hot och försökte tysta honom genom att döma honom till över 20 års fängelse. De försökte förgifta honom – men misslyckades. Nu har de nått sitt mål. I Ryssland finns det officiellt inget dödsstraff. Men här är det ändå, och detta är bara början. För den kriminella makten spelar det ingen roll vem den dödar – ukrainare, sina ungdomar som mobiliserats till ”köttstormar” eller politiska fångar. ”Det röda hjulet”, som Solzjenitsyn skrev, om rullar vidare. I dag, efter två års blodbad i Ukraina och en fullständigt krossad opposition i Ryssland, är det svårt att föreställa sig att Navalnyj för bara några år sedan kunde delta i presidentvalet och tala på valmöten över hela landet. Hur hade han blivit som president? Jag vet inte. Kanske utmärkt, kanske usel. Det finns bara ett sätt att pröva sådant: genom fria val, där han kunde ha vunnit. Men för fria val behövs fria medborgare. Demokrati börjar med individen som känner sig som en medborgare. Demokrati börjar med mänsklig värdighet. Vad känner majoriteten av Rysslands befolkning i dag? ”Aleksej, jag gillar hur talar och vad du säger, jag gillar dig. Men först måste du bli president, sedan ska jag rösta på dig.” Jag kommer aldrig att glömma hur någon kom fram till Navalnyj efter ett av hans valmöten i en småstad i den ryska provinsen och sa: ”Aleksej, jag gillar hur du talar och vad du säger, jag gillar dig. Men först måste du bli president, sedan ska jag rösta på dig.” Varför återvände Navalnyj till Ryssland? Alla undrar varför han återvände till Ryssland, med tanke på att han visste att han skulle fängslas där? Ja, han visste. Han var en kämpe, en fighter. Han visste att han måste löpa hela linan ut. Men det var inte ett offer för offrets skull, han trodde inte på undergång, han trodde på framgång. Han var övertygad om seger och smittade alla omkring sig med sin tro – både nära och fjärran. I Ryssland har alla som har störtat en regim alltid först varit dess fångar. Så var det vid revolutionen 1917, så var det vid Sovjetunionens fall. Sovjetregimen, som tycktes fullständigt orubblig, föll under tyngden av den före detta fången Solzjenitsyns böcker. För en rysk politiker är lägererfarenheten alltid ett plus: den som har genomlevt lägret står alltid närmare den inhemska ”väljarmassan” vars hela liv är impregnerat av ”fängelsekulturen”. Navalnyjs politiska kalkyl visade sig vara felaktig. Jag tror att han skulle ha blivit en bra president för landet, men var hittar man det Ryssland där han kunde ha blivit president? Ett sådant Ryssland existerar inte. Aleksej kände egentligen inte det land åt vilket han ägnade sitt liv

Därför återvände Aleksej Navalnyj till Ryssland


Modern 1970-talsdisco, quirky godispop och en Hollywoodfrus märkliga cowboyshow. I Växjö har det blivit dags för Melodifestivalens tredje deltävling och en sak är säker: i kväll dominerar kvinnorna.  Låt: ”Effortless” Artist: Jacqline Låtskrivare: Dino Medanhodzic, Jacqline Mossberg Mounkassa, Jimmy Jansson, Moa ”Cazzi Opeia” Carlebecker, Thomas G:son Den tidigare Idol-tvåan Jacueline debuterar med supersnygg, discodoftande pop som känns väldigt modern och samtidigt 1970-tal. En stensäker Jacqeline ger vibbar av både Beyoncé och Irene Cara och numret är läckert paketerat med röda dansare i en lika röd ram. Bakom kompositionen finns bland andra Cazzi Opeia, som därmed borde tävla med sig själv om en av kvällens finalplatser. Låt: ”Aldrig mer” Artist: Clara Klingenström Låtskrivare: Bobby Ljunggren, Clara Klingenström, David Lindgren Zacharias  Med sin hyllade debut för två år sedan överraskade Clara Klingenström med en nerv och direkthet, som om publiken fick se rakt in i hennes hjärta. Den effekten är svårare att uppnå en andra gång. Här har vi en tydlig uppföljare, glödande rockig revanschpop – med gitarren i händerna – om att lämna något destruktivt bakom sig och blicka framåt. Men refrängen når inte riktig ”Behöver inte dig i dag”-nivå. Låt: ”Take my breath away” Artist: Kim Cesarion Låtskrivare: Albin Johnsén, Christoffer Johansson, Kim Cesarion, Mattias Andréasson, William Segerdahl Kim Cesarion och hans falsett hade en hit med ”Undressed” 2013 och detta ska vara något slags comeback – tyvärr med ett intetsägande ”har hört allt förut”- bidrag vad gäller såväl text och låttitel som melodi, arr och uttryck – dessutom tråkiga kläder. Denna souliga EDM-pop är ju på intet sätt dålig, men alldeles för anonym. Plus dock för snygga syntloopen.  Låt: ”För dig” Artist: Klaudy Låtskrivare: William Schenberg, Åke Olofsson Tänk dig en blandning av (om än inte i paritet med) Kents ”Utan dina andetag” och Victor Leksells ”Svag”. Klaudy sjunger en klassisk svensk popballad, av någon anledningen stående i en vasstuva. Kan inte riktigt med hans manierade sätt att sjunga, men melodin är vacker och ahhh-refrängen drabbande. Får jag välja ett svenskt bidrag denna vecka så blir det ändå tveklöst fördel Clara.    Låt: ”I won’t shake” Artist: Gunilla Persson Låtskrivare: Fredrik Andersson Årets wildcard, Hollywoodfrun som alla älskar att hata, kan konsten att överraska. Vad sägs om ompa ompa-western, lila berg och skuttande cowboys, saxofon-solo och så en stel och svengelsksjungande Gunilla som tronar i mitten. Det är lika knäppt som underhållande. Snälla, kan vi inte bara skicka detta till Malmö och visa att vi inte tar oss själva på så förbannat stort allvar? Låt: ”Give my heart a break” Artist: Cazzi Opeia Låtskrivare: Ellen Berg, Jimmy Jansson, Moa ”Cazzi Opeia” Carlebecker, Thomas G:son  Härliga Cazzi Opeia! K-popdrottningen var en av mina favoriter 2022 och även denna gång bjuder hon på underbar, quirky pop med luftigt lekfulla Laleh-stråkar och en medryckande melodi som är trevligt självklar, men ändå egen. Med det godisinspirerade numret och Cazzi själv som en rosaglittrig mashmallow tilltalar hon förmodligen även den yngsta publiken.

Mello del 3: Cazzi Opeia möter Gunilla Perssons cowboyshow


Det ser förbluffande lätt ut när akrobaterna i ”Tipping point” utför sina konster. Men balans och struktur rubbas lätt, vilket är temat i Cirkus Cirkörs musikaliskt stämningsfulla verk. Ställningar, strukturer, cirkelrörelser och avancerade balansakter där samarbeten visar sig vara helt nödvändiga för att de ska vara genomförbara är bara en del av Cirkus Cirkörs nya uppsättning. En annan är musiken som framförs live på scenen av musikern Axel Fagerberg, vars följsamma men ibland lätt retsamma lyhördhet gentemot de som genomför sina akrobatiska nummer binder ihop helheten på ett imponerande sätt. Ytterligare en viktig del är humorn och den lite vemodiga stämningen som präglar den halvannan timmer långa förställningen. Och där spelar, som sagt, musiken en stor roll i den atmosfär som skapas i ”Tipping point – balancing in a time of change”. En stämning som kan variera från mer ödesmättat och allvarstyngt till musik som med sina melodiska synthslingor skulle kunna vara hämtad från någon europeisk tv-show från slutet av 70-talet eller början av 80-talet. Till det sammanhanget hör också Axel Fagerbergs replik, i stil med ”WTF! That was so close I could have died”, som uttalas efter att en stor metallställning rullat oroväckande nära båset med alla instrument och annan musikutrustning. Att utropet sedan mynnar ut i en låt med distad sång blir till en lika allvarsfylld som charmigt lättsam påminnelse om de risker som finns när samarbeten fallerar och balansen plötsligt rubbas.  Även Quentin Dubot sätter sina akrobatiska övningar och uppvisningar på kinesisk påle i ett nytt sammanhang med sin höga och ljudligt klingande sång med en tydlig dragning mot det sakrala. Så kallade tensegrity-modeller eller snarare strukturer monteras, balanseras och dras ihop med rep för att i ett senare skede falla isär eller förändras. Överhuvudtaget är samspelet mellan de skapade strukturerna och de medverkande aktörernas kroppar påtaglig. Det som faller samman byggs på ett eller annat sätt upp igen. Kanske inte likadant men med gemensamma krafter. Som publik är det lätt att fascineras av och uppslukas av de enskilda nummer som ”Tipping point” består av när allting ser att vara så lätt utfört. Vilket naturligtvis är en synvilla. Men även om man inte riktigt förstår hur svåra eller närmast omöjliga många moment är, finns det en påtaglig poetisk kvalité i själva utförandet som gör att till exempel den italienska cirkusartisten Delia Cerutis luftakrobatik hängande i sitt hår blir lika graciöst luftig som häpnadsväckande. Samma sak gäller paret Sebastién Klink och Morgane Stäheli sätt att fånga och lyfta varandra i trapetsen. Överhuvudtaget består hela ensemblen av utpräglade personligheter som alla bidrar till helheten och som man skulle vilja se lite mer av.  Speciellt gäller det vighetsartisten Kalle Pikkuharju som precis före premiärföreställningen på fredagskvällen olyckligt skadade sig så pass att man i pausen mellan de båda akterna blev tvungen att meddela att hans nummer och insats i det spektakulära balansnumret – som bland annat syns på omslaget till nyutkomna SvD Scenvår – tyvärr fick utgå. Istället för att vika sin kropp på sätt som borde vara fysiskt omöjligt sätter han sig vid ett tillfälle på en avsatts och blickar på ett oslagbart teatraliskt sätt mot publiken. Som om han vet att snart kommer både han och balansen i hela förställningen att vara återställd.

