Svenskarna är splittrade i frågan om kungen bör abdikera, visar en undersökning från Novus. Och kungligheterna har blivit mer beroende av folkets kärlek, enligt historikern Mikael Alm. ”Monarkin är idag oerhört beroende av opinioner”.  På söndag, efter 52 år på den danska tronen, abdikerar drottning Margrethe. Hennes kusin Carl Gustaf firade 50 år som svensk kung förra året, och Margrethes besked följdes av tyckar-rop på att även den svenske kungen skulle träda tillbaka – och lämna över till kronprinsessan Victoria.  Men kraven på avgång verkar inte ha rötter i folksjälen. En ny mätning från Novus, som gjordes efter den danska drottningens besked, visar att 38 procent anser att kungen inom kort bör lämna över till kronprinsessan Viktoria. Ungefär lika många, 34 procent, anser att han bör sitta kvar på tornen så länge han har möjlighet.  Det innebär att opinionen har rört sig mycket lite jämfört med i januari 2023. Även då ansåg 38 procent att kungen bör abdikera, mot 36 procent som vill se honom fortsätta som kung.  – Svenskarna är delade i frågan om kungen ska sitta kvar eller inte. Men det som händer i Danmark, att drottningen väljer att abdikera, har inte påverkat svenskarnas syn på den svenska monarkin, säger Torbjörn Sjöström, vd på Novus.  Mikael Alm, professor i historia vid Uppsala universitet, är förvånad att Margarethes beslut inte tycks ha påverkat svenskarna i speciellt hög grad.  – Jag var helt säker när det här med Margrethe kom, att nu blir det en jättediskussion.  Att nu kommer det ta fart med funderingarna kring om det är läge att göra samma sak i Sverige.  Men en sådan diskussion kan fortfarande komma.  – Tronskiftet har inte hänt ännu i Danmark. Ser man att det leder till en stor omställning, modernisering och en massa förändringar med den nye danske kungen så kanske det påverkar Sverige, säger Mikael Alm.  I Sverige är det väldigt ovanligt med tronskifte före monarken dör. I de fall kungar i praktiken inte kunnat utföra sitt ämbete har tronföljaren gått in i regent-rollen – men utan att det sker en formell abdikation. Så skedde när Oscar I och Karl XIII blev gamla.  Kung Carl Gustaf har dessutom, enligt Mikael Alm, en pliktkänsla som talar mot att han skulle abdikera.  – Kungarna av Bernadotte-ätten har länge tryckt på det här med plikten. Vår kung har tydligt betonat att det här är plikt. Det är ett uppdrag som han inte bara lämnar.  Finns det något som skulle få honom att abdikera, tror du? Spelar till exempel opinionen någon roll när kungen inte tillsätts i val?  – Monarkin är väldigt beroende av opinioner. Om kungen skulle ställas inför en överväldigande opinion som tycker att nu är det dags att bereda väg för yngre förmågor skulle det kunna påverka honom. Men han är på intet sätt förbunden att göra det.  – Jag har väldigt svårt att se att vår kung skulle abdikera. Men det hade jag sagt om Margrethe också innan hon gjorde det, fortsätter Mikael Alm.  Novus mätning visar också att 63 procent anser att kungen är en mycket eller ganska bra representant för Sverige, mot 13 procent som tycker att han är en mycket eller ganska dåligt representant.  Hur stor roll spelar vem som är monark för stödet för styrelseskicket?  – Det spelar jättestor roll. Vi tror inte längre att kungarna är tillsatta av Gud. Vi vågar titta dem i ögonen. De har klivit ner, och monarkin är idag oerhört beroende av opinioner.  Med den processen har regentens personlighet fått större betydelse.  – Om man tänker sig en asocial människa, som är lite otrevlig och överlägsen. En sådan person skulle inte klara sig länge som monark idag

Opinionsundersökning om Kungen – så tycker svenskarna


Bostadskön i Stockholm sätter nya rekord. Och nu beror det på omvärldsläget. Kön förlängdes med nära 50 000 personer under 2023 – ändå kan det vara svårt att hitta hyresgäster. När Bostadsförmedlingen i Stockholm sammanfattar 2023, är det fortfarande möjligt att få en hyresrätt i innerstaden som är billigare än en i kranskommunerna – för den som har lång kötid.  Till exempel kunde man utan någon kötid alls få en våning på 105 kvadratmeter i Järfälla med knappt 20 000 kronor i månadshyra, medan den som ville bo betydligt billigare i äldre hus på Östermalm behövde ha en kötid på 25 år. Precis som tidigare skiljer hyrorna särskilt mycket mellan nybyggt och äldre bestånd. Och precis som tidigare är därför kötiderna som natt och dag mellan olika  bostadsområden i Storstockholm. Men det kanske mest intressanta är att Bostadsförmedlingen nu vittnar om en annan trend 2023: Nämligen att den nyproduktion som ska möta de stora behoven av flera hyresrätter i Storstockholm börjar visa tecken på mättnad. Trots att bostadskön växte från 774 522 personer vid förra årsskiftet till 822 372 personer vid nyår 2024, noterar Bostadsförmedlingen att vissa projekt inte väcker tillräckligt intresse i den rekordstora bostadskön.    – Detta är nytt för oss. Det har inte varit så förut men nu ser vi att hyresrätter i flera olika projekt är svåra att hyra ut. Vi har omvisningar på ett sätt som inte är normalt. Det har handlat om nyproduktion i Täby, Sollentuna och Östertälje, berättar Marika Nordström, kommunikationschef vid Bostadsförmedlingen i Stockholm.  Typiskt för de nu svåruthyrda hyresrätterna är enligt Marika Nordström att de ligger i kranskommuner och har hög hyra hos privatvärdar.  Ett par exempel är tvåor byggda av JM i Södertälje med 9 800 kronor i hyra, samt ettor i Täby med 9 900 kronor i hyra. – Sådana hyresrätter behöver vi nu förmedla utanför den vanliga bostadskön. Vi lägger ut dem i ”Bostad snabbt”,  säger Marika Nordström. Vid Fastighetsägarna Stockholm vill man inte bekräfta Bostadsförmedlingens bild att efterfrågan skulle svikta på vissa håll där fastighetsägare låtit bygga hyresrätter med höga hyror.  Men enligt en annan källa inom nyproduktionen finns en trend att färdigbyggda hyresrätter nu oftare går till personer med kort eller ingen kötid, personer som heller inte kan väntas bo kvar så länge.  ”Vem hyr det allra dyraste annat än under kort tid”, säger källan, som pekar på att vissa hushåll utnyttjar att uppsägningstiden på hyresrätter inte är mer än tre månader.   En annan indikation på att de nu 822 372 köande inte alltid är redo för nyproduktion är att länets genomsnittliga kötid till nybyggda hyresrätter har minskat med nästan ett helt år under 2023. Nu är snittet 6,0 år, att jämföra med 6,9 år vid årsskiftet 2022/23. För befintligt bestånd kvarstår dock de långa kötiderna. Den genomsnittliga kötiden har ökat marginellt till 10,2 år från 10,1 för ett år sedan.   Det lägre intresset för perifera smålägenheter med hög hyra hindrar inte att ovanligt många skrev in sig i bostadskön under 2023.  Nettotillströmningen blev hela 48 000, en tillväxttakt av antalet köande som ligger cirka 20 000 högre än 2022.  – En förklaring är omvärldsläget och den sämre konjunkturen. Många har nog resonerat att de i längden skulle kunna slippa ränteutgifter med hyresrätt, säger Marika Nordström.  Allra kortast kötid hade nyproduktion i Upplands Väsby

Nyproduktion nobbas – trots rekordstor bokö


Varför respekteras inte svårt sjuka äldre patienters önskan att inte utsättas för potentiell överbehandling vid livets slut? Den frågan ställer professor Johanna Schiratzki som följde vården av sin far i livets slutskede.  Att ge, men också att få, vård i livets slutskede kan vara svårt. Ett skäl är att när döden närmar sig, sviktar ofta vår beslutskapacitet, tal- och andra förmågor. Det kan då vara svårt för en döende att ge det informerade samtycke som enligt svensk lag är en förutsättning för att hälso- och sjukvård. I dessa fall är sjukvårdens uppgift att ”söka den bästa tillgängliga viljan”, till exempel utifrån journalförda uppgifter om patientens önskemål om vård i livets slutskede eller patientens uttalade och på andra sätt visade inställning till vården. (Socialstyrelsen, Kunskapsguiden, För bästa tillgängliga vilja).  Anhöriga saknar befogenhet att lämna ett rättsligt bindande samtycke för en vuxen anförvants räkning. Enligt svensk rätt kan vi inte utse ett ombud för att förmedla våra önskemål om vård i livets slutskede till vårdgivare. Så kallade livsslutsdirektiv med önskemål om vård i livets slutskede är inte bindande för vårdgivaren. Gällande rätt ställer därför stora krav på vårdgivaren att uttolka, och respektera, en döendes önskemål. I vissa fall kan vårdgivarens beslut innebära att en patients önskemål om ett värdig slut respekteras, och att patienten får tillgång till palliativ vård såsom symptomlindring, livskvalitetsförbättrande vård och anhörigstöd. I andra fall kan vårdgivarens beslut leda till att en patient utsätts för potentiell överbehandling i strid med patientens preferenser, det vill säga avancerade vårdinsatser som gör mer skada än nytta eller avancerade vårdinsatser som patienten har för kort tid kvar för att dra nytta av.  I avhandlingen ”Potential overtreatment during life-limiting illness and end of life in older adults” (Karolinska institutet, ak. avh. 2023) visar Máté Szilcz, att uppemot en tredjedel av äldre patienter med solida cancertumörer utsatts för olika former av potentiell överbehandling under sina sista månader i livet. Nya behandlingar påbörjades, potentiellt bortom en punkt där de kunde erbjuda patienten meningsfulla fördelar. Det kan röra sig om operationer, sondmatning, blodtransfusioner eller strålbehandling, ibland så sent som på dödsdagen.  Några av förklaringarna till att potentiellt överdriven vård nära döden ordineras, inte sällan på bekostnad av patientens rätt till en värdig död kan vara att:  • Kostnadsersättningssystem uppmuntrar insatser.
• Läkare är tränade i att värdera omfattande provtagning och diagnostisering.
• Läkarna är rädda att felbehandla genom att underbehandla.
• Patienter och anhöriga inges uppfattningen att fler vårdinsatser är lika med bättre vård.
• Riktlinjer för vård fokuserar ofta på vilka insatser som bör vidtas, inte vilka som bör avstås från.  Ytterligare förklaringar kan vara att läkare tenderar att överskatta de positiva effekterna av en potentiell överbehandling, och undervärdera de negativa effekterna. I det ligger att en patients återstående livstid felbedöms och att behandlingar sätts in så sent att patienten inte har nytta av dem (men väl hinner uppleva biverkningar, som sjuktransporter och separation från anhöriga). Till det kommer komplexa system där ansvaret för, men också makten över, en döende patients behandling kan komma att splittras mellan ett stort antal läkare.  Men som Szilcz konstaterar: ”Överdriven vård nära döden [är] i allmänhet i strid med patientens preferenser och utsätter patienter för risker för oönskade effekter

Johanna Schiratzki: Vi måste ha rätt att få dö i fred


Varje framgångsrik försäljare kan vara en liten aning bedragare – åtminstone i början av karriären när han främst säljer sig själv. Håkan Lindgren har läst en ny bok om Klarnas framgångssaga. En bok av det här slaget handlar främst om stress. Först behöver du jobba hårdare än alla andra för att du befinner dig i underläge och vill att ditt företag ska växa; sedan måste du jobba lika hårt för att du befinner dig i överläge. I ”Den stora kreditfesten” berättar Jonas Malmborg historien om kreditföretaget Klarna. Det grundades 2005 av tre vänner från Handelshögskolan – Sebastian Siemiatkowski, Niklas Adalberth och Victor Jacobsson. Fanns det något ögonblick på vägen när de kunde säga samma sak som Faust i Goethes pjäs: här vill jag stanna, i det här ögonblicket är jag lycklig? ”I mitt föräldrahem var bristen på pengar en ständig källa till stress”, har Siemiatkowski sagt. Själv har han valt en annan form av stress. Som son till polska invandrare pluggar han hårt för att hävda sig bland de handelsstudenter som kommer från välkända finansfamiljer. Därefter måste han få det ömtåliga nystartade företaget att överleva, vilket betyder arbetsdagar på 10–12 timmar. Klarna lyckas få den mest respekterade av alla riskkapitalister att öppna plånboken, Michael Moritz på amerikanska Sequoia Capital, ett företag som tidigare har hjälpt fram Apple och Google. Det betyder inte att stressen är över. Nu gäller det att etablera sig i fler länder, att lösa de problem som uppstår när tyskar inte näthandlar på samma sätt som svenskar – och därefter att hantera stressen när Sequoia kräver att de ska sparka var tionde medarbetare. I en uppsats de lägger fram 2007 konstaterar Jacobsson och Siemiatkowski att de moderna och uppkopplade svenskarna är sämst i världen på att handla på kredit. Här finns den nisch de vill utnyttja. När näthandeln börjar växa blir Klarna en vinstmaskin. Klarna hjälper nätbutikerna att ta betalt och lockar deras kunder att handla på avbetalning, på så sätt tjänar de pengar i båda ändar.  Och kom ihåg: liksom alla företag som samlar digitala data befinner de sig framförallt i övervakningsbranschen. Mest lönsamma är de konsumenter som drar på sig förseningsavgifter och inkassokrav. 2014 visar SvD-journalisten Carolina Neurath i en serie artiklar att Klarna gärna ser att folk missar sina betalningar, och att de ibland ger folk en påminnelse utan att de först har skickat någon faktura. Detta är en av de kriser som grundarna måste hantera, vilket betyder mer stress och mer arbete. De tre grundarna har tackat nej till intervjuer; därför lyckas Malmborg bäst med porträtten av birollsinnehavarna. Jarno Vanhatapio jobbade på norska oljeborrplattformar, men sade upp sig och började sälja underkläder på nätet. Hans sajt Nelly.se blev en av Klarnas första kunder. Jane Walerud har haft ett lika omväxlande liv: student på Stanford och chef på Telia innan hon blir nätverkare och investerare. När hon bestämmer sig för att stödja Klarna är det som om det gamla ingenjörs-Sverige tar det nya entreprenörs-Sverige i hand. Walerud inser nämligen att Erlang, det stabila programspråk som Ericsson har utvecklat för sina telefonväxlar, passar utmärkt även för e-handel. Malmborg menar att Klarna avsiktligt utnyttjar ”ekonomiskt svaga individer – personer som återkommande konsumerar över sina tillgångar eller kanske använder konsumtionen som en ångestdämpare eller mental flykt”. Företaget satsar på att marknadsföra sig mot unga vuxna som fortfarande är osäkra och statushungriga. I Klarnas reklamfilmer har Lady Gaga och Snoop Dogg visat hur bekvämt det är att köpa nu och betala senare

Recension: Den stora kreditfesten. Historien om Klarna


Donald Trumps ledning ser ointaglig ut när primärvalssäsongen startar på måndag kväll i ett vintrigt Iowa. Gör de skyhöga förväntningarna Trump sårbar? Det tror vissa valanalytiker – som lyfter fram en särskild omständighet att hålla koll på under valdramat. SvD guidar till primärvalsdramat. Här är vad du bör spana efter i de viktigaste delstaterna när primärvalsdramat startar.  IOWA När: måndag kväll lokal tid 15 januari. Iowa är sju timmar efter Sverige. Enbart Republikanerna håller sitt ”caucus” i Iowa nu i januari för att välja presidentkandidat.  Ställningen: Trump i ledningen med drygt 50 procent av republikanska primärvalsväljare, med DeSantis och Haley jämsides på cirka 16 procent.  Håll koll på: Vädret. Få amerikaner röstar generellt i primärval, oavsett väder. Så extra låg uppslutning på grund av kylan kan få oproportionerligt stor effekt på resultaten.  NEW HAMPSHIRE När: 23 januari. Första riktiga primärvalet. Båda partierna håller val här samtidigt i år. Joe Biden är dock i praktiken ohotad hos Demokraterna.  Ställningen: Trump leder med drygt 40 procent, enligt ett genomsnitt av flera mätningar. Nikki Haley har klättrat till en stark andraplats med cirka 30 procent – New Hampshire är hennes kanske bästa chans att bjuda Trump motstånd. Ron DeSantis har aldrig gått starkt i New Hampshire. Håll koll på: Vem, om någon, väljer avhoppade Chris Christies väljare att rösta på?  NEVADA När: 8 februari för Republikanernas del (Demokraterna två dygn tidigare, 6 februari). Första primärvalet västerut, dessutom en swingstate som kan bli avgörande i november.  Ställningen: Få mätningar görs i glest den befolkade ökendelstaten, men Trump leder de som finns överlägset. Ron DeSantis som avlägsen tvåa.  Håll koll på: Nevada blir mer intressant i november än den är nu. Men hur delstatens latinamerikanska väljare röstar är generellt något att hålla koll på, liksom i delstater som Arizona, New Mexico och Texas.  SOUTH CAROLINA När: 24 februari för Republikanernas del (6 februari för Demokraterna).  Ställningen: Donald Trump har drygt 50 procent, Nikki Haley tvåa med cirka 22 procent i den första sydstaten med stor afroamerikansk minoritet att hålla primärval.  Håll koll på: I vanliga fall skulle det faktum att Haley inte leder på hemmaplan anses som anmärkningsvärt. Men South Carolinas republikaner har svängt högerut under flera år, samtidigt som tidigare Tea Party-republikanen Haley anses ha vandrat mot mitten. Tidigare i januari svajade hon på frågan om slaveriet var orsaken till inbördeskriget. Det schabblet kan ha skadat henne.   SUPERTISDAGEN När: 5 mars. Temperaturen i primärvalssäsongen når klimax när 16 delstater håller republikanska primärval eller nomineringsmöten samma dag.  Ställningen: Sett till jakten på partidelegater är stora delstater som Texas och Kalifornien de viktigaste att ta hem på ”Super Tuesday”. Trump leder stort i båda, enligt valanalyssajten Fivrthirtyeight. Håll koll på: Om Donald Trump tvingas infinna sig i domstol i Washington dagen före, den 4 mars. Det preliminära datumet för en federal rättegång om Trumps misstänkta valfusk 2020 sattes i somras, men det är för närvarande oklart om schemat håller.  Veckan före primärvalens inledning i Iowa måndag kväll diskuterades en specifik faktor: vädret. – Det är kallt, konstaterade statsvetarprofessorn Dennis Goldford i telefon från sitt universitet i centrala Des Moines, Iowas huvudstad.  – Och ändå inte så kallt som det blir på måndag kväll. Man kan fundera över om det håller till exempel äldre väljare hemma. 30 centimeter snö föll över majsfälten och satte stopp för vissa kampanjmöten senaste veckan. Tidigt på måndagen noterades minus 25–28 grader i den platta delstaten

Guide till USA:s primärval 2024 – delstater att ha extra koll på


En ny köldfront är på väg in över Sverige. Nordliga vindar med arktisk kyla gör att temperaturen dyker. ”Jag tror att det kryper ner till dryga 30 minus” säger SMHI-meteorologen Therese Fougman.  Snöröken från förra veckans köldrekord har knappt hunnit lägga sig. Men nu är det dags igen. Först kommer snö i helgen. Sedan bister kyla från Arktis.  – Vi får en högtrycksrygg som växer in över landet norrifrån på söndag och måndag. Det gör att vi får nordliga vindar över landet som drar med sig den kalla luften norrifrån, säger Therese Fougman, metorolog vid SMHI.  För måndagen indikerar prognosen minusgrader i hela landet. – Tisdagen blir ännu kallare med kanske minus fem grader i södra Skåne. Överlag blir det rejält kallt. På morgonkvisten kan Stockholm få 19 minusgrader, Göteborg 7 minusgrader och Luleå 13 minusgrader.  Högtrycket gör att vädret väntas bli klart. Det är inte omöjligt att Sverige får sitt andra isdygn för året – alltså 24 timmar med minusgrader i hela riket. Därtill kan solen, en ofta saknad vän vintertid, titta fram på flera håll. Det finns med andra ord förutsättningar för idylliskt vinterväder.  – Det kan absolut bli gnistrande och fint, säger Therese Fougman. Hur länge hänger kylan kvar?  – Så långt vår prognos sträcker sig kommer det fortsatt vara minusgrader även i södra Sverige. Det kommer säkert att variera en del, ena dagen kan det vara tio minus och sedan är det bara minus två dagen därpå. Kan det bli nya köldrekord i veckan? – Det är svårt att säga. Att det kryper ner till dryga 30 minus, det tror jag i alla fall. Om vi kommer ner mot 40 minus som vi hade lokalt förra veckan, det återstår att se. Lokalt i norra Norrland kan det bli nedåt 35 minusgrader.

Arktisk kyla drar in – minusgrader i hela Sverige


Konflikten i Röda havet riskerar att hota den globala ekonomin, enligt företaget Maersk. Att fraktfartyg tvingas till nya rutter och ta långa omvägar runt Afrika kan få stora ekonomiska konsekvenser, både på oljepriset och inflationen.  Konfliktläget i Mellanöstern och attackerna mot civil sjöfart i Röda havet kan få stora ekonomiska konsekvenser.  Världens leveranser fördröjs när fraktfartyg tvingas ställa om sina rutter och runda Afrika istället för att passera Röda havet och Suezkanalen. Frakter beräknas bli dyrare och oro finns också för att oljepriset kan stiga. Många enskilda företag drabbas. Tesla planerar till exempel att stoppa produktionen vid sin största fabrik i Europa under två veckor, eftersom viktiga komponenter som behövs i produktion inte kommer fram i tid, enligt Wall Street Journal.  Ett bolag som påverkas stort av händelseutvecklingen är Danska fraktjätten A.P. Moller – Maersk.  SvD har för den här artikeln bett om en intervju. Bolaget avböjer, men skickar en kommentar där de skriver att det inte finns några vinnare i den eskalerande konflikten och konstaterar att det krävs en avtrappning av konfliktnivån i regionen. ”Återställande av säkerheten för handelsfartyg i området är avgörande för att skydda handeln samt undvika den ökande påverkan av krisen på globala försörjningskedjor”, skriver företaget i sitt mejl.  Vincent Clerc, vd för fraktbolaget  A.P. Moller - Maersk säger till tidningen Financial Times att det kan ta månader innan den viktiga handelsrutten i Röda havet kan öppna.  – Det kan potentiellt få betydande konsekvenser för den globala tillväxten, säger Vincent Clerc till tidningen och påpekar att situationen riskerar att driva upp priserna och därmed inflationen. Niels Rasmussen är fartygsanalytiker hos världens största sjöfartsorganisation, Bimco. Han säger att det efter de senaste månadernas attacker har varit upp till fartygsägarna att besluta huruvida de är villiga att ta risken genom Röda havet, eller inte. – Är de inte villiga att ta risken åker de i stället förbi Sydafrika, runt Godahoppsudden.  Det är mestadels tankfartyg och torrbulkfartyg som har fortsatt att gå genom området, berättar Rasmussen. Många containerfartyg har bytt till rutten förbi Sydafrika, som förlänger resan med upp omkring sju till tio dagar. – Den förlängda rutten gör också att de kommer hem sent och då försenas även avgångarna. Under natten till fredag utförde USA och Storbritannien attacker i Jemen, som svar på flera månaders attacker från huthi-rebeller mot civila fartyg i Röda havet. Oddmund Berg, analytiker på norska banken DNB konstaterar att oljepriset  har fallit under hösten tack vare ett ökat utbud. Men de pågående konflikterna i kan få konsekvenser på priset.  – Det man är orolig för nu är att konflikten ska påverka produktionen och frakt så att utbudet minskar. Och som på sikt kan ge ett högre oljepris.  Han säger samtidigt att ännu har oljepriset inte förändrats särskilt mycket, sedan torsdagen har priset gått upp runt 2 dollar.  – Det är inga stora utslag i oljepriserna ännu.  Dock påpekar Oddmund Berg att det är svårt att spå hur oljepriset kommer att påverkas på sikt.  – Situationen är svåröversiktlig och det sig har också en påverkan på priset. Warren Patterson, råvarustrateg på storbanken ING Groep, säger att handelsflödena för olja kan komma att omdirigeras. – Det kommer innebära en uppgång för oljepriset, säger han till Bloomberg. En större risk skulle vara om konflikten sprider sig och marknaden börjar se hot mot strömmarna från Persiska viken. Men den risken är låg just nu, tillägger han.