Recension: Skickliga akrobater i Cirkus Cirkörs i ”Tipping point”


Navalnyjs död sänder chockvågor - inte bara genom oppositionen utan också genom makteliten, säger Rysslandexperten Margarita Zavadskaya som har djup insyn i motståndet mot Putin och mot kriget. BONN  Var Aleksejs Navalnyjs död planerad, ett mord på uppdrag av Vladimir Putin? Det är fortfarande oklart - och det spelar egentligen ingen större roll för utvecklingen i Ryssland,  tror Margarita Zavadskaya vid utrikespolitiska institutet i Helsingfors. – Det avgörande är att alla ska veta att förändring är omöjlig. Den signalen uppfattar i dag alla i Ryssland. Också de som sitter i administrationen och som undrar vad det är som händer. – Det är människor som hatar risker och som nu upplever situationen som oklar. Känslan är att vem som helst kan drabbas. Hur det kommer att påverka presidentvalet den 15–17 mars är oklart. Att Vladimir Putin kommer att vinna står enligt alla bedömare redan nu fast. ”Ryssland är ingen demokrati och val ska inte ses som ett väljarna utslag ”, säger Margarita Zavadskaya. Den ryska oppositionens strategi har därför varit att rösta strategiskt. Inte för att få Putin att förlora men för att föra ut tankar i samhället som har potential att underminera förtroendet för regimen. Strategin är att samlas kring populära utmanare till Vladimir Putin. Men den möjligheten har försämrats av att Boris Nadezjdin eller Jekaterina Duntsova, båda motståndare till kriget i Ukraina, inte har tillåtits ställa upp. Framför allt Boris Nadezjdin visade sig vara oväntat populär. Tiotusentals köade framför hans kampanjkontor för att skriva under namnlistor för hans kandidatur.  Han fick också  stöd av Aleksej Navalnyjs hustru Julia och rockstjärnan Jurij Sjevtuk, liksom exilpolitikern Maxim Katz och affärsmannen Michail Chodorkovskij. Nu står oppositionen utan både Aleksej Navalnyj - motståndets centrala symbolfigur - och presidentkandidater som vänder sig mot kriget och mot Putins styre. Vad kan oppositionen nu åstadkomma? – Det kan bara röra sig om små signaler. Små symboliska motståndshandlingar. Sett utifrån är det inte mycket. Men i ett samhälle präglat av förtryck och ständig rädsla är det viktigt att visa att oppositionen är vid liv och att den är solidarisk, säger Margarita Zavadskaya. Redan på fredagen, berättar hon, kunde hon se tecken på detta i de sociala medierna och bland vänner i Ryssland när människor lade ner blommor vid monumenten för de sovjetiska fångarna som uppfördes under töväderperioden efter Sovjetunionens sönderfall på 1990-talet. – Jag tror att vi kommer att få se fler sådana här symboliska motståndhandlingar. Inte minst under valet då demokratigrupper kommer att gå och rösta prick klockan tolv - som i en tyst protest. En annan del av oppositionsarbetet är att samla bevis för regimens blodiga förtryck. Som en förberedelse inför en tid då Putin inte längre sitter vid makten - utan kommer att hållas ansvarig för både kriget och repressionen i Ryssland.

Efter Navalnyj – så ser oppositionens framtid ut i Ryssland


Bröd-Jon, Lök-Emma och Hans Erik Häst samlas för att grilla, dansa och sjunga i Linus Gårdfeldts senaste diktsamling. Jesper Olsson golvas av det burleska och frodiga.  Bröd-Jon, Lök-Emma och Hans Erik Häst samlas för att grilla, dansa och sjunga i Linus Gårdfeldts senaste diktsamling. Jesper Olsson golvas av det burleska och frodiga.  Vad med hankar sig människan fram? I vardagen, genom historien. Ett stalltips från långt blickande antropologer och paleontologer lyder: händer och mun. Dessa har inte bara hjälpt oss käka och böka runt i och ordna materien, inte sällan med olika verktyg, utan därtill orkestrerat sociala och symboliska aktioner. De två organen har också bildat en återkommande, sonderande, dynamisk duo i Linus Gårdfeldts poesi alltsedan debuten med ”Men golvet har ingen mun” (2009). Hans (oftast) fåradiga dikter har rört sig genom en sinnligt vibrerande värld, där palperandet av ting och varelser, hårda som mjuka, kantiga som rundade, har åtföljt det sångande och språkande som kallas poesi. Också i hans senaste bok, ”Den råttan” (2019), som bitvis böjde av mot det dekreativt pratiga – ”antipoesi” som Viktor Malm kallade det i sin recension i Expressen – bjöds händerna in redan på första sidan: de händer som också skriver, ”det som går att skriva”, som den trevande upptakten i novembersnön betonade. Nu kommer Gårdfeldt med en ny samling, hans sjätte i ordningen, med den medryckande och lagom obegripliga titeln ”Brorsan, Krabban & Lädret”. Eller ja, versalerna låter ana att det rör sig om tre namn och, ska det visa sig, märkliga gestalter, vilkas liv och sysslor vetter åt det burleska och frodiga, men inte desto mindre också blottlägger en sårighet och ömhet inför den ändliga jordetillvaro som också ur ett vidare perspektiv befinner sig i antropocent skymningsläge. Och visst, munnen är där, liksom händerna, som denna gång inte bara gräver sig ned och sträcker sig ut i ett närliggande rum av rävar, råttor, viadukter, vattenpölar, barrträd och barn som ska kläs på sina overaller på väg till dagis och skola, utan också in i en djupare tid som sätter här och nu i relief: Människohänder blåser i spiraler och cirklar
I cirklarna tidsrep genom tidsögat insvept
Med tanke på handen som varit så nära
Men allting försvinner när detta försvinner Denna dikt, med den talande titeln ”Lascaux II”, fungerar på flera sätt som en resonanslåda genom att lyfta fram skapandet, minnet och förgängligheten: tre saker som med ett klingande, krängande, knådat språk besvärjs boken igenom. Det som läsaren får avlyssna är närmare bestämt Brorsans låtar och rim. De framförs på en scen som är lätt att lokalisera. Ett Värmland av skog och röjsågar, eldstäder och avlägsna hus – natur och kultur i skiftande kombinationer – är nu som tidigare ort för den platsens poesi Gårdfeldt skriver. Och den frammanas med ojämnt fördelade doser av Fröding, Erik Beckman och Smala Sussie (samt inslag av jäderlundska ordgobelänger). Här samlas Krabban och Lädret, men också Bröd-Jon, Lök-Emma, Hans Erik Häst och många andra till skratt, sånger, supande, grillande, dansande, kännande, grubblande och glömska: Och inåt gled glömskan om kvällen
Med berken som skallran av träm
Se solen och droften gå samman
Han skratta och burka upp kräm Exakt vad som i varje stund händer i denna ordens och kropparnas fest är inte alltid lätt att avgöra. Men det händer och svänger och sprakar. Och även om lekar med dialekt och jargonger kan bli fåniga eller exotiserande är det inget som bekymrar mig här

Recension: Brorsan, Krabban & Lädret av Linus Gårdfeldt


PODD | Tv-kollen dyker ned i den senaste tv-veckan – och förkovrar sig framför allt i det skvallertäta ”Feud. Capote vs the swans”. Skarpa sanningar, elakt skvaller och dräpande skämt var karaktärsdrag som gjorde den  amerikanska författaren Truman Capote populär i New Yorks societetskretsar – men de ledde också till hans fall.

Andreas Hörmark och Tove Norström djupdyker i den nya säsongen av HBO:s antologiserie ”Feud. Capote vs the swans”. Serien skildrar hur Truman Capote hängde ut alla sina vänninor och deras djupaste hemligheter i boken ”Answered prayers”, vilket startade en mångårig och sårig konflikt. Men är verkligen skvallerbytta det allra värsta man kan vara? Eller är det snarare ett väldigt mänskligt drag?  Titlar som diskuterats i avsnittet:
”Feud. Capote vs the swans”
”En runda till”
”Saltburn”
”Fair play”
”Söndag med”
”Lover stalker killer” Lyssna på ”SvD Tv-kollen” ”SvD Tv-kollen” produceras av Svenska Dagbladet och distribueras av Acast. Förutom att lyssna här på SvD.se kan du även höra podden i följande kanaler. Du hittar den enklast genom att söka efter ”Tv-kollen” i din poddspelare; eller klicka på länkarna. Producent: Joanna Górecka (Filt) Ansvarig utgivare: Lisa Irenius

SvD Tv-kollen: Stjärnspäckade Feud. Capote vs the swans på HBO


Flera veganprofiler kommer ut som köttätare – av hälsoskäl. Minskad ”fundamentalism” bland veganer kan vara ett sundhetstecken. Men att börja frossa i kött är heller ingen bra idé. Veganism har under många år haft hög status. Det har ansetts vara en både hälsosam och klimatmedveten kosthållning, inte minst i en tid då industriell djurhållning står för en betydande del av växthusgasutsläppen. Men för många har veganism varit mer än en kosthållning, det har snarare varit en livsstil, ett etiskt ställningstagande och en identitet.  Därför är det kanske inte så förvånande att veganinfluerare som Sheila Arnell och Rachel Bråthén fått starka reaktioner från sina följare när de gått ut med att de börjat äta kött. I intervjuer i SvD och DN har Sheila Arnell och Rachel ”Yoga Girl” Bråthén uppgett att de lidit av näringsbrist och att de därför övergått till att äta entrecôte och dricka köttbuljong till frukost. På Tiktok, Facebook och Instagram sprids liknande berättelser under hashtaggarna #recoveringvegan och #antivegan. Betyder detta att veganismen är på väg bort? Och hur påverkar det i så fall klimatet och hälsan? Minskad försäljning av veganmat I Storbritannien har det rapporterats mycket om att försäljningen av veganprodukter minskat under lågkonjunkturen och att veganska produkter försvunnit från sortimentet. Utvecklingen förklaras dels av ökade levnadskostnader. Men vissa experter menar också att många tidigare veganer insett att det inte behöver vara allt eller inget, alltså att man kan vara en person som i huvudsak äter vegetabilisk kost men ibland äta kött och fisk. Utifrån ett hälsoperspektiv kan det finnas fördelar med detta skifte. Forskare har i upprepade studier visat att Medelhavsdieten är den kosthållning som är förknippad med bäst hälsoutfall.¹ Denna kosthållning kännetecknas av rikliga mängder grönsaker, bönor, olivolja och fisk, mindre mängder ägg och mejeriprodukter samt begränsat med rött kött. Veganism har också kopplats till minskad risk för hjärt- och kärlsjukdomar samt metabolt syndrom, men samtidigt innebär denna kosthållning också en risk för brist på vissa näringsämnen.² Blandkost rekommenderas Det är också värt att notera att veganer ofta har bättre socioekonomisk nivå och en hälsosammare livsstil än genomsnittet. De ägnar sig också mer åt fysisk träning och röker mindre än icke-veganer, vilket gör det svårt att isolera effekterna av veganism i vetenskapliga undersökningar. Det finns också forskare som studerat hur världens befolkning bör äta utifrån ett kombinerat hälso- och klimatperspektiv.  Enligt en omfattande rapport som publicerades 2019 bör svensken öka sin konsumtion av bönor, linser, nötter och grönsaker samt minska köttkonsumtionen från i genomsnitt cirka 700 gram kött per vecka till 0–200 gram.³ Rapporten förespråkade inte specifikt en vegansk eller vegetarisk kost, utan beskrev snarare en blandkost som inkluderade ungefär två portioner animaliska livsmedel per dag. ”Extrem veganism” Att överge en huvudsakligen växtbaserad kost för att frossa i kött är knappast en god idé, vare sig för klimatet eller hälsan. Men den minskade vurmen för veganska livsmedel kan också vara ett sundhetstecken som vittnar om minskad ”fundamentalism” bland veganer. Rachel Bråthen säger att hon själv tillhört ”den extrema sidan av veganismen”, och sagt till andra hur de skulle leva sina liv. Om veganismen ses som en mästrande och extrem rörelse kan detta förmodligen ha en avskräckande effekt på många icke-veganer och kanske till och minska viljan att övergå till en mer växtbaserad kost