Konflikten i Röda havet: Leveranser fördröjs – fartyg tvingas ta omvägar


”Någonting någonting universums mysterium och naturen är besjälad” – det är vad Andreas Hörmark får med sig efter att ha läst stjärnproducenten Rick Rubins ytterst flummiga bok om kreativitet. Rick Rubin är en av världens mest framgångsrika musikproducenter, känd för sitt tidiga arbete med hiphopgrupper som Beastie Boys och Run-DMC, och senare med Red Hot Chili Peppers, Johnny Cash, Slayer och Adele. För att nämna några av de knappt 200 album han producerat. Han är också känd för sin lite udda approach i studion. I en intervju från förra året sa han – förvisso säkert för att spä på myten om sig själv – att han inte kan spela några instrument, att han helt saknar tekniska kunskaper och att han egentligen inte vet så mycket om musik. ”Så vad betalar artister dig för?”, frågade intervjuaren. ”Den tillit jag har till min smak, och min förmåga att uttrycka vad jag känner, har visat sig vara användbar för artister”, svarade Rubin. I producentrollen har han alltså mest av allt varit ett slags guru som leder artister på rätt väg, snarare än att faktiskt ta i musiken. Av den anledningen hamnade han i en konflikt med Slipknot som blev förbannade över Rubins beteende. Han dök, enligt dem, upp i sin anrika studio Shangri-La max 45 minuter i veckan, lade sig på soffan och nickade lite till bandets färdiga låtar. Utan att någonsin ens ta av sig solbrillorna. Huruvida Rick Rubin är ett geni eller en ganska lat och överbetald lallare har alltså diskuterats flitigt på nätets alla musikforum. Båda stämmer nog – men efter att ha läst hans bok lutar jag definitivt  åt det senare. ”Kreativitet. Ett sätt att leva” är inte någon självbiografi utan mer en sorts självhjälpsbok för alla som ägnar sig åt konst, i bred bemärkelse. I 72 korta kapitel får läsaren ett koncentrat av Coelho-visdomar som vår ständigt barfota och Gandalf-aktige författare tillgodogjort sig under sitt liv. Ja, en guidebok till hur man bäst förvaltar sin konstnärliga läggning. Råden är av typen: Öppna dina sinnen, se dig omkring. Meditera. Lyssna på träden och fåglarna. Samla kreativa frön. Tackar, tackar.  Texternas gemensamma huvudpoäng beskrivs tidigt: ”Att leva som konstnär är ett sätt att vara i världen.” Jag må vara en cyniker som i uppförsbacke rör mig i en avförtrollad värld, men det hela är – ursäkta detta förbjudna ord men Rubin lämnar öppet mål – pretentiöst. ”Tänk på ditt hantverk som en energi som bor inom dig. Den är en del av evolutionens kretslopp i lika hög grad som allt annat levande. Den vill växa. Den vill blomstra. Genom att finslipa din hantverksskicklighet lyfter du på hatten för skapelsen”, kan det exempelvis heta. Eller: ”Det vi skapar är uttryck för ett högre syfte. Oavsett om vi vet det eller ej är vi en kanal för universum. Stoff passerar genom oss. Är vi en öppen kanal blir vår intention en spegling av kosmos intention.” I princip hela boken består av denna outhärdligt platta internetbuddhism skriven på något slags Silicon Valley-prosa. Allting påminner om den där jobbiga gymnasiekillen som under sitt utbytesår i USA provade LSD och verkligen förstod något mycket stort och djupt. Jag begriper inte hur jag ska använda detta till något.  Och så ständigt denna rytm. Korta auktoritativa meningar. Man skulle kunna kasta om ordningen på dem alla. Utan att det märks. De är som prydliga citat från Pinterest. Staplade efter varandra. Man undrar vad han vill få sagt egentligen. Det är så tomt. Stilen är så förfärligt sövande. Någonting någonting universums mysterium och naturen är besjälad. Boken fick en prestigefull placering på New York Times bästsäljarlista

”Kreativitet : Ett sätt att leva” av Rick Rubin är full av floskler


Less på att frysa? Jag också! Men som lyckoprofessor vill jag lyfta några oväntade positiva aspekter av ett kallt klimat. Kriminaliteten minskar, kreativiteten tycks öka och kanske påverkas även IQ. Året har ganska nyligen börjat och redan har det rapporterats om alla möjliga köldrekord runtom i landet. Snart väntar februari, som brukar vara den kallaste månaden. Lyckoprofessorn i mig vet att alla studier på sambandet mellan temperatur och lycka pekar på att en kall vinter knappast gör oss lyckligare. Men vad vore jag för lyckoprofessor om jag inte hittade något att glädjas åt medan vi fryser? Tillåt mig bjuda på några möjliga ljusglimtar. Först vill jag påminna om att snö, som gärna gör sällskap med kyla, verkar göra oss lite snällare. Som jag skrev om här tidigare, fann jag i ett experiment att snö gör folk lite mer hjälpsamma och välvilligt inställda. Kanske kommer vi slå snällhetsrekord om vintern blir riktigt kall och snörik? Kyla gör oss mindre kriminella Kyla verkar också göra folk lite mindre elaka. Eller åtminstone mindre kriminella. En genomgång av brottsligheten i Philadelphia mellan 2006–2015 som publicerades i Journal of Urban Health visar att förekomsten av alla möjliga typer av brottslighet hade ett negativt samband med temperatur. Från 24 grader, när den genomsnittliga brottsligheten var som högst, sjönk den stadigt ner till den absoluta bottennivån på minus 10 grader (kallare än så blev det inte i delstaten).   Om en ska tro brottsstatistiken i England och Wales mellan åren 1947 och 1988, som publicerades i British Journal of Criminology, är köldrekord toppen. Redan när temperaturen kryper två grader under det normala sjunker brottsligheten i genomsnitt med ungefär fyra procent (och skillnaden kan bli så stor som 10–15 procent). Fortsätter det vara kallt kan vi förhoppningsvis oroa oss lite mindre över stölder, vandalisering, rån, misshandel och andra otyg så länge. Samband mellan kyla och IQ Kanske kan vi hoppas på att bli lite smartare också? Eller åtminstone påminna oss hur intelligenta vi måste vara som bor i ett så svinkallt land? Det finns överraskande många studier på sambandet mellan medeltemperaturen i ett land och den genomsnittliga IQ:n, som konstaterar att kallare länder har högre genomsnittliga IQ-nivåer. Den forskningen behöver tas med en redig nypa salt eftersom flera av studiernas slutsatser är kontroversiella, det finns många andra faktorer som kan gömma sig i det sambandet och IQ-mätningar i sig själva inte är universellt tillämpliga och rättvist jämförbara.  Men en studie i tidskriften Intelligence, som försökte komma till rätta med flera av problemen genom att jämföra amerikanska delstater med betydligt mer lika förutsättningar under åren 2000–2010, gav i alla fall en korrelation på -0,66, alltså ett till två tredjedelar linjärt samband mellan kyla och IQ. Nu går det förstås inte att dra slutsatsen att vi plötsligt blir mer intelligenta när vintern är extra kall, men vi kan ju låtsas, visst känns det lite bättre? Kyla gör oss kreativa Att göra en sån kreativ koppling kanske också faller sig mer naturligt när det är kallt ute. Det är nämligen ytterligare en ljusglimt forskningen bjuder på, kyla kan göra människor mer kreativa. En jämförelse mellan de största städerna i 155 länder som publicerades i Creativity Research Journal visade att städer med lägre temperatur under årets kallaste månad också hade högre genomsnittlig poäng i World Economic Forums mätning av kreativ kapacitet.  Det är förstås ett väldigt trubbigt samband, men varje halmstrå är väl värt att gripa? Om inte annat kan det väl ses som en ökning i kreativt tänkande att drömma sig bort en stund när det är kallt ute. Hoppas tanken på en kall vinter känns lite bättre nu?

Micael Dahlen: Deppa inte i kylan – du kan vara lite smartare


Sättet Danmarks drottning rökte på säger något om varför hon är så populär. Det menar SvD:s Hanna Johansson – som kommer på sig själv med att ha ett märkligt förhållningssätt till vår egen kung.  När drottningen slutade röka borde man kunnat ana vad som skulle hända härnäst. I 66 år rökte hon i snitt två paket om dagen. Hennes favoritmärke var Karelia Agriniou, filterlösa grekiska cigaretter som hon specialimporterade eftersom de innehåller så mycket tjära att de är förbjudna i resten av EU. Tidigare hade hon avlagt ett löfte – hon skulle sluta röka när hon abdikerade, kod för ”aldrig” –  men förra året slutade hon plötsligt i samband med en ryggoperation. ”Dronning Margrethe er stoppet med at ryge”, skrev tidningarna. En läkare på Rigshospitalet uttalade sig, ganska krasst, i frågan: ”När det gäller ryggoperationer så finns det helt enkelt platser i Danmark där rökare inte opereras, eftersom de klarar sig sämre än icke-rökare. Det kan man lika gärna säga öppet här.”  Rökningen var ett av drottningens främsta kännetecken; DN:s Lisa Magnusson har skrivit flera texter om saken. ”Hon koketterar med att hon kedjeröker speciellt starka giftpinnar”, skrev en ilsken Hagge Geigert i ett kåseri 1997. Och efter att drottningen i sitt nyårstal berättat att hon skulle abdikera lade Politiken-journalisten Lucia Odoom upp en bild på Instagram där Margrethe, iförd röd hatt och sina typiska tusensköneörhängen från Georg Jensen, suger på en cigg. Det är någonting med att hon röker på det där sättet: ganska fult, vant och samtidigt intensivt njutningsfullt. Kontrasten är festlig. Att hon är en drottning och att hon röker. På påfallande många fotografier ler hon stort och oreserverat, med hela ansiktet. Hon klär sig ofta i bjärta färger. Hon har glasögon, och hon är sminkad som en mormor. Blå ögonskugga, rött läppstift. För ett par år sedan satt jag tillsammans med en svensk och en amerikansk vän på en uteservering, och jag minns inte längre hur vi kom in på ämnet, men plötsligt ställde den amerikanska vännen oss mot väggen. Ni två är intelligenta människor, sa hon. Vi hummade instämmande. Så hur kommer det sig, fortsatte hon, att ni inte protesterar mer mot monarkin? Ingen av oss hade något bra svar. Kungen hade en väldigt svår barndom, hörde jag mig själv säga. (Vi hade druckit lite vin.) Efteråt har jag begrundat det där svaret, den impulsen, att jag började prata om kungen på det där sättet. Min väns fråga avslöjade något för mig själv: att jag ens hade reflekterat över kungens barndom. Att jag förhöll mig till honom på detta märkligt familjära vis. Drottning Margrethe – ett annat slags figur än vår kung Att vara undersåte i kungariket Sverige är lite som att ha en pinsam pappa med ett glamoröst förflutet. Man måste le åt honom, och ibland förfäras man över honom. Men när man ser de där gamla svartvita fotografierna, nej, då går det inte att förneka att han brukade vara stilig – i polotröja och pilotglasögon, på stranden i Monaco, med ”Elvira Madigan”-skådespelaren Pia Degermark vid sin sida – och när man ser de ännu äldre fotografierna kan man inte annat än att ömma för honom, bilden av honom som guldlockig och faderlös.  Man granskar honom inte som makthavare. Man håller honom inte ansvarig för något. Och även detta – att han inte blir tagen på allvar – väcker ens medömkan. Vilket öde. Drottning Margrethe är ett annat slags figur, också komisk, på sitt sätt, men betraktad med mer genuin värme och sympati

Är drottning Margrethe ute ur den gyllene buren nu?


Göran Greider agerar i en lång tradition av misstänksamhet mot och misstänkliggörande av försvaret och dess officerare.  Överbefälhavaren Micael Bydén längtar efter krig. Han kan naturligtvis inte säga det, men varför skulle en hög officer inte vilja ha krig? Det är ju hans profession att kriga? Denna hisnande tankefigur kastas fram av Dala-Demokratens chefredaktör Göran Greider. Vem annars? I Dagens Nyheters kulturavdelning. Var annars? I Dagens Nyheters kulturavdelning. Var annars? ”(N)är den svenske överbefälhavaren Micael Bydén på Folk och försvar uppe i ett iskallt Sälen slår fast att svenska folket '’mentalt måste förbereda sig för krig’ – då är det nog inte bara jag som hör en hemlig längtan efter att äntligen få pröva de svenska stridskrafterna.” Om man tar sig utanför Dagens Nyheters kulturredaktion är jag tämligen övertygad om att de som hör denna hemliga längtan är få. Är det någon som tänkt igenom konsekvenserna av krig – på ett samhälleligt, mänskligt och personligt plan – är det nog den som valt officersyrket. Ingen människa vid sunda vätskor önskar krig. Vad Greider i praktiken säger är att Micael Bydén inte är tillräknelig. Anklagelsen kunde knappast vara mer grotesk. ”Hur länge ska det dröja innan västvärldens ledare och befolkningar inser att stater kommer att stå där med enorma, överdimensionerade försvarsmakter som dränerat nödvändiga resurser till annat?” skriver Greider. Det stämmer helt enkelt inte. Det svenska försvaret är fortfarande smärtsamt underdimensionerat givet hotbilden (man kan notera att ingen seriös bedömare har ifrågasatt Bydéns uttalande i sak). Beroende på tidigare nedrustningsbeslut och att uppgraderingen tar tid, men också för att vi skickar materiel till Ukraina. ”Många är verkligen livrädda för det ryska hotet, trots att Rysslands imperialistiska krigsmaskin inte lyckats besegra ett svagare land och behållit sina erövrade territorier bara genom att sända sina unga till masslakt.”, hävdar Greider. Han verkar ovetande – vi får utgå från att han inte är likgiltig – om vilket pris Ukraina hittills betalat för att Ryssland ”inte lyckats besegra ett svagare land”. 70 000 ukrainska soldater har dödats. 10 000 civila. Över en och en halv miljon hem är utplånade och miljoner människor har tvingats fly. Barn har kidnappats och kvinnor våldtagits. Göran Greider menar sig "höra" att Micael Bydéns atavistiska krigiska lustar är så starka att de överstiger detta krigets pris. Göran Greider agerar i en lång tradition av misstänksamhet mot och misstänkliggörande av försvaret och dess officerare. Hans text kunde lika väl vara skriven 1924 som 2024. Det är ingen tillfällighet att han hänvisar till den socialistiska stridsskriften ”Det befästa fattighuset” från 1913. Titeln syftar på hur försvarsutgifter tränger ut andra och viktigare behov. Men boken driver också tesen att ”militarismen” är ett kapitalistiskt och imperialistiskt verktyg. Försvaret och dess officerare vill helt enkelt inte folket väl. Det perspektivet fick konsekvenser. Nästa år är det exakt ett sekel sedan ett av de mest ödesdigra besluten i modern svensk politisk historia: 1925 års försvarsbeslut. Bakgrunden var ett säkerhetspolitiskt solskensklimat och politiker som trodde att en ny och fredlig ordning var för evigt. I Göteborgs Handels- och Sjöfartstidning skrev en syrlig Torgny Segerstedt (med nedläggningen av Smålands Husarregemente som fond): ”Bort rida Smålands ryttare. Det förflutnas skuggor jaga förbi. Kvar står ministären Sandler och myser i solskenet.” Det var inte det enda beslutet som gjorde att Sverige stod svagt 1939, men det lärde oss att det tar tid att bygga upp militär kapacitet som monterats ner

Göran Greiders attack mot Micael Bydén är ett eko från 1913


Fel inställning till husdjur och dåliga stjärntecken. När det inte går att avfärda någon på utseende griper man efter halmstrån. Andreas Hörmark har sett den svenska versionen av succéserien ”Love is blind” – här är hans tio tankar. Kärleken är blind, heter det i denna serie som nu får en svensk variant efter flera mycket framgångsrika internationella säsonger. 32 singlar ska dejta varandra under en begränsad period – men en vägg mellan dem ser till att de aldrig får se hur den andra ser ut. Om de förlovar sig får de träffas – och åka på prematur smekmånad.  Det är peppig stämning. Många glada utrop. Alla är less på det svarta singellivet.  ”Det allra viktigaste när man  ska skapa en långvarig relation är den känslomässiga anknytningen, inte den fysiska attraktionen. Håller ni med?” frågar programledaren. ”Jag hoppas att jag håller med”, säger en deltagare. Det märks snabbt att när man inte kan avfärda någon på grund av utseende griper man efter andra halmstrån. Någon har fel inställning till husdjur, någon har ett dåligt stjärntecken. Johan, en 33-årig säljare, förklarar för sin köttskeptiska dejt att han bara äter blandfärs, för då vet han att minst två djur satt livet till. Han kan nämligen inte dejta en vegetarian.  På andra sidan spektrumet får små gemensamma nämnare alldeles för stor betydelse. Att två personer har tatueringar eller är intresserade av inredning verkar vara skäl nog att gifta sig – men tänk om det senare visar sig, när de flyttat ihop och ska leva lyckliga, att killen älskar beige medan tjejen föredrar greige?  Husets värsting heter Sergio. Han berättar att han den senaste tiden mognat och inte längre orkar hålla på med ”games”. Han är 37 år gammal och arbetar som DJ och fotbollstränare.  Han träffar den frikyrkliga Amanda som tycker att det är viktigt med någon liktänkande. Det är lugnt – Sergio är katolik. ”Religion is a thing”, proklamerar han andäktigt.  Hon är glad efter dejten. Han med: ”Det var som att gå från missionären till Viagra. Nu ska jag gå och masturbera”, säger han till grabbarna efteråt.   Katolska kyrkans pr-team har uppenbarligen inte lyckats nå ut till alla med att onani är en synd.  I en understreckare från i fjol skriver Carin Franzén att programmets idé leder tankarna till de höviska kärleksdikterna från medeltiden. Poeten Jaufré Rudel skrev om sin stora kärlek till grevinnan av Tripolis bara efter att ha hört henne beskrivas av pilgrimer. Men mest känd är kanske relationen mellan Dante och Beatrice, som aldrig fick träffas utan älskade varandra på avstånd. ”Jag själv är jätteytlig och då vill man kanske ändå slinka in på lite detaljer om hur man ser ut, liksom. Det tror jag”, säger den lille fuskaren Rasmus. Varför är han med i det här programmet om han är så ytlig? Strider inte det mot programmets idé? ”Vad gillar du för stil?” frågar han således kvinnan på andra sidan. ”Lite tuttar ibland. Tajta brallor. Typ så”, svarar hon och det verkar räcka rätt långt.  Nog tänker man på Dante och Beatrice, alltid.  Att kärleken är blind, att det är insidan som räknas, är förstås fina tankar. Men ingen tror väl att det är så enkelt, egentligen? De prövar heller inte programidén på riktigt, eftersom alla som deltar är så himla snygga. Hade de haft med några riktiga fulingar – som sedan ändå tas emot med öppna armar tack vare deras vackra insidor – hade jag kanske köpt konceptet.  Det är generellt kvinnorna, om någon, som blir lite besvikna över sina kärlekars utseenden, när de väl får mötas

Love is blind Sverige: elva tankar om succéserien


Rättsläkarna var säkra på att 64-årige Stefan från Skövde dog i en hjärtinfarkt och uteslöt en förgiftning. Men efter SvD:s granskning 2019 påträffades ett ovanligt gift i Stefans blod. Fallet utreds nu som ett giftmord och Rättsmedicinalverket raderar tidigare uttalanden i fallet från sin hemsida. I en artikelserie har SvD berättat om 64-årige Stefans mystiska dödsfall. Han avled på sjukhus i Skövde i augusti 2018. Vårdpersonal och anhöriga misstänkte att Stefan kunde ha förgiftats och en polisutredning om mord inleddes.  Förundersökningen lades dock ned efter att rättsläkare obducerat Stefan och konstaterat att han dött av sjukdom, en hjärtinfarkt. Poliserna som ansvarade för fallet gick på rättsläkarnas linje och gjorde inga förhör eller andra insatser för att kartlägga vad som orsakats Stefans plötsliga död.  SvD granskade fallet 2019, vilket ledde fram att förundersökningen om mord återupptogs och det arsenikliknande giftet antimon upptäcktes i Stefans blod. Vändningarna i det misstänkta förgiftningsmordet har varit många och tre olika åklagare har varit inkopplade i fallet.  I december kunde SvD berätta att utredningen gjort framsteg och att åklagaren Anna Johansson i Skövde tar över ärendet.  – Det är ett starkare bevisläge nu, sa Anna Johansson. Hon säger också att mycket arbete kvarstår, men målet är att kunna åtala den eller dem som misstänkts ha förgiftat Stefan.  Rättsläkarna vid Rättsmedicinalverket i Göteborg ansvarade för obduktionen 2018. När både svenska och utländska experter ifrågasatte deras bedömning, att Stefan skulle ha dött av sjukdom, höll RMV fast vid sitt utlåtande.  Ansvarig rättsläkare hävdade att skadorna på Stefans hjärta omöjligen kunde ha orsakats av en förgiftning.  Efter SvD:s granskning 2019 publicerade RMV ett pressmeddelande på sin hemsida där de återigen slog fast att en förgiftning var utesluten. ”Sammanfattningsvis har vi vid den rättsmedicinska obduktionen tydligt sett att mannen avlidit av en hjärtinfarkt som inte varit orsakad av förgiftning”, konstaterade RMV i december 2019. Det har gått mer än tre år sedan giftfyndet upptäcktes i Stefans blod. Men först nu backar Rättsmedicinalverket och pressmeddelandet där man uteslöt en förgiftning har raderats, vilket Göteborgs-Posten var först att berätta om.  ”RMV bemöter vanligtvis inte uppgifter om ett enskilt ärende på vår hemsida, men att vi 2019 gjorde ett undantag från den principen – vilket var olyckligt” skriver kommunikatören John Henzlert. Rättsmedicinalverket skriver i mejl till Svenska Dagbladet att man valt att radera tidigare uttalanden utifrån ett ”integritetsperspektiv”, och att de avpublicerat det med hänsyn till Stefans anhöriga. Däremot vill Rättsmedicinalverket inte svara på om de tar avstånd från bedömningen som gjordes i Stefans fall, vilket ledde till att mordutredningen först lades ned.  I pressmeddelandet stod följande: ”Sammanfattningsvis har vi vid den rättsmedicinska obduktionen tydligt sett att mannen avlidit av en hjärtinfarkt som inte varit orsakad av förgiftning".  Tar ni idag avstånd från den bedömningen? ”Myndigheten kan inte uttala sig om bedömningen i det enskilda ärendet”, skriver John Henzlert på RMV.  Rättsmedicinalverket har på uppdrag av Åklagarmyndigheten skrivit ett kompletterande obduktionsutlåtande utifrån nytillkomna analyssvar, rapporterar Göteborgs-Posten.  Stefans vuxna barn, som drivit en långdragen kamp mot myndigheterna, är mycket kritiska och kommer anmäla RMV till Justitieombudsmannen.  – Deras agerande påverkade vår möjlighet att få till en rimlig utredning, säger dottern Lina.