Emma Frans: Minskad fundamentalism bland veganer sundhetstecken


I USA inspireras fängelser av nordisk kriminalvård, medan Sverige rör sig mot en amerikansk syn på straff. Fångarna på det ”skandinaviska” fängelset i Philadelphia varnar Sverige för att överge det som fungerar. PHILADELPHIA – Jag är dömd att dö i fängelse. Joe Spinks sitter för mord och har varit inlåst i 33 år. Han har varit på Chester i Philadelphia de senaste 22 åren och här på Little Scandinavia hör han till ”The initial six” – de sex första fångar som flyttade in på avdelningen. – När vi öppnade kom min mamma hit, och gick till min cell. Hon sa att det var ju riktigt trevligt och bekvämt, inte som hon hade sett på tv. Chester är ett av flera fängelser i USA som prövar nya metoder hämtade från de nordiska länderna.  San Quentin i Kalifornien är USA:s mest berömda fängelse, där fångar som Charles Manson och Caryl Chessman varit inlåsta. Det var där Johnny Cash, till fångarnas öronbedövande jubel, sjöng ”San Quentin, I hate every inch of you”. Nu håller den liberale guvernören Gavin Newsom på att göra om fängelset till ”San Quentin Rehabilitation Center”. Med mer inriktning på just förberedelser på livet efter fängelset. ”Får inte bli för bekvämt” Det är långt ifrån självklart i USA. När jag kommer till Chester plockar receptionisten av mig mina mobiler och säger sedan att det skandinaviska projektet är bra, ”men det får inte bli för bekvämt, så de vill komma tillbaka”. Hon tänker en stund. ”Det är ju bara min åsikt”.  Men det är också ett uttryck för en traditionell amerikansk syn på fängelser: det är ett straff att vara inlåst, men själva tillvaron på fängelset ska också vara ett straff.  Gavin Newsom vill alltså ändra på det, och liknande projekt som tittar på Sverige – och ännu mer Norge – pågår i North Dakota, Oregon, Washington, Missouri och alltså på Chester i Pennsylvania. Det är inte bara ett uttryck för att en del amerikanska politiker har börjat ändra uppfattning. Det handlar också om att de nordiska länderna, jämfört med USA, har betydligt färre som återfaller i brott, och det får budgeteffekter. Framgångsrik rehabilitering kan spara pengar.  Åkte in för mord 1987 På Chester visar Richie gärna upp sin egen cell, en viktig förändring är att fångarna på Little Scandinavia slipper dela sin trånga cell med en annan fånge. Här har cellen ett privat utrymme. Andra ”skandinaviska fördelar” är den lilla tv:n och kylskåpet, medan bikinikalendern nog är mer traditionell fängelseinredning. Ovanför britsen finns en väggmålning, med en väg som löper genom ett ökenlandskap med texten Road to redemption – vägen till försoning. Vid vägkanten står en skylt med årtalet 1987.   Jag och Richie är lika gamla och han fungerar som avdelningens journalist, han gör radio och tv för fängelset och skriver ett nyhetsbrev – en häftad tidning – om avdelningen. Jag frågar honom om vägskylten på målningen. – Det var 1987 jag åkte in. Jag sitter för mord. Sneglar på Sverige Den transatlantiska ironin är att när flera stater i USA nu hämtar inspiration från svensk kriminalvård, är Sverige på väg att röra sig bort från det som har utmärkt de skandinaviska länderna. Delar – fortfarande små delar – av USA:s fängelsesystem vill alltså bli mer svenskt, medan svensk kriminalvård blir mer amerikansk. Martin Gillå är chef för Kriminalvårdens internationella enhet och i ett tal i somras sa han så här om läget i Sverige: ”Man kan hävda att vi är på väg i en riktning, mer lik utvecklingen och situationen i delar av USA”. Regeringen Kristersson har bett Kriminalvården om en prognos för hur verksamheten kommer att påverkas, när Tidöavtalet genomförs.  Sverige i nivå med Turkiet Svaret vore dramatiskt för vilken verksamhet som helst. I en privat bransch skulle det kallas för bonanza eller boom

Brott och straff: Fängelse i USA ser Sverige som förebild


V, M, KD och L: Unik sjukvård för sköra intensivvårdspatienter riskerar att försvinna från Stockholm. Nu krokar vi arm för att förhindra att denna livsviktiga vård läggs ner. På Remeo i Sköndal i Stockholm finns ett tiotal vårdplatser för intensivvårdsrehabilitering. Här får patienter som av olika anledningar legat länge med respirator en chans till ett bättre liv tack vare olika typer av rehabilitering och ett stort personalengagemang. Sjukdomsbakgrunden kan vara allt från influensa eller en bilolycka till cancer eller TBE. Det patienterna har gemensamt är veckor, ibland månader, i sjukhussäng med andningshjälp. Vården som bedrivs är den enda i sitt slag i Region Stockholm och unik i Sverige. Nu hotas kliniken av nedläggning eftersom regionens sjukhus har slutat skicka patienter, vilket är Remeos huvudsakliga intäktskälla. Det skulle innebära att ett decennium av erfarenhet och unik kompetens kring en mycket utsatt patientgrupp försvinner. Det kan vi inte acceptera. Därför kommer vi på hälso- och sjukvårdsnämndens nästa möte den 20 februari att lägga ett förslag med syftet att säkra intensivvårdsrehabiliteringen i Region Stockholm, på lång och kort sikt. Förhoppningsvis kan vi nå bred politisk enighet i den här viktiga frågan. Remeos vårdplatser räknas sedan länge in i de siffror för iva-platser som Region Stockholm rapporterar till Socialstyrelsen, och kliniken står för ungefär 10 procent av de totala platserna i regionen. Remeo har dessutom ett uppdrag inom nationell högspecialiserad vård, som riskerar att försvinna om kliniken tvingas lägga ner. Under pandemin drog företaget sitt strå till stacken och avlastade sjukhusen med behandling av covidpatienter. I ett läge då alla politiska partier är överens om att vi behöver höja beredskapen och rusta samhället för kommande kriser har vi helt enkelt inte råd att se vårdplatser av den här typen gå upp i rök. Men intensivvårdsrehabilitering är inte bara viktigt under pandemier. Sjukvården blir hela tiden bättre på att rädda liv. Fler och fler överlever både cancer och hjärt- kärlsjukdomar, men rehabilitering och omhändertagande av patienter som gått igenom svår sjukdom har halkat efter. Det är precis det Remeo arbetar med. Att lyckas koppla ur respiratorn på en patient som annars hade fått leva med assistans dygnet runt resten av livet är en enorm framgång, både för individen och för samhället. Det är ingen hemlighet att vi som skriver under den här artikeln sällan håller med varandra i politiken. Men ibland måste man lägga sina meningsskiljaktigheter åt sidan för att få igenom viktiga beslut. Det här är ett sådant tillfälle. Det vore förödande för både patienter och för sjukvården i hela regionen om vården som Remeo bedriver försvann. Det är vi helt överens om. Charlotte Broberg (M)
andre vice ordförande hälso- och sjukvårdsnämnden Region Stockholm
Jonas Lindberg (V)
oppositionsregionråd Region Stockholm
Désirée Pethrus (KD)
oppositionsregionråd Region Stockholm
Amelie Tarschys Ingre (L)
oppositionsregionråd Region Stockholm

V, M, KD och L: Därför sätter vi ner foten om Remeo


Aleksej Navalnyj var världens mest kända Putin-kritiker. Hans orädda kamp mot Kreml har gjort honom världskänd, inte minst hans välbevakade återtåg i Moskva – som blev början på hans slut. BERLIN Det är en scen som har blivit världsberömd. Med hjälp av journalistnätverket Bellingcat tog Alexej Navalnyj reda på vilka hemliga agenter som nästan mördade honom med nervgiftet novitjok på ett flygplan mellan Tomsk och Moskva 2020. Vad gjorde Navalnyj med informationen? Han ringer upp agenterna i fråga, låtsas vara deras överordnade – och lurar dem till att erkänna vad de gjort. På många sätt ett typiskt agerande för Navalnyj. Han missade aldrig en chans att häckla Putins kadrer, gärna i bästa sändningstid, oavsett hur farligt det var för honom själv. Allt dokumenterades i filmen ”Navalnyj”, som regisserades av kanadensaren Daniel Roher. Han följde Aleksej Navalnyj, Rysslands kändaste regimkritiker, från avgiftningen i Berlin till landningen på Sjeremetevo-flygplatsen i Moskva. En resa som nu ser ut att ha blivit början på slutet för den 47-årige politikern. Navalnyj klev in i politiken år 2000, samma år som Putin blev president, genom att gå med i det liberala partiet Jablonko. Det stora genombrottet kom ungefär ett decennium senare, i samband med protesterna efter parlamentsvalet 2011, då han myntade begreppet ”skurkarnas och tjuvarnas parti” om Putins Enade Ryssland. Putin vägrade säga hans namn Samma år grundade han ”Antikorruptionsstiftelsen”, en organisation som granskade Putin och hans bundsförvanters korruption och hyckleri, som tagit sig allt större proportioner. Den ryske presidenten vägrade i sin tur ta Navalnyjs ord i sin mun. Han fick heta ”bloggaren” och senare ”fången”. Under 2010-talets senare hälften blev Aleksej Navalnyj ett allt större namn även utanför Rysslands gränser, och sågs som landets främsta oppositionspolitiker. Hans organisation kom med en strid ström av avslöjanden om Putin, den tidigare presidenten Dimitri Medvedev och andra toppars berikning och lyxfastigheter i västländer. Deras nog kändaste avslöjande handlade om ett enormt palats utanför Sankt Petersburg, som Vladimir Putin ska ha låtit bygga för sig själv med korruptionspengar. Samtidigt lyckades Navalnyj samla tiotusentals ryssar till demonstrationer mot styret i Moskva. Giftangrepp i Sankt Petersburg Under åren gjorde Kreml många försök att tysta honom, ofta med hjälp av rättsystemet. 2013 dömdes Navalnyj själv för förskingring, i en dom som få bedömare tog för sann. Navalnyj fick även utstå mer handgripliga attacker, som när ett giftangrepp i Sankt Petersburg 2017 gjorde att han nästan förlorade synen på ena ögat. Vissa västerländska tyckare har haft en kluven inställning till Aleksej Navalnyj, på grund av hans ultranationalistiska kopplingar. Han stödde Georgienkriget 2008, och uteslöts ur partiet Jablonko 2007 på grund av sitt samröre med nationalister. I maj 2020 bröt stora demonstrationer ut i Minsk, mot den belarusiske presidenten Aleksandr Lukasjenka, som har tajta band till Vladimir Putin. Navalnyj gav sitt stöd till protesterna och sa att något liknande kunde hända i Ryssland. Det var i kölvattnet av det som han under en flygresa mellan staden Tomsk och Moskva fick ett anfall inne på toaletten. Förgiftades med novitjok Planet nödlandade, ryska myndigheter viftade bort det som en allergisk reaktion, men efter internationella påtryckningar evakuerades Navalnyj till Charitésjukhuset i Berlin. I Tyskland konstaterade man att han förgiftats med nervgiftet novitjok. Ungefär där kunde hans politiska historia slutat med att han gick i exil som andra regimkritiker, till exempel oligarken Michail Chodorkovskij. Men Aleksej Navalnyj beslutade sig alltså för att med allas ögon på sig återvända till Ryssland, och en möjlig dödsdom