Rättsmedicinalverket vänder – raderar uttalande i Stefan-fallet


Dags att fatta handkontrollerna och blicka framåt. SvD Kultur tipsar om sex spel att se fram emot 2024. Rise of the ronin Playstation 5, 22 mars En styrka med hyllade ”Red dead redemption 2” (2018) var att det utspelade sig i brytpunkten mellan det som kan kallas ”vilda västern” och den moderna civilisationen och behandlade motsättningarna som uppstår när gammalt tvingas ge plats för nytt. ”Rise of the ronin” ser ut att kunna bjuda på en liknande känsla. Team Ninjas samurajhistoria utspelar sig i ett krigshärjat Japan i mitten av 1800-talet, och baserat på trailern får spelaren hantera såväl svärd som gevär i den öppna spelvärlden. (FT) Black myth: Wukong  Playstation 5, Xbox Series X och S, Microsoft Windows 20 augusti ”Black myth: Wukong” blev en snackis i augusti 2020 när den kinesiska studion Game Science släppte en 13 minuter lång trailer som imponerade både visuellt och tekniskt (det här var strax innan den senaste generationen konsoler släpptes). Fyra år senare är det till slut dags att släppa spelet som har inspirerats av 1500-talsromanen ”Färden till västern” i sin blandning av fantasy och action. Vackra miljöer, mytologiska varelser och utmanande strider ser ut att bli en lockande spelupplevelse. (FT) Hades 2  Pc Det var inte helt givet att kombinationen av dejtingsimulator, coming of age-story, rafflande snabb repetitiv action och grekisk mytologi skulle gå hem. Men oj, vad ”Hades” vann mitt hjärta. Ett charmigt, smart och beroendeframkallande roligt spel om att vara sur på sin pappa (även om han är dödsrikets kung) som du genast ska spela om du inte gjort det. ”Hades 2”, en fristående uppföljare, släpps i så kallad early access för de riktiga skallarna senare i år. (BW) Stalker 2 Xbox Series X/S Detta ordentligt efterlängtade spel om att överleva i Tjernobyls radioaktiva zon i ett Tarkovskij-osande universum skulle egentligen kommit ut 2022, men sköts upp. Anledningen: spelstudion befinner sig i krigets Ukraina. Trots detta har det nu färdigställts. Bara det är värt ett köp. (BW) Star Wars outlaws Playstation 5, Pc, Xbox Series X/S När Disney lägger stort krut på filmer och tv-serier om bebis-Yoda kommer ”Star Wars outlaws” förhoppningsvis erbjuda lite mindre debil underhållning. Detta är det första ”Star wars”-spelet som tilldrar sig i en öppen värld (och enligt uppgift en väldigt stor sådan). Tidsmässigt befinner vi oss mellan ”Rymdimperiet slår tillbaka” och ”Jedins återkomst” när vi i form av den fredlösa smugglaren Kay Vess ska försöka genomföra en våghalsig kupp i syfte att starta ett nytt, mer stillsamt?, liv. (EB) Nintendo Switch 2 Ingenting är bekräftat men det verkar högst sannolikt att Nintendo inom kort kommer att berätta att uppföljaren till storsäljaren Switch släpps senare i år. Och visst behövs det en uppgradering av den snart sju år gamla konsolen även om Switch 2 (eller vad man nu döper den till) inte ser ut att bli exceptionellt kraftfull. Det är å andra sidan inte prestanda utan spelupplevelse Nintendo brukar satsa på:  får vi ett nytt Switch i år innebär det även ett nytt Super Mario Bros-spel. Räkna med lansering under årets andra halva, lagom till jul.  (EB)

De bästa tv-spelen 2024 – Star Wars outlaws och Hades 2


Tio aktier på Stockholmsbörsen har gett fem gånger pengarna – eller mer – på fem år. Listan omfattar en brokig skara företag och vinnaren har gett osannolika 1 000 procents avkastning. Omni Ekonomi har listat de tio bästa aktierna under de senaste fem åren. Listan toppas av Evolution (spel för online-casino) med en totalavkastning – kursuppgång plus aktieutdelning – på 1 000 procent. Evolution är också det största bolaget på topplistan, med ett börsvärde på 250 miljarder kronor. Topplistan visar att kursvinnare inte står att finna i några specifika ”vinnarbranscher”, spridningen vad gäller bolagens verksamhetsområden är stor. Här syns bland annat medicinteknik (Bonesupport, +880 procent), papperstillverkning (Arctic Paper, +780 procent), bioteknik (Camurus, +850 procent) och fakturering/redovisning (Fortnox, +630 procent). Börsvärdet på bolagen varierar från 1 miljard (it-konsulten Prevas) upp till 250 miljarder. Peter Malmqvist, oberoende finansanalytiker, påpekar att den här typen av kursvinnare blir kursvinnare just för att aktiemarknaden har missbedömt dem. – Det ligger i sakens natur att de här bolagen inte hade varit kursraketer om deras utveckling hade gått att förutspå. Att de har stigit så mycket betyder att ingen trodde att de här bolagen ska gå så bra, säger han. Att försöka blicka framåt och hitta de kommande årens kursvinnare blir därför en gissningslek som Peter Malmqvist inte ger sig in i. Vad gäller den generella börsutvecklingen tror Peter Malmqvist att inflations- och ränteutveckling kommer fortsätta spela en stor roll. – Vi hade en exceptionell utveckling under de sista två månaderna 2023, med kraftiga räntefall i i stort sett hela den industrialiserade världen. Han ser utvecklingen som unik eftersom den inte bottnar i någon förestående kris, som var fallet vid finanskrisen 2009 eller under pandemin 2020. Räntefallet drivs i stället av förväntningar om fallande inflation och att centralbankerna ska sänka räntorna. – Det är unikt. Den typ av mycket snabba fall i marknadsräntorna vi såg i slutet av 2023 brukar historiskt kopplas till att ekonomin klappar ihop. Peter Malmqvist tror därför att det kan komma bakslag vad gäller ränteutvecklingen, vilket i så fall skulle påverka de sektorer som har bidragit till att lyfta aktiemarknaderna under slutet på 2023. – Det gäller framför allt it-sektorn med de dominerande tech-bolagen i USA. Andra räntekänsliga sektorer är bank- och finans och fastigheter, påpekar Peter Malmqvist. Vad gäller de svenska verkstadsbolagen är kronkursen den viktigaste faktorn för kursutvecklingen under 2024, säger han. – Konjunkturen är också viktig men faktum är att industrikonjunkturen är starkare än vad till exempel olika inköpsindex visar. Det måste delvis bero på att bolagen har varit duktiga på att höja priserna. Om man tror att kronan fortsätter vara svag så kan verkstadsbolagen vara en stark sektor på börsen, säger Peter Malmqvist. – Men tror man att den rådande trenden under 2024 blir en starkare krona, då ska man nog hålla sig undan verkstadsaktierna.

Aktierna som gått bäst på Stockholmsbörsen – Evolution i topp


Hotet om ett storkrig i Mellanöstern växer. Huthirebellerna i Jemen kommer knappast avskräckas av nattens attacker. För USA:s president Joe Biden är det ett stort bakslag. I stället är det Iran, Ryssland och Kina som gynnas. Jemen är återigen i världens blickfång. Det är ett fattigt land som under lång tid plågats av krig och konflikter. Riktigt illa blev det då Huthirörelsen tog makten i en kupp 2014. Sedan dess har landet befunnit sig i ett inbördeskrig som har kostat omkring 200 000 människor livet och fördrivit miljoner från sina hem. 2015 beslöt Saudiarabiens nyutnämnde försvarsminister, Mohammed bin Salman, att skicka in trupper i Jemen för att återinstallera den störtade men FN-erkända regeringen. Med en militär som utrustats med de mest avancerade amerikanska vapnen ansågs det inte vara så svårt. Nio år senare kan det konstateras: huthirebellerna vann. Det gjorde de med hjälp av Iran, som under många år smugglat vapen till huthierna och lärt dem att bygga raketer och robotar, som sköts mot Saudiarabien. Vilka är då dessa huthier? Det är shiamuslimsk rörelse som växte fram på 1990-talet och egentligen heter Ansar Allah – Anhängare av Gud. Den kallas Huthirörelsen efter sina ledare, som kommer från huthi-stammen i nordvästra Jemen. De tillhör en gren av shia-islam som kallas zaidism och dess anhängare styrde norra Jemen under tusen år, ända fram till 1900-talet. Idag utgör de en tredjedel av Jemens befolkning. Rörelsen vände sig emot diktatorn Ali Abdullah Saleh när han i början av 2000-talet tillät USA att jaga terrorister i Jemen, som var ett starkt fäste för al-Qaida. Att Salah lät döda rörelsens religiösa ledare 2004 ledde bara till att den blev starkare. 2011 var huthierna med och störtade Saleh under den arabiska våren, men när en ny demokrati skulle sjösättas 2014 tog de istället makten över huvudstaden i en kupp, vilket ledde till inbördeskrig. Eftersom huthierna tillhör en mindre gren inom shia-islam, som skiljer sig från den som dominerar i Iran, var de till en början skeptiska till att knyta närmare band med Teheran. Men de delar samma hat mot USA och Israel som de iranska mullorna. Och för att kunna stå emot Saudiarabien anslöt de till Irans så kallade motståndsaxel, där även libanesiska Hizbollah och palestinska Hamas ingår. Därför var det självklart att huthierna, i likhet med alla Irans allierade, skulle agera till stöd för Hamas efter terrorattacken den 7 oktober. De sköt robotar mot Israel och övergick sedan till att kapa och beskjuta fraktfartyg i Röda havet. Först riktades angreppen mot fartyg med israelisk koppling, men de senaste veckorna har det övergått till urskillningslös beskjutning av fartyg, vilket fick FN:s säkerhetsråd att fördöma attackerna. Det avfärdade huthierna som ett politiskt spel. Beskjutningen av fartyg fortsatte, bland annat av ett som var fullastat med högexplosivt jetbränsle, enligt USA. Därav nattens attacker. Får detta huthierna att ändra sig? Knappast. De vet allt om hur det är att bli beskjutna av amerikanska vapen – från Saudiarabien. Huthierna har har blivit experter på att gömma sina egna vapen och avfyrningsramper. De lär knappast vika ner sig nu.  Tvärtom. De amerikanska och brittiska attackerna stärker i stället huthiernas ställning i arabvärlden, där en stor del av befolkningen ser det som att rörelsen agerar för palestinierna i Gaza. Ett av huthiernas krav är nämligen att mat och medicin ska släppas in på landremsan. På samma sätt riskerar USA och Storbritannien att bli sedda som att de nu går in i Gazakriget på Israels sida, vilket inte kommer att vara gynnsamt för deras anseende. Det är också rädslan för detta som gjort att flera länder, som exempelvis Frankrike, inte velat delta i USA:s koalition för att stoppa huthierna

Bakslag för Biden – bomberna hjälper föga mot huthierna i Jemen


Josefins son insjuknade hastigt i streptokocker och kördes till Karolinskas barnakut i Solna. Väl där möttes familjen av fullständigt kaos. ”Det är otäckt att akutvården för barn i Sverige kan misskötas så”, säger Josefin. Under söndagskvällen blir Josefins 17-åriga son, som en vecka tidigare hade behandlats för streptokocker, hastigt sämre. Vid 22-tiden kör familjen till Astrid Lindgrens barnakut på Karolinska i Solna. Då har sonen 42 graders feber och andra symptom som kan indikera blodförgiftning. – Vår största farhåga var att det kunde röra sig om sepsis, eftersom symptomen kom så plötsligt, berättar Josefin.  I det trånga väntrummet är det proppat med sjuka barn i alla åldrar, allt från små bebisar till tonåringar. Stämningen är utmattad, på sina håll desperat.  Josefin förstår att de förmodligen kommer att behöva vänta några timmar. – Men det som hände sedan chockade mig fullständigt. Josefin och hennes son hamnar bredvid ett föräldrapar. De har med sig sin dotter som uppskattningsvis är i tioårsåldern. Flickan har brutit benet på två ställen, vilket man har konstaterat på Danderyds sjukhus. På grund av resursbrist har familjen uppmanats att istället söka vård på Karolinska, där de nu har väntat i fyra timmar.  När klockan börjar närma sig 01.00 får sällskapet information som får dem att häpna. Flickan med det brutna benet har 13 barn före sig i kön. Flera av dem med benbrott. På ortopedavdelningen arbetar en enda läkare.  Inte heller Josefins son kan vänta sig hjälp innan morgonen. De väljer trots allt att stanna kvar av rädsla för att läget kan bli värre. – Patienterna satt och hostade och kräktes tätt intill varandra. Vi och den andra familjen kröp upp på den stenhårda, breda fönsterbänken vid entrén. Vid 02.00 bad vi om filtar till våra barn. Det finns inte mycket att äta på akuten. Sonen ligger och yrar på en brits. Han erbjuds en Risifrutti medan Josefin äter en medhavd banan och dricker vatten. Utanför ljuder larmsignaler och en allmän känsla av kaos råder.  Klockan 04.30 sneglar hon ut i korridoren och får syn på pappan som bär runt på flickan med det brutna benet. Hon har nu väntat på vård i närmare 13 timmar.  Själva har Josefin och sonen väntat i över 10 timmar. Vid 08.30 kräver hon att få träffa en läkare och till slut får de gehör. Men även under provtagningen uppstår problem. – Vi överhörde ett samtal mellan två sköterskor där den ena verkade osäker och ställde många frågor. Den osäkra sköterskan kommer sedan in för att ta prover. Hon hittar inte kärlen. När hon har grävt runt och plågat sonen några gånger ber jag henne lämna över till en kollega, berättar Josefin och fortsätter: – Det är fräckt att låta ett barn vara försökskanin för ovan personal, även om han är 17 år.  Klockan 10.00 på måndagsförmiddagen kan de äntligen åka hem med ett nytt recept på starkare antibiotika och lugnande besked från läkaren.  När Josefin ser tillbaka på händelsen känner hon stor uppgivenhet. Totalt arbetade endast tre läkare under natten, varav en hade ansvar för samtliga inlagda barn.  – Det är otäckt att akutvården för barn i Sverige kan misskötas så. Vem tar ansvar för att man ska få vård när det är allvar? Kan man ens förvänta sig det längre? Beskrivs som sämsta julperioden någonsin Johan Styrud, ordförande i Stockholms läkarförening, säger att läget varit fruktansvärt på akutmottagningarna i Stockholm sedan slutet av november och det gäller både vuxna och barn. – Det här är vår sämsta julperiod någonsin med väldigt många patienter och enorma väntetider

Kaos på Karolinskas barnakut i Solna: Väntade i 13 timmar


Anna Odells utforskande av maktförhållanden inom psykiatrin ledde till en hätsk debatt för femton år sedan. När hon på nytt utforskar tvångsvården fylls besökaren med tvivel. Redan på 1990-talet lanserade Ny demokrati sig själva och sina anhängare som ”verklighetens folk”, men det var 2009, när Kristdemokraternas dåvarande partiledare Göran Hägglund övertog uttrycket, som det verkligen fick fäste. Verklighetens folk var människor som levde ”ett alldeles vanligt, hederligt arbetande liv”; inte mycket annat var känt om dem, och som alla populistiska abstraktioner glider den undan om man försöker definiera den närmre. Desto tydligare, tycks det, var vilka som inte ingick i gruppen. Och tidigare det året hade en ung konstnär debatterats, någon som förkroppsligade föreställningen om verklighetens folkfiende: Anna Odell, student vid Konstfack i Stockholm, hade iscensatt en psykos på Liljeholmsbron. Med ”Okänd, kvinna 2009–349701” ville Anna Odell synliggöra maktförhållanden inom den psykiatriska tvångsvården. I efterhand är det lätt att minnas de mest extrema övertonerna (David Eberhard – då överläkare på S:t Görans psykakut – tyckte att Odell skulle klippa sig och skaffa sig ett jobb, förslagsvis på cirkus), men redan från början fanns det personer som tog henne i försvar med en innerlighet som motsvarade kritikernas vrede. Konstverket kommer gå till historien, både den svenska konsthistorien och den svenska psykiatrins historia, menade Åsa Moberg i SvD, bara en vecka efter att verket visats på Konstfacks elevutställning. När det hösten 2015 visades igen, på en hyllad utställning på Kulturhuset, hade Odell redan sommarpratat och vunnit en Guldbagge för debutlångfilmen ”Återträffen”. Odell återvänder till sjukhuset Att Odell blev så folkkär har troligtvis att göra med att hennes konstverk och filmer i grund och botten är tillgängliga. De kretsar ofta kring ganska enkla men inte desto mindre gäckande frågor, som de flesta som någonsin jämfört sina egna minnen med ett syskons kan relatera till. Jag vet att det här hände, men du upplevde det helt annorlunda. Vem av oss talar sanning? Vad betyder det om båda gör det? Detta gäller också för ”Rekonstruktion – psyket”, det tvåkanaliga videoverk som står i centrum för en nyöppnad utställning på Cecilia Hillström Gallery i Stockholm. Stora delar av den timslånga filmen har drag av polisthriller, där kameran omväxlande rör sig genom tomma korridorer och filmar Odells ansikte i ett slags förhörsrum. Likt en tv-detektiv försöker Odell komma till botten med ett mysterium. När hon som 21-åring var tvångsintagen och vårdades för schizofreni inledde hon en relation med en mentalskötare. Rättare sagt inledde han en relation med henne. Själv hade hon aldrig vågat närma sig honom, säger hon i ett parti i filmen, hon hade alldeles för dåligt självförtroende. Det råder inga tvivel om tabut i detta. Så småningom, medan hon fortfarande vårdades, blev hon gravid. Men händelseförloppet speglas överhuvudtaget inte i hennes journaler, som fram till dess har varit utförliga. Varför? Vad var det som hände egentligen? Lämnar en med tvivel Odell iscensätter ett samtal om händelsen med personalgruppen, en fantasi om hur det kan ha gått till, och ringer upp läkare och sjuksköterskor från den tiden för att fråga dem vad de minns. När hon ber dem att beskriva henne återkommer en formulering: du hade långt hår som hängde framför ansiktet. En av sjuksköterskorna, påminner Odell, brottade en gång ner henne för att få undan håret ur ansiktet, få henne att sluta gömma sig bakom det – men liksom på skoj, på ett moderligt sätt

Anna Odell återvänder till psykiatrin i nya utställningen


Kaah dyker upp i rampljuset med ojämna mellanrum men det stora genombrottet har uteblivit – nya albumet bjuder hursomhelst på en verkligt fin blandning av funk, jazz och house. Han gör inte mycket väsen av sig, Kaah. Ibland kommer det ett album – som ofta får lysande recensioner – och ibland kan man se honom på en konsertscen, men annars är han ganska osynlig. Han kanske vill ha det så, eller så vill det bara inte riktigt lossna. Lite konstigt kan tyckas då Kaah alltsedan debuten i slutet av 1990-talet ofta titulerats soulkung av entusiastiska recensenter, jag själv inräknad. Att han framstår som lite obekväm och introvert, både på scen och i intervjuer, spelar kanske in. Alla trivs ju inte lika bra i rampljuset. Nya albumet ”Färger” – som förstås är tänkt att surfa på uppmärksamheten efter medverkan som husband i ”På Spåret” – infogas lätt i diskografin. Det har kort speltid, bara drygt 23 minuter, men här finns ändå allt, och lite till, av det som man gillar med Kaah: Prince-funken, hiphop-beatsen, poprefrängerna, falsetten, den sporadiska jazzfärgningen, de personligt kryptiska texterna. Det som möjligen särskiljer ”Färger” något är ett tydligare inslag av house, jungle och annan klubbmusik. ”Ingen vet”, samarbetet med producenten och dj:n Albin Myers är ett jättefint exempel på det. Jazz, i ren och oförfalskad form, bjuds redan i öppningsspåret ”Intro 97” där ett utsnitt ur en gammal Mats Nileskär-intervju med Kaah satts ihop med slutet av Ekdahl Bagge Big Bands ”Ask me”. Hur man ska få ihop Kaahs något otippade funderingar i ”Soul Corner” kring arbetsmarknadssitutationen för andra generationens invandrare med den luftigt svängiga storbandsjazzen kan jag inte svara på. Men visst är det en lika snygg som oväntad öppning på albumet. Lite mindre oväntad är den tjusigt själfulla samplingen av Per-Erik Hallin i den efterföljande ”Influera mig”. Gospelsångarens ”Open up your heart” bidrar starkt till att göra spåret till ett av albumets souligaste och bästa. Som vanligt har Kaah, som egentligen heter Peter Alexandersson, gjort det mesta själv, från komponerande till framförande och produktion. Ljudbilden är stringent minimalistisk, torr som en biscotti men också varm och liksom skiktad med syntar och programmeringar ömsom mikroskopiskt nära, ömsom svävande långt bakom den i positiv mening manierade sångrösten.  Mitt i allt kommer en cover på ”Rosen” – den sorgligt sentimentala kärleksvisan som Arne Qvick fick en monsterhit med 1969 och som sedan dess levt vidare som ett nostalgiskt eko från ett folkhems-Sverige som inte längre finns – inspelad live med Kaahs lysande kompband i ”På Spåret”-studion. Det är en i kontexten minst sagt apart låt men genom att ge den en nedtonat elegant neosoulig skrud gör Kaah den till sin egen. Jag älskar sången i sitt ljuvligt mesiga original från 1963 och har till en början svårt att förlika mig med att Kaah till stora delar frångått melodin och harmoniserat den annorlunda. Men sedd som en självständig och fristående modern tolkning omfamnar jag den till slut helt och fullt.