Världens mest kända Putin-kritiker Aleksej Navaljnyj död


Om teatern ska fortsätta att vara en betydelsefull konstart behövs nyskriven dramatik. Efter pandemin uppstod köer av ospelade pjäser. Nu står teatrarna inför ett svångsremsår med urholkade kulturanslag. Sju aktuella dramatiker ger sin syn på läget. Sara Stridsberg, aktuell med ”En grav för två”, urpremiär på Teater Galeasen den 4 mars. ”Svindel”, urpremiär på Dramaten den 22 mars. Hur mår svensk samtidsdramatik?  – Jag tänker mycket på filmen just nu, varför den känns så död, industriartad och slocknad. Häromkvällen såg jag ”Fanny och Alexander” och då var det som om jag plötsligt förstod. Att det är ju teater de spelar där! Jag blev så glad när jag kom på det, då tänkte jag att teaterns kraft är starkare än någonsin, den där elektriciteten som går genom rummet, att man får lite svindel, det där vilda ögonblicket av levt liv, att dramat verkligen pågår där. – På teatern känns det ofta som om något okänt går genom rummet, en massa gamla roliga och hemska spöken. Det jag är mest rädd för är väl att den där spökkänslan ska gå upp i rök i vår samtid som älskar förklaringar och ordning så mycket. Att det konstiga, skitiga, oborstade ska dö. Berätta om din aktuella pjäs. – ”En grav för två” handlar om en dotter som söker en fristad för sin pappa. Jag har alltid varit intresserad av Antigone som den hon var innan hon blev vår tids Antigone, den Antigone som vi brukar se på en teaterscen annars, revolutionären eller terroristen. Här möter vi henne när hon fortfarande bara är en tonåring och flackar omkring med sin far Oidipus, när hennes dåd eller uppror eller statskupp ännu ligger och vilar i framtiden. Om ”Svindel”: – Det var skådespelaren Ingela Olsson som läste min roman ”Kärlekens Antarktis” och sa att ”jag tror att det bor en pjäs i den här boken”. Om romanen var en ensam monolog så är ”Svindel” en värld fylld av människor som dyker upp hos den döda i minnen och drömmar. Jag brukar tänka att ”Kärlekens Antarktis” är den enda bok jag skrivit som har ett lyckligt slut och det är samma med pjäsen. Gertrud Larsson, aktuell med ”Änglarna, finns dom?”, urpremiär på Göteborgs stadsteater den 16 februari. Vice ordförande i Dramatikerförbundets styrelse. Hur mår svensk samtidsdramatik? – Pandemin fick långtgående negativa konsekvenser för dramatikerkollektivet och nu kommer nästa smäll: ekonomisk kris och stora nedskärningar i kulturbranschen. Min förhoppning är att svenska teatrar inte bara förlitar sig på klassiker och ”säkra kort” utan att de fortsätter beställa nyskriven dramatik. Det är viktigt inte minst för återväxten.  – Jag är övertygad om att det finns ett sug hos publiken efter att se nyskrivet och föreställningar som skildrar den tid vi lever i. Det verkar finnas en utbredd uppfattning om att folk vill ha något de redan känner till, men det tycker jag är att underskatta publiken. Berätta om din aktuella pjäs. – Från början var min utgångspunkt IFK Göteborgs guld i Uefa-cupen i maj 1982. Så upptäckte jag att Nordiska fredsmötet ägde rum i Göteborg samma månad. Det är den största fredsmanifestationen i Norden någonsin. Hundratusen människor demonstrerade för en kärnvapenfri zon i Norden och ett kärnvapenfritt Europa. Via en familj vävs dessa två händelser ihop. Den utspelar sig både i dåtid och i vår samtid då Sverige är på väg in i kärnvapenalliansen Nato. Mia Törnqvist, aktuell med ”Att skiljas”, urpremiär på Ö2 Södermalm i Stockholm den 21 februari

Sara Stridsberg och Dimen Abdulla har nya pjäser på gång


Att axla rollen som Stig Helmer i Lars von Triers tv-serie ”Riket” är en utmaning, tycker Nils Dernevik. Samtidigt tror han att livekonstformen teater kan ge berättelsen ännu mer övernaturliga dimensioner. Lars von Triers tv-serie ”Riket” gjorde succé när den kom 1994. Inte minst i Sverige där huvudrollen som den uppblåste överläkaren Stig Helmer spelades av Ernst-Hugo Järegård, oförliknelig i sitt sätt att spottande utropa den numera episka smädelsen ”danskjävlar” om vårt grannland.  Så sent som 2022 fick serien en uppföljare, ”Riket exodus” (Viaplay), då med Mikael Persbrandt som Stig Helmer jr, Stig Helmers son. Nu blir Helsingborgs stadsteater först med Sverigepremiären på denna övernaturliga kultserie som teateruppsättning, utspelad på danska Rigshospitalet som ligger på en gammal mosse där man blekte tyg, och i vars kulvertar det ruvar både död och hemligheter. För regin svarar Malin Stenberg. Stig Helmer spelas här av Nils Dernevik, senast aktuell i familjeföreställningen ”Bröderna Lejonhjärta” på samma teater. Att frigöra sig från Järegård och Persbrandt har varit svårt, säger Nils Dernevik.   – Jag ångrar att jag såg om serien inför rollen, för då fick jag bara Ernst-Hugos röst i huvudet. Persbrandts tolkning, däremot, rann av fortare. För att hitta sin egen Stig Helmer har Nils Dernevik istället försökt att angripa uppgiften som ett vanligt rollarbete. Bland annat genom att undersöka vilka underliggande krafter som driver Stig Helmer – och vilka strategier han har för att nå dit. –   Det är en riktig studie i härskarteknik. Han lyssnar ju inte på någon. Bara att hans första replik är ”Helvete, mitt namn är Helmer, Överläkare Helmer”, säger allt!  Vem är då Stig Helmer? Nils Dernevik anar en man utan självdistans.  – Det som gör honom så rolig är  att han tar sig själv på 110 procent allvar – och det finns inget roligare än män som gör det. Därmed kan han inte heller tappa ansiktet. Som när han har råkat operera ett barn så det blir ett kolli, och sedan går upp till pappan och fjäskar för att inte bli anmäld.  Hade du någon relation till ”Riket” innan du fick erbjudandet om rollen? – Ja, jag var väl 14 år när tv-serien kom och vi var ett gäng som samlades varje vecka för att se den. Det var väl det övernaturliga som var lite spännande då. Men jag gillade också att den var en grotesk komedi! När jag blev äldre hade jag en flickvän som bodde bredvid Rigshospitalet. Ibland sprang jag in där bara för att få insupa känslan. Vad skulle du säga att den handlar om? –  Lars von Trier har  sagt att han skrev den för att skildra tro kontra vetenskap. Det är också vad vi tar fasta på. Att vetenskapen numera är satt på undantag. Då får teorier som att det är bra att dricka blekmedel mot covid lätt fäste (Donald Trumps uttalande under coronapandemin, reds anm).  – Stig Helmer tar istället hem zombiegift från Haiti, i syfte att ”zombiefiera” läkaren Krogshøj som han hatar.  Hur kommer ”Riket” att se ut på scen och vad kan teaterformen tillföra som inte tv kan? – Här blir den en livehändelse! Sedan kommer det att vara sådant som seanser och annat på den vridscen som visar hospitalet i flera våningar. Att vara där på riktigt kan – på gott och ont kanske – ge en mer fysisk och klaustrofobisk känsla! Riket Helsingborgs stadsteater Premiär 23 mars

Helsingborgs stadsteater sätter upp Lars von Triers ”Riket”


I mars blir den danska Oscarsvinnaren ”En runda till” pjäs på Scalateatern. SvD möter delar av ensemblen när de precis börjat repetera. En sårbar, lekfull och öppen tid, enligt Sverrir Gudnason. I Scalateaterns foajé är det varmt och ombonat. En glimrande julgran står i ena hörnet och i baren förbereds det för fullt inför kvällen. Skådespelaren Christopher Wagelin är några minuter sen.  – Det är för att han alltid ska promenera överallt,  skämtar Sverrir Gudnason.  Det är en regnig eftermiddag i slutet av december när SvD träffar de två skådespelarna och regissören Lisa James Larsson på Scalateatern i Stockholm. Här ska succéfilmen ”En runda till” bli scenuppsättning, med premiär i mars.  Thomas Vinterbergs omtalade film hade premiär 2020 och tilldelades året därpå en Oscar för bästa utländska film. I huvudrollen ses Mads Mikkelsen som den livskrisande historieläraren Martin, som tillsammans med sina tre jämngamla – och likaså krisande – lärarkollegor snubblar på en eventuell lösning på deras trista vardag. Enligt en norsk teori är människan nämligen född med en halv promille för lite i blodet.  För att uppnå högre kreativitet och välbefinnande provar därför kvartetten att helt enkelt börja supa dagligen, både på arbetstid och fritid. Till en början håller de sig inom ramen för den norska teorin, men snart eskalerar både alkoholintaget och tillvaron för de fyra vännerna.  En sårbar och lekfull tid  När historien nu sätts upp som pjäs i Stockholm är det en stjärnspäckad kvartett som syns i rollerna. Sverrir Gudnason spelar historieläraren Martin, Björn Kjellman är idrottsläraren Tommy, Christopher Wagelin gestaltar filosofiläraren Nikolaj och Martin Wahlström porträtterar musikläraren Peter.  Första repetitionsveckan har flugit iväg.  Skådespelarna har tillsammans med rörelsecoachen Imogen Knight, som tidigare arbetat med den uppmärksammade HBO-serien ”Tjernobyl”, dragit igång processen med att hitta sina karaktärer, med utgångspunkt i kroppen. Dans, sång och rörelseworkshop har stått på schemat, ett tillvägagångssätt regissören Lisa James Larsson flitigt arbetar med. – Skådespelarna har lärt känna varandra under tre dagar i en fysisk workshop. I studion har de börjat utforska sina roller genom att dansa, spela fulla och börja leva sig in i sina karaktärer och relation till varandra.  Att starta med kroppen är ett effektivt arbetssätt för att inte fastna för mycket i huvudet, utan istället låta karaktärerna växa från insidan, säger Lisa James Larsson, där hon sitter mellan Sverrir Gudnason och Christopher Wagelin i en röd sammetssoffa. – Det är en sårbar, lekfull och öppen tid, säger Sverrir Gudnason. – Vi har gjort saker den här veckan som jag är väldigt glad att ni inte var med på och dokumenterade, det är inget omvärlden ska behöva se, tillägger han med ett skratt.   – Att arbeta med kroppen på det här viset bryter ner barriärer och snabbar på processen för oss skådisar att bli helt bekväma med varandra, vilket är otroligt viktigt som ensemble, inflikar Christopher Wagelin.  Inspiration från djurriket Hela gänget har också besökt Skansen där de har pratat med en biolog och studerat djur, deras rörelsemönster, instinkter och beteenden. Något som de menar kan vara behjälpligt i karaktärsbyggandet. Inte minst när det gäller att spela full.  – Människan har på många sätt slipat bort sina primala instinkter. Men när alkohol kommer in i bilden kan man komma i kontakt med dessa, vare sig man vill eller inte. Hierarkier kan bli tydligare, aggressioner, rädslor eller fortplantning, säger Sverrir Gudnason. Kollegan Christopher Wagelin instämmer

Oscarsvinnaren ”En runda till” blir pjäs på Scalateatern


En segerturné – det kallar artisterna Sofia Jannok och Salamanca Taikon Gonzalez sitt samarbete i ”Nomad”. Samisk och romsk kultur flätas samman när de gläntar på dörren till en tillvaro där det bofasta inte är norm. Hisingen i Göteborg ligger inbäddat i ett frostigt dis denna krispiga vinterdag. Snön reflekteras i reklamskylten bredvid busshållplatsen – ”Historien om Sverige” står det, med underrubriken ”Den stora berättelsen om vårt land.” Ett stenkast därifrån, på House of possibilitas i gamla q-märkta Backa Folkets hus, repeteras just nu en annan berättelse än SVT:s jättesatsning, en som sällan får plats i historieskildringarna.  Uppsättningen ”Nomad” bygger på samtal mellan den samiska artisten och skådespelerskan Sofia Jannok och den romska skådespelerskan, sångerskan och flamencodansaren Salamanca Taikon Gonzalez. Texten vävs ihop med musik ackompanjerad av flamencogitarristen Robert Svärd, med rötter både från Indien och Ingermanland – det historiska landskap söder om Finska viken vars befolkning tvångsförflyttades under andra världskriget. Pjäsens röda tråd är en tillvaro där det bofasta inte är norm. – På samiska har vi ett talesätt – vi säger inte ”borta bra, men hemma bäst”, utan ”det är bättre att vara på flytt än att vara fast”, säger Sofia när de precis har slagit sig ner vid scenens lägereld – en mdf-bräda med eldsflammor i svartvitt. Rastplatsen inramas av ett rörsystem som bär upp profilsågade symboler – en orm, en ripa, ett öga, ett fjäll... Här ska världar mötas och gränser suddas ut. Via monologer kommer huvudrollsinnehavarna ge glimtar från sina respektive liv. Som hur de båda hittade scenen i unga år – Sofia via sången och jojken, Salamanca via flamencon och sedan teatern. – Just nu ser scenbilden så rå ut men sedan kommer den att belysas så att rören blir till ådror eller rötter… Allt kommer att kunna skifta färg, säger regissören Anna Ulén när repetitionen tar en paus. Hon visar in bakom kulisserna där Sofia Jannok och Salamanca Taikon Gonzalez under en tidig workshop fått måla varsitt gigantiskt självporträtt. De fick inte titta på varandras skapelser, ändå speglar de varandra. Centralt i Sofias bild sitter en risku, en rund samisk silverbrosch som påminner lite om en snöflinga.  Salamanca har ritat det vagnshjul som återfinns i den romska flaggan – en symbol för att alltid vara på väg, och som även kopplar bakåt i tiden till romernas vandring från Indien längs Sidenvägen på 900-talet. Varför folkgruppen gav sig av vet man inte, kanske på grund av religiösa motsättningar, kanske på grund av fattigdom. – Vår intention med föreställningen är inte att säga att alla minoriteter är likadana, men vi har hittat jättemycket som stämmer överens. Från början tänkte jag ”vad kan vi ha för likheter?”, säger Salamanca Taikon Gonzalez och Sofia Jannok håller med: – Exakt, förutom att båda folk har marginaliserats trodde jag inte att det skulle vara särskilt många. De hittar paralleller just i resandet, om det så handlar om att följa familjens renar mellan sommar- och vinterviste, eller sin familj på husvagnsturné mellan olika norska byar och marknadsplatser. Men likheterna finns också i hur kristendomen har påverkat bägge kulturer vilket i sin tur har medfört att traditionella yttringar har fått stå tillbaka. – Romer fick inte döpas eller vigas i svenska kyrkan, men för trettio år sedan öppnade Pingstkyrkan dörren. Och i samband med det blev det syndigt att spå – idag förnekar till och med vissa romer att det hör till vår kultur, säger Salamanca Taikon Gonzalez som är en av landets få kvarvarande spådamer. Sofia Jannok nickar och säger att det var likadant med svenska kyrkan och jojken

Sofia Jannok och Salamanca Taikon möts i Riksteaterns ”Nomad”


Kulturen går på knäna, men på lilla Konträr – en experimentell scen för samtida teater – är drömmen om att bli Sveriges viktigaste plats för internationella gästspel högst levande.  Det känns exklusivt och utvalt att vara på Konträr, som att hamna på en klubb. Ungefär som Forum på Sigtunagatan när det begav sig, men utan sexuella trakasserier. En förebild de själva nämner. ”Det handlar väl om att skapa den där platsen för samarbeten över konstgränserna”, säger Linda Forsell när vi ses tillsammans med Jenny Möller Jensen, Freja Hallberg och Froste Myrin på Östgötagatan 33 på Södermalm i Stockholm.   Väggarna är kleinblå, liksom spiraltrappan upp och de platsbyggda bokhyllorna i foajén på övre plan. Känslan är en sober lounge på ett boutiquehotell snarare än en teater. Bakom inredningen – med detaljer av glas, neonljus och keramik – står designkollektivet Navet. Totalrenoveringen bekostades av en välvillig bostadsrättsförening efter det att gruppen skrivit på ett tioårskontrakt, något som gav dem möjlighet att också påverka utformningen.  Nej, på Konträr brusar inga avloppsrör i taket. Här säljs inget rödtjut i vingliga plastmuggar, med publiken inklämda på stapelbara plaststolar. Bortsett från Judiska teatern på Djurgården – som drevs och finansierades  av finansmannen Robert Weil fram till att den lades ned 2013 – har jag inte sett en så genomdesignad frigruppslokal. Konträr – Stockholms kanske yngsta nytillskott som fyllde ett i november – är alltså i flera bemärkelser just au contraire, ett mot alla odds-projekt som har valt bort administrativa utgifter till fördel för konsten, som endast kommunicerar med sin publik via nyhetsbrev (därför att ”Facebook är helt dött numera”) och som är av den uppfattningen att ”folk ska bilda sig en egen uppfattning” om konsten de bjuder in till.  Det känns både uppiggande och hoppfullt att träffa hjärnorna bakom denna nytänkande motkraft i ett annars ganska dystert kulturklimat, med hårdbantade budgetposter och skenande hyror.  Här vilar (fortfarande) ett slags nybyggaranda, med drömmar om att trots ett kritiskt ekonomiskt läge fortsatt programmera experimentell och samtida teater i världsklass på vad som är en spin-off till Potato Potato, moderscenen i Malmö som de startade 2008.  Men givetvis är även Konträr drabbat av inflation och världsläget: innanför entrén hänger en korg med ”stödstrumpor”. Genom att swisha 300 spänn kan publiken bidra till att gruppen fortsatt kan kurera samtida teater och internationella gästspel, visionen i en stad som har få scener att erbjuda för  just det. Ändå har frågan diskuterats livligt i över ett decennium, alltsedan förslaget om att området kring gasklockorna i Hjorthagen skulle bli ett scenkluster lanserades 2010. Några år senare var det själva Gasklockan som skulle bli just en påkostad internationell gästspelsscen. ”En kultursatsning i världsklass” som Stockholms stad kallade den 2014. Prislappen? 530 miljoner kronor.  Så sent som 2020 var frågan åter på tapeten. Nu var Stockholms stad beredd att gå in med en miljard i stöd. I jämförelse kan Konträrs småskaliga gästspelsverksamhet, i en före detta nattklubbslokal på Söder, synas vara en futtig investering att bidra till.  I dagsläget får de visserligen 800 000 kronor i stöd av Stockholms stad och 2023 gav Kulturrådet bidrag för internationella gästspel, då kom bland annat det välkända tyska scenkonstkollektivet Rimini Protokoll. Men i år avslogs ansökan hos kulturrådet. Det sätter framtiden på prov för denna grupp vars visioner är större än bara Stockholm: målet är att också sätta svensk samtida teater på den globala kartan.  Stödstrumporna behövs

Scenen Konträr på Söder satsar stort i kämpigt kulturklimat


I ”Bröderna Mozart” bråkar ensemblen om allt med stor passion. Nu ska kaoset i Suzanne Ostens kända 1980-talsfilm bli teater. Om att bryta mönster och kämpa för konsten. Det går bra för Folkteatern i Göteborg. Förra året dubblerades publiksiffrorna och teatern har efter turbulenta hyresförhandlingar och stort folkligt stöd säkrat sin plats vid Järntorget för åtminstone tio år framåt.  Konstens och kulturens värde kan förstås skildras på helt andra sätt. Som i den sprudlande filmen ”Bröderna Mozart”– som gjord att sätta upp som teater. Det insåg regissören och Folkteaterns konstnärliga ledare Frida Röhl när hon av en slump såg om den häromåret. – Jag tänker inte i termer av att sätta upp ett filmmanus på scen utan jag fastnar för om här finns en bra idé. ”Bröderna Mozart” är en rolig, sorglig, häftig berättelse om en konstnärlig process – den har så mycket liv, säger Frida Röhl som 2018 gjorde teater utifrån Lars von Triers film ”Dogville”. Den som sett Suzanne Ostens guldbaggebelönade kultfilm från 1986 lär minnas Etienne Glaser i rollen som Walter. En experimentglad, manipulativ demonregissör som i en hierarkisk, stelbent operavärld försöker få gehör för sina djärva idéer i arbetet med Mozarts ”Don Giovanni”. Man kan se ”Bröderna Mozart” och dess kaotiska repetitioner som ett både underhållande och sårigt försvar för skapandets villkor. Något som inte minst äger giltighet inom scenkonstens värld.   – Jag blir berörd av att den handlar om människor som vill så mycket. Alla är passionerade, alla figurer blir distinkta. Det finns också något symboliskt i att det blev den sista film Olof Palme såg innan han mördades. Politik är ju att vilja och här finns en berättelse om viljan att bryta invanda normer, strukturer och mönster, konstaterar Frida Röhl. – Att bryta igenom våra filter så att vi vågar blotta oss och visa oss för varandra, det är vackert och berörande. Jag vill gestalta det komplexa, de bra och dåliga krafter som finns hos var och en av oss. Den här berättelsen landar fint i en samtid där allt annars ska gå så fort och vi snabbt ska välja sida. Ett försvar för konsten? – Ja, den har ju en annan uppgift än journalistiken, forskningen eller politiken. Konsten kan stå för att göra saker obegripliga. Samtidigt är ”Bröderna Mozart” komisk. – Ja! Jag skrattar så mycket. Det pretentiösa blir roligt. Det är något slags neuros som frigörs, allvaret vidrör något. Suzanne Osten, Niklas Rådström och Etienne Glaser skrev filmmanuset delvis inspirerade av Glasers erfarenheter när han satte upp ”Don Giovanni” på Stora teatern i Göteborg. I Kristian Hallbergs och Magnus Lindmans scenbearbetning är den konstnärliga processen i fokus, och ibland glider den ihop med ”Don Giovanni”. En opera om en notorisk förförare som har vissa likheter med regissören Walter, på Folkteatern spelad av Magnus Krepper. – Visst finns det mycket som är svårt att förhålla sig till i ”Don Giovanni” och andra operaklassiker, säger Frida Röhl. Men den diskussionen för vi inte här, även om Mozart får gå runt som en vålnad på scenen. Jag funderar mer på frågor som: Vad är konst? Vad ska vi ha den till? Kan du som regissör känna igen dig i Walter? – Haha! Inte som en Don Giovanni, men i situationen att vilja få med mig människor i en process. Det kan vara jättejobbigt och plågsamt att vara i en repetitionsprocess men också underbart. Ändå går vissa projekt lyckligt i hamn. Frida Röhls uppsättning av ”Pappas födelsedag” av Alejandro Leiva Wenger, som spelas till den 21 februari på Dramaten, förenar komik med allvar – och viss gåtfullhet.  – Det gör mig väldigt glad att du säger det! Det är svårt att balansera komik och tragik utan att något tippar över. Även ”Bröderna Mozart” är väldigt rolig men det betyder inte att intentionen inte kan vara allvarlig

Folkteatern sätter upp Ostens kultfilm ”Bröderna Mozart”