Recension: På Färger finns allt man gillar med Kaah


En kurdisk familj på flykt går långsamt sönder i Agri Ismaïls debutroman. Jenny Aschenbrenner läser en berättelse om att krossa systemet – eller krossas av det. En kurdisk familj drivs på flykt, först från Irak och sedan från Iran där de fått en respit, när den islamiska revolutionen vill krossa allt som inte är rättroget. I en rask prolog dras de huvudsakliga premisserna för Agri Ismaïls debutroman upp – flykten, pappans marxistiska idealism, mammans sorg över allt som gått förlorat, tre barn som är för små när grundvalarna för deras existens bestäms. De lever sina liv i ett efter. Och sedan – pengarna. ”Hyper” är en fascinerande mix av postkolonial skildring av exilens villkor, mellanförskapets konsekvenser och Europas strukturella rasism, och av finanskrisen 2008 – allt som ledde fram till den groteskt uppblåsta finansmarknaden och allt som fick den att implodera. I ett intensivt och myllrande detaljrikt flöde berättar Agri Ismaïl om fem sätt att angripa en värld som omplacerat en på en plats där de som har makten inte vill ha en. En pappa som skrumpnar fullständigt i det skitiga, bullriga utkants-London där familjen hamnar efter sin andra flykt. En mamma som vänder sin frustration utåt i en evig klagan, men innanför den ström av förolämpningar som hon duschar sin familj med, också kämpar för allas överlevnad. En syster, Siver, på sidan av de patriarkala grundmönster som vill se söner lyckas och döttrar gifta, som till sist inkorporerar den berättelsen så väl att hon glömmer sin utbildning och hamnar som lyxhustru i Bagdad. En storebror som glider in i finansvärldens hjärta, trots sin fruktade identitet som man från Mellanöstern – med ett kort och kärnfullt Mo som döljer ett hotfullt Mohammed som tilltalsnamn så gick det, om än med högst villkorad trygghet, hotad av privatskolepojkarna och deras gränslösa självförtroende. En lillebror, Laika, som fastnar framför familjens dator och till sist trasslar in sig så i algoritmerna att han inte kan ta sig ut, utom genom att krascha hela jävla systemet. Deras historier vecklar ut sig i skilda kapitel, en pusselbit i taget avtäcks helheten, varje berättelse med sitt perspektiv, sin blick på världen, familjen och det förflutna. Steg för steg blir jag också mer och mer övertygad. Vad som inledningsvis känns som en rapp och initierad men onödigt överlastad variant av en sorts roman man läst förut, en samtidssatir med avstamp i nutidshistoriska absurditeter, frejdigt berättad men lite grund, utvecklar sig. Smärtpunkter avtäcks, avgörande insikter flyter upp mot ytan. Om familjebandens mekanismer i samspel med exilen. Hur det som binder oss samman också kan vara exakt samma sak som omöjliggör verklig närhet, det rör sig om alltför hårda, knöliga knutar. Men också om kapitalismens inneboende destruktivitet. Och så är han rolig också, Agri Ismaïl, drastisk och skarp i sin blick på såväl strebrar inom finansvärlden som självtillräckliga kurdiska kommunister med whiskeymod i barm och Marx ”Kapitalet” som godnattsaga. Pengarna då? De är det enda sättet att skapa en fast plats att stå på när allt flyter. När landet man kom ifrån inte ens erkänns som ett land. När läraren i skolan ger en en avhyvling när man påtalar detta på en lektion: nä, jag kan inte peka ut mitt land på kartan, det finns inte där. Tankar går till postkoloniala stjärnförfattare som Zadie Smith, samma tonsäkra närvaro och skarpa maktkritik finns inbäddat i ett expansivt berättande. ”Hyper” har också parallellt kommit ut på engelska, det är lätt att förstå, det är en ovanligt internationellt relevant roman för att vara svensk – eller hur man nu ska se på den

Recension: Agri Ismaïls Hyper skildrar en familjs sönderfall


När vad som beskrivs som den mest politiskt känsliga Eurovision någonsin ska arrangeras står Malmö och Sverige värd.  ”Det är mycket komplicerat vad gäller säkerhet”, säger Karin Karlsson, projektledare för Eurovision Song Contest i Malmö. Sverige står värd för Eurovision Song Contest i en geopolitiskt skakig tid. I Finland har fler än 1 300 personer från musikbranschen skrivit på ett upprop för att Finland ska bojkotta tävlingen i Malmö om Israel deltar. Liknande krav har tidigare rests i Island. Och nyligen samlades demonstranter utanför tv-huset i Oslo med krav på att utestänga Israel från Eurovision på grund av krigföringen i Gaza. Eurovision Song Contest hålls i Malmö i maj.  – Det blir väldigt tufft att ordna Eurovision Song Contest i år. Det kräver mycket av Malmö och SVT, säger Ben Robertson som bevakar Eurovision för ESC Insight, en branschtidning på nätet. Han menar att tävlingen i Malmö kan bli den mest politiskt känsliga i Eurovisions historia. – Det handlar inte bara om Israel. Det handlar om Sverige också, om det höga terrorhotet. Ben Robertson konstaterar att detta blir ännu en säsong av Eurovision i skuggan av det ryska anfallskriget i Ukraina. Ukraina deltar i årets tävling. Det gör också Armenien, som i höstas hamnade i fokus på grund av konflikten med Azerbajdzjan. Ben Robertson säger att han inte blir förvånad om artister och låtskrivare i år väljer att ta upp politiska frågor.  – Det skulle inte överraska mig om Israels låt handlar om konflikten på något sätt, eller vad som hände den 7 oktober.  Han blir inte heller förvånad om fans kräver att artister som åker till Malmö ska ta ställning i Israel–Hamas-konflikten.  Eurovision Song Contest arrangeras av den europeiska radio- och tv-unionen EBU. EBU:s medlemmar är public service-bolag i olika länder, framför allt i Europa. Men även länder som Israel, Marocko och Libanon är medlemmar i EBU.  Två länder har på senare år uteslutits ur EBU och portats från Eurovision Song Contest. Belarus uteslöts då landet brutit mot tävlingens regler och vägrat ändra en sångtext med allt för politiskt budskap. Ryssland uteslöts efter anfallet mot Ukraina.  Nu höjs röster för att även Israel ska portas. Men Paul Jordan, som kommenterar Eurovision för brittiska medier, tror att Israel kommer att delta i år. Han säger att situationen är annorlunda än när Ryssland uteslöts.  – När Ryssland uteslöts hade landet portats från andra internationella evenemang. EBU tittade på fotbolls-VM och andra som inte ville ha Ryssland där, och då hade det sett väldigt konstigt ut om Ryssland hade deltagit i Eurovision Song Contest. Idén bakom Eurovision är att länder för en kväll ska kunna lägga konflikter och dåliga relationer åt sidan. I Storbritannien har Olly Alexander, som ska representera landet i Malmö, skapat rubriker med sin kritik av Israel.  Paul Jordan säger att det finns en risk att Israel, även om landet inte utesluts, känner att man inte är välkommen att delta i Malmö. – Om kriget fortfarande pågår, och vi ser dessa fruktansvärda bilder från Gaza, så kan det också uppfattas som osmakligt att delta i Eurovision samtidigt som människor dör.  Samtidigt är Eurovision en viktig plattform för Israel, som deltagit i tävlingen i 45 år.  – För många israeler är det viktigt att synas på världsscenen, att visa att de är ett land som existerar när det finns grannländer som inte tycker att landet ska existera.  Karin Karlsson är projektledare för Eurovision Song Contest, anställd av Malmö stad. Hon hade samma roll 2013. Hon konstaterar att mycket ser annorlunda ut i dag. Tävlingens målgrupp har blivit yngre. Sociala medier spelar en helt annan roll än 2013. – Och det är mycket mer komplicerat vad gäller säkerhet, säger Karin Karlsson. Eurovision Song Contest innebär inte bara tv-sända scenframträdanden på Malmö Arena

Eurovision i Malmö: ”Mest politiskt känsliga läget någonsin”


Dagen före nyårsafton fyllde författaren Carl-Göran Ekerwald 100 år. För SvD:s Karin Thunberg berättar han om sina bästa råd för en lycklig ålderdom – och avslöjar den oväntade fördelen med att bli riktigt gammal.  Han säger att åldern ger oss frihet. När man nått 100 år finns inget att varken hoppas på eller oroa sig för. Nuet räcker, varje timme är en gåva: – Det är en befrielse att inte ha någon framtid. En gnutta oro kan dock hålla sig kvar.  Mitt första samtal med Carl-Göran Ekerwald, som fyllde 100 den 30 december, handlade om kvällen när han skulle hyllas på Knivsta bibliotek. Det var ett tag före jul och speciellt ungdomar var inbjudna, med möjlighet att ställa frågor.  Han var glad på rösten, förväntansfull. Samtidigt som han ville varna: – Är man så gammal som jag vet man att det kan bli pannkaka av det mesta. Det blev ingen pannkaka. Det blev ett positivt covidtest. Hans tillfrisknande gick påfallande snabbt – ”jag är full med sprutor” – så snart satt jag ändå där. I det röda huset längs en slingrande väg i Lagga, strax utanför Uppsala. Blev kommenderad att ta plats i finaste stolen, den han satt i när han fyllde 90. Själv slog han sig ner bredvid. Nära, nära. Hörseln är dålig, även om dottern Hedda, som bor tvärs över vägen, laddar hans hörapparat med nya batterier inför viktiga samtal. Nu blev förstås frågor överflödiga, ganska länge. Carl-Göran Ekerwald sprutade fram tankar, minnen, citat och livserfarenheter med ivern hos den som längtat efter tillfället. Som gammal lärare och rektor hade han också gjort sin läxa. Fullföljt uppgiften som jag gett honom i förväg. Att han skulle tänka ut vilka livsregler som fått honom att förbli så vital fram till 100. I somras kom han senaste bok ”Fördelen med att bli gammal”. Efter debuten 1959 (med novellsamlingen ”Elden och fågelungen”) har han kommit ut med över 60 böcker. Efter fyllda 86 – när han blivit änkeman efter sin första hustru Anna – har han hunnit med två relationer. Det kunde ha blivit fler, medger han, bara tillfälle hade yppats. Men nu till hans livsregler. Vårda glädjen Att hitta glädjen i en mörk värld är inte lätt. Carl-Göran Ekerwald håller med. Att han under sitt långa liv upplevt flera krig gör inte uppgiften enklare.  Förstår jag honom rätt gäller det att fånga varje ljusglimt. – Jag läser persiska varje morgon och de rader som fastnade i dag var: ”Se upp så att du inte tittar på det som är fult”. Det är klart vi måste veta vad som händer i världen, följa nyhetssändningarna. Men i går när jag satt framför tv:n och såg hur de dödade i Gaza kände jag plötsligt: Det här är inte bra. Det här ska jag inte titta på mer just nu. Att Israel för närvarande bär sig väldigt illa åt har ju ingenting med judendomen att göra. Judar förlåter sin nästa, det är Mose lag. Carl-Göran Ekerwald beklagar att han inte har några mer konkreta glädjetips. Inte ens några teorier.  – Jag tänker inte analytiskt på det sättet längre, förstår du, jag grubblar inte över mitt varande. Väggarna i hans vardagsrum är välfyllda med tavlor. Han pekar på ett torn som lutar snett, som det i Pisa. Tavlan, målad av den tyske konstnären Anselm Kiefer, heter ”Existens” och ger, enligt Carl-Göran Ekerwald, den bästa bilden av oss människor. Vi är som höga torn med vidöppna dörrar och fönster där andliga vindar kan blåsa in. Ingenting annat.  På en annan bild syns Jakobs stege, med en naken person högst upp.  – Bara den som lämnat allt bakom sig får komma upp