En mor dör och lämnar sina barn med ett svårt uppdrag. För regissören Gorki Glaser-Müller är Wajdi Mouawads pjäs ”Bränder” en thriller om hur krigets grymhet påverkar även den generation som vuxit upp i fred. – I tider av krig behövs det berättelser som ger andra perspektiv. Som visar att konflikter har olika sidor – och vilka skador som kan drabba nästa generation. Jag önskar att publiken ska lämna salongen stärkt och tänka att man borde engagera sig lite mer, även om man inte kan förändra världen. Det här är ingen orgie i blod utan en stark thriller. Det råder ingen tvekan om att skådespelaren och regissören Gorki Glaser-Müller, mest känd för den prisade dokumentären ”Children of the enemy” från 2021, är djupt engagerad i den pjäs han nu ska debutera med som teaterregissör på Malmö stadsteater.  ”Bränder” av den libanesisk-kanadensiske författaren, skådespelaren och regissören Wajdi Mouawad (i original ”Incendies” från 2003) har fått ny aktualitet i och med de eskalerande konflikterna som dominerar nyhetsbevakningen och som åter visar hur civilbefolkningen drabbas i krig. Här skildras en kvinna, Nawal, som bär på fruktansvärda familjehemligheter. När hon dör efterlämnar hon ett uppdrag till sina barn, tvillingarna Janine och Simon: att åka tillbaka till hemlandet och leta efter en bror de inte visste att de hade och en far de trodde var död. Även om Libanon inte nämns i pjäsen, så ekar dramat av ett våldsamt inbördeskrig. Men också av familj, arvsynd och kärlek.  – Det är som ett grekiskt drama, som Oidipus. Stor epik. Det handlar om makt och överlevnad, om vad kriget gör med oss. Och så välskrivet, med ett generöst språk som känns sydländskt, säger Gorki Glaser-Müller. Han upptäckte pjäsen via Denis Villeneuves film ”Nawals hemlighet” som kom på svenska biografer 2011.  – Jag gjorde research och upptäckte att den bygger på en pjäs. Sedan dess har jag velat sätta upp den. Det som fångar mig är att den handlar om svåra existentiella beslut. Här blir politik till kött och blod, rollfigurerna är riktiga människor samtidigt som dramat har bibliska dimensioner. – Genom att vilja rädda sina barn från krigets fasor överför föräldrarna ett arv, en lögn, som gör att barnen knappt kan leva vidare.  Gorki Glaser-Müller kom själv till Sverige som 13-åring 1986 från diktaturens Chile. Hans föräldrar var med i motståndsrörelsen mot Pinochet, men Gorki tänkte först inte att han själv kunde ha likheter med tvillingarna Janine och Simon i Mouawads pjäs.  –  Mouawad sätter fingret på något som jag tror att många även i Sverige kan känna igen, att föräldrarna överfört något som gör att din mentala hälsa står på spel. Men föräldrarna vill bara glömma och gå vidare, inte tala om det som varit. I Gorki Glaser-Müllers egen familj talade man inte om kampen, hotet och flykten till Sverige. Men han ville veta för att kunna komma vidare i livet – ett faktum han bearbetade i sin personliga dokumentär ”Gorki versus Pinochet”, 50 år efter statskuppen i Chile då Salvador Allende störtades. – För mig är det självklart: det finns ingen framtid om vi inte har en dåtid att minnas och försöka förstå. Hans ingång i pjäsen ”Bränder” blev också påverkad av upplevelserna under inspelningen av ”Children of the enemy”. Gorki Glaser-Müller följde Patricio Galvez färd till IS-fånglägret i Syrien där denne skulle rädda sina sju barnbarn vars föräldrar dött när kalifatet bröt samman.  – Det blir lätt en floskel att säga ”konst på liv och död”, men att följa den här människans resa till Mellanöstern gjorde att även pjäsen ”Bränder” fick en helt annan dimension för mig

Gorki Glaser-Müller regisserar Mouawas thriller ”Bränder” i Malmö


I Eirik Stubøs regi blir ”Tre systrar” en uppsättning som skildrar en brytpunkt, ett slags limbo mellan det som varit och det som komma skall – och som påminner om vår tid. I Eirik Stubøs regi blir ”Tre systrar” en uppsättning som skildrar en brytpunkt, ett slags limbo mellan det som varit och det som komma skall – och som påminner om vår tid. Det står en oputsad samovar på bordet med rekvisita. Lite undangömd bakom ett svartvitt familjefoto och en chokladtårta i papier-maché.  – Grynet Molvig, som till vår glädje spelar husan, är väldigt intresserad av den. Hon tycker den är roligare än en tekanna, men jag är inte så säker, säger Eirik Stubø skrockande när jag möter honom efter dagens repetition av ”Tre systrar”. Nej, Ryssland verkar inte ha en särskild central roll i Stubøs uppsättning på Kulturhuset Stadsteatern, hans tredje i ordningen av mästaren på myllrande detaljrikedom, Anton Tjechov. Här är det istället de mellanmänskliga relationerna som står i centrum, och som Tjechov är så bra på att skriva fram. Repetitionerna verkar gå i samma dialogiska anda. Den scen jag  just har fått ta del av liknar mer ett mingel än traditionell regiteater. I ett hörn sitter Louise Peterhoff (Masja) – även  bioaktuell med hyllade ”100 årstider” – och  talar privat om jultröjor med Linus Troedsson (kapten Soljonyj). I fonden ligger  Adam Pålsson på golvet och stretchar medan Eirik Stubø, klädd i jeans och grå polotröja, hänger vid flygeln tillsammans med Carla Sehn (Irina). De är försjunkna i ett förtroligt och halvt viskande samtal som verkar handla om huruvida Adam Pålsson roll ska vara patetisk och bortskämd eller en ung man som hellre vill jobba, full av seriösa visioner om framtiden – allt till  en matta av jazziga toner, de som blivit  Eirik Stubøs signum. Arbete är också det tema i ”Tre systrar” som förebådar den världsfrånvända överklassens död och Sovjetunionens gryning i denna ruinromantiska pjäs som skrevs sexton år innan ryska revolutionen bröt ut 1917. Titeln till trots innehåller pjäsen ett myller av roller, här totalt tretton som ska närvara på scenen under hela föreställningen. Men det är systrarna  och deras längtan bort till storstaden och ett mer meningsfullt liv som är pjäsens nav, spelade av Tova Magnusson (Olga), Louise Peterhoff och Carla Sehn. Hur ser då systerskapet ut? Är det egentligen en särskilt central konflikt i handlingen?  Trojkan systrar säger sig inte ha tänkt på den så. Louise Peterhoff ser däremot ett slags systerlig ömhet växa fram mellan dem på scenen. – Jag tycker så mycket om att de har någonting ihop. Man förenas ju av att ha varit med om någonting smärtsamt, som att förlora en förälder så tidigt (mamman).  Men där finns också det mer råa syskonskapet. Tova Magnusson nämner Irinas scen där hon drömmer om att arbeta, bland annat som herde, varpå hennes två systrar börjar ”asgarva”, som Tova uttrycker det. – Eller som när vi förenas i  en syskonkropp som retar brorsan. Det finns vissa saker där wow – vi blir som ett! Det finns något skoningslöst mellan syskon som kan visa sig just så.  Att det blivit just Tjechov på Kulturhuset Stadsteatern hela tre gånger för Eirik Stubø, som tidigare har satt upp ”Onkel Vanja” och ”Körsbärsträdgården” här, tror han beror på husets långa tradition av ensembleteater.   ”Tre systrar” hör till de mer flitigt spelade av den ryske teatergigantens pjäser. Stubø nämner den tjeckiske stjärnregissören Otomar Krejčas bejublade uppsättning 1983, liksom Alexander Mørk-Eidems mer alternativa tolkning 2008, placerad i 1970-talets Norrland.  Någonting lockar alltså alltjämt regissörer att ta sig an Tjechov, trots att han ibland anklagas för att vara lite tråkig

I Eirik Stubøs regi skildrar Tjechovs ”Tre systrar” en brytpunkt


Nordiska museets nya permanenta utställning ”Nordbor”, om vardagsliv under 500 år, är storartad. Här kan man fördjupa sig i näver och lyx, barnporträtt och Bellmans dödsmask. Nordiska museet har en och en halv miljon föremål i sina samlingar. Det är väldigt mycket. Av dem har museet valt ut ett par promille till sin nya basutställning. Det är också väldigt mycket, det blir besökaren snabbt varse. Överväldigande är ordet. ”Nordbor” är museets största utställning någonsin, och har tagit fem år att färdigställa. Den upptar hela det översta planet i den pampiga byggnaden, och berättar i stiligt scenograferade avdelningar om hur människor har levt här uppe i norr under de senaste 500 åren. Upplägget följer olika parallella spår, men som förstagångsbesökare har man nog mest glädje av det kronologiska. Det börjar i 1500-talet med sådant som näverföremål från finnskogarna, rävskinn, skidor, ackjor och teckningar av Nils Nilsson Skum och Johan Turi. Nu hör ju varken Skum eller Turi hemma i 1500-talet, men deras bilder bidrar till att sätta de samiska föremålen i ett sammanhang. En av innovationerna i ”Nordbor” är just att de samiska föremålen inte visas separat utan är infogade i den samlade berättelsen. I myllret av föremål finns för övrigt ännu ett som i förstone ser ut att ha hamnat i fel århundrade, nämligen en liten stenåldersyxa – också på 1500-talet gjorde man fornfynd. Hur förstod man dem? Förmodligen trodde man att de hade fallit ner från himlen, för yxorna kallades åskviggar. I 1600-talsavdelningen berättas, bland mycket annat, om framväxten av städer och borgerskap. Här kan man också begrunda en gripande samling porträtt av små barn, både levande och döda. Det som föreställer lilla Sigrid Oxenstierna kan man titta lite extra på. Det är placerat intill det broderade röda klänningslivet som hon bär på porträttet. Och i en liten film kan man höra kronolänsman Mats Erson Nohrman från Mora berätta om sin samvetsnöd när han måste tvångsrekrytera bondpojkar till armén. Texten är baserad på hans dagbok som finns i museets digra arkiv. I utställningen finns ett tjugotal sådana små filmiska gestaltningar av arkivmaterial, alla knutna till historiska personer. I 1700-talsavdelningen tar exempelvis Linnélärjungen och tryckfrihetsivraren Peter Forsskål och barnmorskan Catharina Koberg till orda. Här kan man förstås också se ett antal museala klenoder som Linnés käpp och Bellmans dödsmask, och i ett ljust och elegant rum berättas om 1700-talets ökande utrikeshandel som erbjöd samhällets välbeställda lyxiga nymodigheter som kaffe och te. Mer oväntat är ett mycket litet föremål som visas i en mörkare monter – en dödskalle, inte större än en tumnagel, snidad i ben. Den var bevismaterial i en rättegång mot en romsk kvinna som stod anklagad för att ha utövat ockulta konster mot betalning. Den är, enligt museet, det äldsta kända föremålet i världen som kan knytas till romsk magi. 1800-talsavdelningen berättar om jordbrukets utveckling, befolkningsökning och emigration, men här finns också en del udda föremål som ansågs kuriösa redan i samtiden. Ta till exempel den skräckinjagande hundselen, gjord på 1820-talet i Ljusdal. Den är försedd med långa, vassa järnspetsar, som skulle göra hunden bättre rustad vid vargattacker. Så rullar det långa 1800-talet på med industrialisering, folkrörelser, demokratisering och kafékultur. Här visas en rad av August Strindbergs målningar – det var ju Nordiska museet som tog hand om hans kvarlåtenskap – och porträttkonst från åren omkring förra sekelskiftet

Recension: Nordiska museets utställning Nordbor är storartad


Ett gäng nervklena vilar ut i Alperna medan omvärlden rustar för krig. Regissören Staffan Valdemar Holm lockas av det subversiva i ”Hotell Vita hästen” när han begår operettdebut på Folkoperan.  Vi var nog flera som lyfte ett ögonbryn när nyheten kom att regissören och tidigare Dramatenchefen Staffan Valdemar Holm skulle ta sig an operett. Nu repeterar han ”Hotell Vita hästen” på Folkoperan. Ensemblen är suveränt namnkunnig med skådespelarna Stina Ekblad, Jonas Karlsson, Lennart Jähkel, Magnus Roosmann och Magnus Ehrner samt operasångarna Elin Rombo, Richard Hamrin, Alexandra Büchel, Klas Hedlund med flera.  Jag träffar regissören, Jonas Karlsson och Elin Rombo den andra repetitionsdagen och undrar vad som i all fridens dar fick Staffan Valdemar Holm att göra tyroleroperett? – Handlingen utspelas före första världskriget, men hade premiär i Berlin 1930 i en tid av depression, kapprustning och växande missnöje. Det finns något subversivt i ”Vita hästen”. Och en känsla av att något är förbi. Den förebådar katastrofen med desperat munterhet och desperat nostalgi, säger Staffan Valdemar Holm. – Det är en svanesång över något som inte längre finns. I mörka tider föds längtan efter underhållning. Det finns starka paralleller till den osäkra tid vi lever i nu, med krig, våld och förtvivlan. Som vi inte riktigt orkar med, utan ofta stänger av. Regissören ser trådar till Bertolt Brechts och Kurt Weills ”Tolvskillingsoperan” från 1928, aktuell i en uppsättning på Dramaten. Upphovsmännen bakom operetten, med originaltiteln ”Im Weissen Rössl”, ingick i de tyskspråkiga intellektuella och kulturella kretsarna. Och de av judisk härkomst fick liksom Brecht fly från Tyskland i samband med kriget.  Operetten bygger på ett lustspel skrivet 1896 och det finns en mängd textversioner. Översättaren Magnus Lindman har fått göra ett närmast arkeologiskt arbete. Staffan Valdemar Holm är noga med att ta texten på allvar. Att ironisera över genren vore att slå in en öppen dörr:  – Vi lever inte i en tid för satir. Jag tror teaterkonsten nu måste handla om att uttrycka känslor och glömma jaget. På värdshuset, som här blivit hotell, i Salzkammergut utspelas kärleksförvecklingar till öronsmekande melodier av Ralph Benatzky. Jonas Karlsson är helt ny i operettgenren: – Men den här chansen gick inte att säga nej till. När jag förstod att Stina Ekblad och andra från teatern skulle vara med kändes det tryggare. Jag älskar klassisk musik och har tagit några sånglektioner för att känna mig för. Nu nynnar jag hela tiden.  För Elin Rombo, som gjorde en bejublad Hanna Glavari i Kungliga Operans friskt samtidsuppdaterade ”Glada änkan” 2017, är operett ett barndomsminne: – Min mormor älskade operett. Hon sjöng melodierna när jag var liten. Sångerna fastnar, de är uppbyggda med vers och refräng och därför förhållandevis lätta att sjunga. Jag har längtat efter att göra den här musiken, den har en sådan nerv. De talar om hur musiken går rakt in i hjärtat, inte minst de medryckande valserna. Båda ser fram emot att inspireras av varandras konstnärliga uttryck. I ”Vita hästen” är texten och musiken likvärdiga. Jonas Karlsson säger att det är underbart att vara så nära musiken. Elin Rombo talar med respekt om textgestaltningen. Operetten är också en kombination av operans bundna musikaliska dramaturgi och den mer flexibla talteatern. Här finns både musiken och friheten att leka med formen. Jonas Karlsson spelar kyparen Leopold, som vid urpremiären gjordes till en paradroll av Max Hansen. Rollen har sedan spelats av folkkära artister och komiker, som Stig Grybe, Nils Poppe, Thore Skogman, Jan Malmsjö och Claes Malmberg. Staffan Valdemar Holm talar entusiastiskt om möjligheten för framstående skådespelare att få bredda och visa hela sitt register

Staffan Valdemar Holm sätter upp ”Vita hästen” på Folkoperan


Med ”Tipping point” vill Cirkus Cirkör visa att svindlande konster i trapetser också kan spegla hela samhällskroppen. Hur lätt vi hamnar ur balans – och hur viktigt det är att samarbeta. Allt faller samman, allt byggs upp igen … När Cirkus Cirkör nu gör en ny uppsättning, den första egna produktionen på drygt fem år, är det den första utan Tilde Björfors som ytterst konstnärligt ansvarig. Det är också en show som ställer kroppar mot metall, teknik mot människor och sönderfall mot konstruktivt byggande av något nytt. Något vackrare. Något där varje komponent, varje människa, får finnas i egen rätt och i förtröstan om att alla de andra också finns och går att luta sig mot. – Om vi agerar tillsammans kommer vi någonstans, men det känns nuförtiden som att det är så mycket polarisering och vi kommer ingen vart, säger den spanskfödde regissören Alexander Weibel Weibel som länge arbetat med Cirkör både som artist och regissör. Han befinner sig i något slags stadium av sammanbiten men vänlig koncentration, tre veckor före premiär när vi ses i en av salarna i Riksteaterns lokaler i Stockholmsförorten Hallunda. Så mycket ska stämma när ”Tipping point – balancing in a time of change” för första gången ska möta en publik. Inte bara konstnärligt, också tekniskt. Inte bara för publikens skull, också för artisternas säkerhet. Att allt sitter som en smäck är en fråga om ren överlevnad, bokstavligt. – Det gäller att vara på tårna för om jag sätter på ett lager av musikalisk intensitet för tidigt kan ju någon tappa greppet och ramla, säger musikern och kompositören Axel Fagerberg, som inte bara komponerat musiken direkt för uppsättningen utan också står på scenen och spelar live. Med hembyggda trummor framför sig och syntar som han styr med fötterna via pedaler, och med en oerhörd koncentration på vad som sker på scenen, han styr cirkusartisternas kroppar, deras kroppar styr hans musik. Den estetiska visionen är att skapa ett ljudlandskap där hårt och mjukt möts. – Jag leker med kontrasterna och jobbar med inslag som knappt är musik utan ljudeffekter. Det är roligt att gå mellan saker som är väldigt tonala och tydliga och saker som är organiserat kaos.  Just så som hela föreställningen bygger på krocken med, eller samverkan mellan, de konstruktioner i metall som byggts upp utifrån Alexander Weibel Weibels grundidé och cirkuskropparna. Det handlar om strukturers uppgång och fall och den brytpunkt som vi befinner oss i just nu. När det gamla skakar och tycks vara på väg att gå sönder och ingen riktigt vet vad som kommer att uppstå ur askan. – När jag började tänka på det så kom jag att tänka på en strukturell princip som jag är väldigt intresserad av som heter tensegritet, berättar Alexander Weibel Weibel och springer för att hämta en liten modell som visar denna princip, en sorts boll av trådar och stänger som håller samman ett virrvarr av metallbollar. – Det är strukturer som är i balans genom att vissa komponenter är utsatta för spänning och andra för tryck. Han drar i en spänd gummitråd och visar hur hela bollen då ändrar form. – Det skapar en struktur som är anpassningsbar och stark och som kan förändras. Jag har länge känt att jag vill göra något med den och och när jag började fundera över tematiken i showen så insåg jag att det är en väldigt bra metafor för det vi vill prata om. Alexander Weibel Weibel var först violinist men sen klippte han sig och påbörjade en redig yrkesutbildning, till ingenjör. Det var inte riktigt hans grej ändå så efter tre år hoppade han av och påbörjade den utbildning till cirkusartist som nu landat honom i registolen på Cirkus Cirkör i Hallunda. Men intresset för teknik, för hur saker är konstruerade och fungerar, det har han tagit med sig

Cirkus Cirkörs ”Tipping point” är ett slags metafor för demokratin


Sverige och resten av Europa behöver nu leverera handfast stöd till Ukraina i form av mer ammunition innan det är för sent. Det skriver Magdalena Andersson och Peter Hultqvist, Socialdemokraterna. Rysslands hänsynslösa invasion av Ukraina har nu pågått i nära två år. I två år har vi haft krig i Europa. Putin utmanade hela den europeiska säkerhetsordningen när hans styrkor invaderade Ukraina och satte den starkes rätt före länders nationella självbestämmande. På sikt äventyrar detta den stabilitet som gynnat fred, säkerhet och utveckling och som varit särskilt viktigt för små länder som Sverige. Rysslands aggression i Ukraina utmanar därför på sikt säkerheten för Sverige och hela Europa. Så när det ukrainska folket försvarar sin frihet – då är det inte bara deras kamp. Det är också vår kamp. Striderna i de ukrainska skyttegravarna handlar inte enbart om Ukrainas frihet – det är en kamp mellan demokrati eller autokrati. Ryssland får inte vinna. Men om detta ska vara möjligt så måste världen göra mer för att stödja Ukraina. Den ukrainska försvarsviljan är imponerande och även motståndskraften i dess civilsamhälle, men när kriget drar ut på tiden och leveranser försenats från USA och EU så tryter nu ammunition och materiel. Rapporter i närtid visar nu på att ukrainska styrkor ransonerar eller får slut på ammunition vid frontlinjen. I det läget så behöver världen klara av att fortsätta backa upp Ukraina – både i ord och handling. Vi måste hålla i vårt stöd även när tiden går och det kostar på. För utan vapen och ammunition kommer Ukraina i förlängningen att förlora. Vi socialdemokrater vill att Sverige som land ska bidra mer än tidigare. Sverige med vår starka och högspecialiserade försvarsindustri ska göra vår del av jobbet. Vi vill därför upprätta svensk direktproduktion av ammunition till Ukraina. Med statliga garantier i botten. Här behöver staten, försvaret och försvarsindustrin gå samman och agera tillsammans, i Sverige och i andra europeiska länder med försvarsindustri. Annars kommer vårt stöd inte vara tillräckligt mot Ryssland som ställt om hela sin ekonomi till en krigsekonomi. Sverige skulle på detta sätt kunna bidra med mer ammunition till Ukraina så att landet får bättre möjlighet att stå emot de invaderande styrkorna. Det är därför beklagligt att Sverigedemokraterna och regeringspartierna röstat ner vårt utskottsinitiativ om statliga garantier för tillverkning av ammunition specifikt till Ukraina. För Ukrainas skull behöver regeringen tänka om och skyndsamt agera i linje med det förslag vi lagt. Frågor rörande svenska säkerhetsintressen förtjänar breda samarbeten. Rysslands attacker sker också på fler platser än vid frontlinjen i Ukraina. För Ryssland vet mycket väl att Ukraina är beroende världens stöd. Så nu när både USA och EU nu närmar sig val kommer Ryssland göra allt landet kan för att försvaga världens stöd till Ukraina. Helgens oacceptabla uttalande från Donald Trump om Natosamarbetet skickade också en signal till Ryssland som ökar incitamenten för Putin att påverka valutgången i USA. På samma sätt kommer Putin leta efter svagheter i Europas enighet. Vi vet att Ryssland kommer att försöka splittra oss och påverka valen. Vi får inte låta det ske. Vårt budskap denna helg vid säkerhetskonferensen i München till Europas ledare är därför om vikten av att Europas länder nu stärker sitt säkerhetssamarbete och växlar upp sin produktion av vapen och ammunition. Det krävs för att stödet till Ukraina ska kunna vara starkt och beständigt – men även för att garantera Europas säkerhet. Sverige och svenska folkets säkerhet påverkas starkt av vår förmåga att göra det som krävs i Europa


Piratspelet ”Skull and bones” har varit på gång i över tio år. När det nu äntligen släpps har det sina stunder – men präglas av kaos.  I dagarna släpps världens mest påkostade piratsimulator: ”Skull and bones”. Plundra holländska kompaniets dignande laster? Javisst. Smuggla olagliga dyrbarheter med tullen hack i häl? Förstås. Jaga mytologiska sjöodjur? Det borde vara episkt. Så varför har jag då så tråkigt? Tio år har det tagit. Stora delar av många grafiker och programmerares karriärer som vigts åt detta: att mejsla fram en 620 kvadratkilometer stor gestaltning av Stilla havet som det tedde sig under 1600-talets mitt. Världen är enorm. Afrikas ostkust, Madagaskars täta djungler och sydostasiens vulkanöar – i ”Skull and bones” är världen ditt ostron. Det står dig fritt att navigera ditt tidstroget återskapade piratskepp från en världsdel till en annan.  Visst är det ibland en magnifik upplevelse att forsa fram över den blå oceanen. Oftare känns det dock mest platt och själlöst. Efter bara några timmar märker jag att alla nya platser man kommer till i princip bara är lätt omsminkade kopior av varandra, utan särart eller egen personlighet. Billiga snabblösningar som skvallrar om ett oinspirerat arbete. Som om ingen riktigt brytt sig, egentligen. Så är det nog också. Det är ingen hemlighet att den långa produktionstiden på elva år inte berott på en stark kreativ vision och oändliga resurser, utan på att spelet blivit ett digitalt svar på Västlänken. Ett havererat byggprojekt. Tanken var egentligen inte alls att ”Skull and bones” skulle ta över ett decennium att göra klart. När arbetet drog igång 2013 var det spelstudion Ubisofts krassa försök att slå mynt av en oväntat succé. Försöket att kombinera deras episka lönnmördarepos ”Assassin’s creed” med sjörövarlivet visade sig nämligen vara ett genidrag. Spelarna älskade det. ”Skull and bones” blev nästa logiska steg – nu skulle drömmen att få färdas på de sju haven och panga med kanoner göras till en helt egen spelserie. Men så blev det inte. I stället kantrade arbetet. Hela första utkastet skrotades och man började om. Nya chefer togs in. Enligt envisa rykten är en stor del av skälet till att spelet över huvud taget nu släpps att spelstudion, som ligger i Singapore, råkat lova staten att göra det för att få fortsätta vara verksam. Att det gått igenom ett arbetsmässigt kaos märks. Att axla rollen som pirat i ”Skull and bones” känns ofta mer som att vara en arkeolog som tar sig igenom olika lager av spelbeslut. Olika i sig potentiellt roliga men kombinerat osammanhängande spelupplägg och designval ligger staplade på varandra. Är det ett rollspel med en tydlig story? Eller en så kallad sandbox där du kan göra vad du vill? Eller kanske till och med ett utpräglat multiplayer-RPG? Lite av varje. Eller inget av dem. Det mest besvärande av dessa tre är att spelet är byggt för att vara ständigt uppkopplad mot andra spelare. Det skulle kunna vara roligt – men i detta fall fungerar det exceptionellt dåligt. Illusionen av att befinna sig på sin egen resa från rags to riches bryts konstant när någon tolvåring med smeknamnet ”Predator24042” envisas med att segla runt mig i cirklar. Spelmakarna kan heller inte låta bli att ständigt påminna mig om hur evigt online jag är. Skärmen flimrar av så många uppdateringar att det känns mer som att jobba som daytrader än piratkapten. Med det sagt har spelet sina stunder. I vissa ögonblick är jag trots allt där, som en fruktad kapten på de sju haven. Hissar seglen, fångar vinden och rider ut rasande stormar. Kommer ikapp en galär fylld med rikedomar, som jag efter en hård kanonstrid slutligen bordar. Det är mäktigt. Uppslukande

Recension: Multiplayerspelet Skull and bones till PS5 och Xbox


För två år sedan förbjöd president Biden offentliganställda att ladda ner Tiktok på statliga telefoner. Nu har han startat eget konto. Virala trender och tjuvnyp mot Donald Trump står i fokus.    I en filmsnutt står den amerikanska presidenten i ett vardagsrum med händerna i fickorna. En röst bakom kameran ställer tvåvalsfrågor som presidenten ledigt svarar på. Trenden har blivit stor på Tiktok och heter ”this or that”. Den går ut på att man ska välja mellan två alternativ.  Chiefs eller Niners?, lyder första frågan till presidenten.  Match eller reklam?  Sista frågan han får är – ”Trump eller Biden?” – Skojar du med mig? Biden, svarar presidenten skrattande.   Klippet har fått över nio miljoner visningar och blev startskottet för Joe Bidens närvaro på Tiktok. Kontot lanserades i samband med finalen i amerikansk fotboll, Super Bowl, i  söndags, under namnet @bidenhq.  Nyheten har mötts av blandade reaktioner på sociala medier där många reagerat på presidentens profilbild. Den föreställer ett svartvitt porträtt av Joe Biden där hans ögon ersatts av röda laserstrålar. Alter egot kallas för ”Dark Brandon”, en blinkning till en meme som skapats om presidenten.  Enligt den amerikanska nyhetssajten Vox kommer namnet Dark Brandon av att högerns ”f-ck Joe Biden” i en ”felhörning” blev ”Let’s go Brandon”. Det senare fortsatte användas av högern som skällsord.   Så småningom började Joe Biden och hans anhängare anamma ”Brandon” på sociala medier, i ett försök att ta kontroll över namnet.   Kontot har väckt uppmärksamhet, inte bara för sina inlägg, utan också för att Biden-administrationen tidigare varit kritisk till den populära kinesiska appen.  “Biden-administrationen tror på att vissa länder, inklusive Kina, försöker utnyttja digital teknologi och amerikanska invånares data på sätt som utgör oacceptabla risker för nationell säkerhet [..]”, sa Saloni Sharma  tidigare talesperson för nationella säkerhetsrådet till Washington Post. Även FBI-chefen Christopher Wray uttryckte sin oro i den amerikanska kongressen 2022.  – Jag är extremt bekymrad över Tiktoks verksamhet i USA, sa han då. – Det handlar om möjligheten för den kinesiska staten att använda Tiktok för att samla in data om miljontals användare. Eller kontrollera rekommendationsalgoritmen, vilket skulle kunna användas för påverkansarbete här om de så vill. Eller för att kontrollera mjukvaran på miljoner enheter, vilket ger dem möjlighet att potentiellt påverka personliga enheter tekniskt. USA övervägde att förbjuda appen eller att tvinga fram en tvångsförsäljning av den, men så blev det inte. Senare samma år förbjöd dock Joe Biden offentliganställda att ladda ner Tiktok på statliga telefoner.  Kinesisk spionapp Trots oron har Joe Biden nu gjort sin närvaro känd på Tiktok, något som väcker viss förvåning hos Måns Jonasson, internetexpert på svenska Internetstiftelsen.   – Det blir absolut lite pikant när man å ena sidan säger att appen är en gigantisk säkerhetsrisk. Å andra sidan startar man ett konto för presidenten.  Användare delar med sig av data till företag som Facebook, Instagram och X. När det gäller Tiktok tillkommer en dimension som Måns Jonasson menar påverkar inställningen. – Bara själva misstanken om att kinesiska staten skulle ha tillgång till data gör ju att många drar öronen åt sig, säger han. Presidenten publicerade ett inlägg om nyheten på X och bland de tusentals kommentarerna är det flera som pekar på Bidens nya inställning till Tiktok. ”Jag trodde att det var en kinesisk spionapp?”, skriver en användare. ”Ett bra sätt att nå ut till unga väljare men ville inte Joe Biden förbjuda Tiktok tidigare”, skriver en annan. ”Jag älskar det här! Biden är så rolig!” , skriver en tredje användare.


Just när Kristdemokraterna ska dra igång sin valrörelse får partiet en vilde i Europaparlamentet i Sara Skyttedal. Men partiledare Ebba Busch säger att partiet har större förutsättningar för ett gott valresultat jämfört med i höstas.  Dagen efter att Sara Skyttedal i en intervju med Expressen meddelade att hon lämnar Kristdemokraterna och blir vilde i Europaparlamentet samlades partiets fullmäktige. Enhälligt beslutades att låta Alice Teodorescu Måwe toppa partiets EU-lista.  Strax innan artikeln publicerades på torsdagen kontaktade Sara Skyttedal Ebba Bush och meddelade sitt beslut.  – Hon hörde av sig några minuter innan artikeln publicerades och informerade om att hon lämnar partiet. Jag beklagar det och partisekreteraren har uppmanat henne, som brukligt är och som hon också lovat i kandidatförsäkran, att lämna sina uppdrag.  Efter intervjun förtydligar Mia Widell, presschef hos Ebba Bush, att det i partiets kandidatförsäkran inte uttryckligen står att kandidaten ska lämna platsen i Europaparlamentet om denne lämnar KD. Men innebörden i försäkran är att värna partiet.  I oktober valdes Sara Skyttedal till partiets toppnamn, trots att hon tidigare förlorat mot David Lega i partiets provval, och inte hade placerats i topp av partiets nomineringskommitté.  Men i januari petades Sara Skyttedal efter ett beslut i partistyrelsen, för att hon haft kontakter med Sverigedemokraterna. Nytt toppnamn blev Alice Teodorescu Måwe, som följs av andranamnet Ella Kardemark. Och nu blir Sara Skyttedal alltså vilde.  – Mitt fokus är inte på de ordväxlingar som hon väljer att stå för, utan mitt fokus som partiordförande ligger på att värna rörelsen och fullfölja det uppdrag som jag fått från svenska folket. Och nu ligger vårt fokus i och med partifullmäktige i dag på att förtjäna stöd för två mandat i EU-valet, säger Ebba Busch.  Berömde Skyttedal i tal KD-ledaren säger att turbulensen kring vem som ska vara toppkandidat just när valrörelsen ska dra igång inte tycks ha påverkat Kristdemokraterna.  – Jag förstår att det kan låta märkligt, men det är mer enighet och större uppslutning och bättre förutsättningar för ett gott valresultat i och med partifullmäktige idag jämfört med i höstas.  Hur tror du att turbulensen påverkar väljarna?   – Det återstår att se, men jag är fast övertygad om att vi har förbättrat våra förutsättningar till ett starkt valresultat med Alice Teodorescu Måwe och Ella Kardemark i toppen. I sitt tal efter partifullmäktiges beslut berömde Alice Teodorescu Måwe Sara Skyttedal för hennes arbete för att stärka Europas säkerhet.  – Hon har varit både framgångsrik och modig på många sätt och det hoppas jag att jag också ska kunna vara. Det hoppas jag att jag har visat under de 15 åren som jag har varit opinionsbildare, att jag också är en orädd person som tycker om att tänka efter före.

Busch om Skyttedals besked att bli politisk vilde: ”Beklagar det”