100-årige Carl-Göran Ekerwalds råd för en lycklig ålderdom


Vem som helst har kunnat åka till en försvarskonferens i Sälen och säga att ett väpnat angrepp mot Sverige inte kan uteslutas. Men det räcker inte längre – tiden är på väg att rinna ut. Efter nio kilometer rycker säkerhetsrådgivaren. Han glider i väg mellan snötyngda tallar, fin skjuts i diagonalen, och lämnar statsministern bakom sig. Ett par grader kallt. Ute på myren hörs bara knarret från stavtagen. Knirr. Knirr. Allt är stilla. Man ska klara åttakilometersslingan på en halvtimme, har en skidglad timbroit sagt. Fast redan i första stigningen hasade Henrik Landerholm och kippade efter andan på krönet:  – Jag älskar längdskidåkning! Sedan: – Den kärleken är inte besvarad. På hotellet några stavtag bort diskuterar de tiden – inte statsrådsberedningens spårtider – men månader och år. Hur lång tid tar det att få något gjort? Strax före jul gick presidentkansliet i Polen ut och meddelade att Nato, enligt kansliets underrättelser och analyser, har tre år på sig innan Ryssland anfaller. En tysk tankesmedja har velat dubbla fristen till sex år. På hotellet i Sälen går Patrik Oksanen från svenska näringslivsfinansierade Frivärld runt och upprepar ”att om alla brickor faller fel är vi tolv till arton månader från krig i Östersjöregionen”. Det är kontexten. Den är ny.  Hotbilden som kapital är sedan gammalt; den logiken vilar på fenomenet att det i säkerhetspolitiken inte funnits någon riktig korrelation mellan höjd hotbild och höjda anslag, varför hotbilden länge utgjort det billiga kapitalet. Vem som helst har kunnat åka till Sälen och säga att nu minsann kan ett väpnat angrepp mot Sverige inte uteslutas. Eller nu måste ni förstå vad Ryssland har blivit. Och sedan har alla åkt hem igen. Årets konferens – Riksförbundet Folk och Försvars 77:e – har självklart denna ingrediens, men en hetsig debatt uppstår utanför Högfjällshotellet. Överbefälhavaren säger att svenskarna ska ”förbereda sig för krig”, tidningarna fylls plötsligt av rubriker om barn som gråter och krigshets och Göran Greiders fantasier.  Beror tonläget på en ny analys av Putins intentioner? Nej. Beror reaktionen på överanvändning av en applikation som den kinesiska diktaturen styr över eller bara på att journalister är lite vrickade i sin längtan efter polemik? Kanske båda.  Fast det avgörande är tiden. Att den verklighet som råder är fallande europeiskt och amerikanskt stöd till Ukraina. Att den ryska krigsekonomin överraskat i sin förmåga att återskapa de resurser som förbrukas. Att för varje dag som går med Biden i Vita huset kommer världen en dag närmare en amerikansk president som säger att ”Nato är dött”. Det är det försvarsminister Pål Jonsson menar med att ”säkerhetsläget har försämrats kraftigt de senaste månaderna”. Något flåsar i nacken.  – Bo Hugemark, säger Landerholm, lärde mig en gång att skidåkning handlar om att med så liten insats som möjligt få till så mycket framåtrörelse som möjligt. Då har de åkt fem kilometer. Han gnetar på i statsministerns rygg.  Knirr. Knirr. Kristersson är bättre tränad, men crawlar fram. Hans yviga stavisättning slösar energi i sidled och åtta kilometer på en halvtimme är inte realistiskt för statsrådsberedningen den här dagen.   Hugemark? Det är en överste, en pseudonymförfattare till Sovjetthrillers, en inventarie i det sena kalla krigets nu-måste-vi-in-i-Nato-höger och något av en jätte i spåren på den tiden då skidromantiken från finska vinterkriget och värnpliktsfostran med vita blixten-lagg ännu präglade de här konferenserna.  Landerholm vet en del om det.  Han har varit på Folk och försvar sedan 1988

Hotbilden mot Sverige – verkligheten flåsar i nacken


Visst är vi beredda att försvara demokratin, skriver Kristoffer Leandoer. Men frågan är vad det är som ska försvaras? En demokrati övervakar inte sina medborgare. En demokrati övervakar inte vissa av sina medborgare på vissa platser men inte andra av sina medborgare på andra platser. En demokrati särbehandlar inte delar av sin befolkning.  I en demokrati kontrolleras inte åsikter. En demokrati villkorar inte medborgarskap. En demokrati ger alla sina medborgare lika möjlighet att utbilda sig, lika möjlighet att berika sig, lika möjlighet att uttrycka sig.  En demokrati ber inte offentliganställda att spionera på eller ange dem de anförtrotts i sin vård. En demokrati ser till att public service har tillräckliga resurser så att alla medborgare nås av viktig samhällsinformation. En demokrati värnar om mångfald i medieutbudet och kulturlivet och säkerställer ekonomiska resurser för att garantera denna mångfald. En demokrati förhandlar inte om sina medborgares yttrandefrihet med andra länder. En demokrati värnar om civilsamhället och kapar inte resurser till ideella föreningar och sammanslutningar på grund av för stunden rådande föreställning om vad som är misshagligt.  I en demokrati säkerställer staten att medborgarna har fri tillgång till böcker, fri tillgång till utbildning, fri tillgång till kultur. En demokratisk stat underlättar möjligheterna för ett rikt kulturliv och ser till att det får kontinuitet: innehållet i detta kulturliv lämnar en demokratisk stat åt medborgarna själva. I en demokrati har staten inga aspekter på vilka böcker som medborgarna bör läsa eller vilken musik som medborgarna bör lyssna på.  En demokrati ska tåla alla åsikter och alla åsiktsyttringar och säkerställa människors möjlighet att yttra dem fritt.  I en demokrati undviker politiker i maktställning att använda laddade begrepp som ”terrorism” om företeelser som är i vägen för den politik man själv önskar genomföra. I en demokrati inför man inte terroristlagar. I en demokrati ger inte staten en främmande makts militär permanent tillgång till platser i landet utan att det uppstår en livlig debatt. I en demokrati börjar inte regeringsföreträdare tala om förestående risk för krig utan att genast bli högröstat motsagda. Det offentliga sättet att beskriva verkligheten och våra valmöjligheter inför den är en inte oväsentlig del av verkligheten och våra valmöjligheter inför den: världen påverkas av hur vi pratar om den. Därför tar jag mig friheten att än en gång citera kyrkofadern Augustinus efter Carl Rudbecks streckare: ”Onda tider, svåra tider – det är vad folk talar om; men låt oss leva på ett bra sätt och tiderna kommer att bli goda. Vi är tiden; som vi är, så är tiden. Ni hoppas på det bästa; var det ni hoppas på.” Det bästa sättet att värna demokratin är med andra ord att vara så demokratisk som möjligt.  I en demokrati är givetvis inte medborgarskapet knutet till beredskapen att dö för sitt land. Inte ens till beredskapen att försvara sitt land med vapen i hand. En demokrati är beredd att försvara alla sina medborgares åsikter, inklusive åsikten att det är fel att gripa till våld.  I en demokrati ska man inte behöva vara beredd att dö för sitt land för att få bo kvar i det. En demokrati kräver inte att bli älskad, framför allt inte villkorslöst. Jag avskyr tanken att någon anser sig sig ha rätt att kräva av mig att jag ska vara beredd att dö för mitt land. Jag tror inte ens att jag är beredd att dö för min och din rätt att slippa dö för det. Jag vill överhuvudtaget inte företrädas av människor som tar sig rätten att stå och säga vad jag eller någon annan ska vara beredd att dö för

Kristoffer Leandoer: En demokrati kräver inte villkorslös kärlek


Robotar har regnat över den ukrainska storstaden Charkiv. Men ryssarna saknar manskap för att kunna ta över staden, tror en militäranalytiker: ”De skulle gärna vilja det”. På parkeringen står utbrända bilar. Hotellfasaden är sargad med krossade fönster och bråte ligger spritt över marken. När två ryska robotar i onsdags kväll slog ned i hotellet i Ukrainas näst största stad Charkiv skadades elva personer. Staden, belägen i nordost, har de senaste veckorna utsatts för en rad ryska attacker. Strax före nyår inledde Ryssland vad som bedöms vara det överlägset största luftangreppet mot Ukraina sedan krigets begynnelse. ”Någon form av terrorbombningar”, menar Johan Norberg, militäranalytiker vid Totalförsvarets forskningsinstitut (FOI). – Genom bombningarna av ukrainska städer försöker man göra livet jävligt för Ukrainas befolkning, säger han. Efter onsdagskvällens attack uppgav Charkivs borgmästare Ihor Terechov att det inte fanns någon militär personal på hotellet – utan trettio civila, bland annat utländska journalister. Det är fjärde dagen i rad, rapporterar Kyiv Independent, som staden är under beskjutning. Från ukrainskt håll hävdas att flera av de senaste veckornas attacker har riktats mot civila byggnader. Inte heller Johan Norberg kan urskilja något tydligt militärt mål, som järnvägsknutpunkter, med de ryska robot- och drönarattackerna. – Ryssarna struntar uppenbarligen högaktningsfullt i skador runt omkring. När man natt efter natt framför allt skjuter på städer blir effekten att Ukrainas befolkning måste vara redo att springa till skyddsrum. Båda sidorna uttröttade När flera ryska robotar i slutet av december träffade Charkiv kom runt trettio personer till skada, skriver The Guardian, och flera lägenhetshus, ett hotell och en förskola ska ha träffats. Enligt Moskva var det ett svar på en attack mot den ryska gränsstaden Belgorod där omkring 25 personer uppges ha dödats. Attackerna mot Charkiv fortsatte på andra sidan årsskiftet och har i vissa fall beskrivits som ”massiva”.  Är det inledningen på ett nytt slag om den ukrainska staden? – Jag tror att man ska vara försiktig med att säga att Ryssland kommer att ta Charkiv. De skulle gärna vilja det, och jag tror att de gärna vill ge en bild av att de kan det, men det är inte snutet ur näsan, säger Johan Norberg. Han beskriver båda sidor i kriget som ”väldigt trötta”. – Det är väldigt svårt att ta en stad. Att inringa och fysiskt besätta en stad konsumerar kolossala mängder soldater, och jag tror inte att Ryssland har det snabbt tillgängligt, säger han och fortsätter: – Dessutom skyddar stadens betong mot till exempel artillerigranater, som än så länge är en rysk fördel. Däremot kan det handla om att Ryssland vill hota Charkiv, resonerar Johan Norberg. – För då tvingas Ukraina flytta dit resurser och man kraftsplittrar de ukrainska styrkorna. Rysk kraftsamling under hösten Charkiv, hem för omkring 1,5 miljoner ukrainare, har flera gånger sedan krigets utbrott varit under kraftig beskjutning. Ryska styrkor slog till hårt veckorna efter sin fullskaliga invasion i februari 2022.  Många invånare lämnade för att senare vända tillbaka till sin sönderbombade hemstad. Är Charkiv av särskild betydelse för ryssarna? – Charkiv ligger ganska nära ryska gränsen, så det finns ett enkelt geografiskt argument. Sedan tror jag inte att Charkiv är ett huvudmål, utan ett delmål. Huvudmålet är att få bestämma över Ukraina, säger Johan Norberg. Han poängterar också att ryssarna har attackerat flera ukrainska städer de senaste veckorna.  I början av januari dödades minst fem personer och omkring hundra skadades i omfattande robotanfall mot både Charkiv och Kiev


Marvelserien ”Echo” handlar om den döva ursprungsamerikanen Maya Lopez, som också har övernaturliga förmågor. Det är en ambitiös historia – och bland det mörkare Marvel producerat.  ”Echo” – en superhjältehistoria där huvudfiguren är en döv, amputerad ursprungsamerikan. Låter det som om någon i något Hollywoodskt styrelserum drabbats av akut representationsnoja? Jo, Marion Dayres Marvel-serie ”Echo” kan för den oinsatte framstå som själva essensen av duktig och tvångsmässigt ”inkluderande” samtidskultur. Men ”Echo” är nu, tack och lov, intressantare än så. Den fem avsnitt korta serien – miniserie, kallade vi det förr – hade väl visserligen lika gärna kunnat vara en långfilm, men här finns en ton såväl som en ambition som sticker ut även bortom den ovanliga hjältinnan. Spelplatsen är huvudsakligen landsbygden i Oklahoma, platsen där den döva choctaw-flickan Maya Lopez (Alaqua Cox, även hon döv) växt upp med sin pappa, kusin och morföräldrar. Första avsnittet ger bakgrundskontext – en som delvis redan synts i Marvel-serien ”Hawkeye” – och visar hur Maya i tur och ordning förlorar sin mamma, sitt ben och sin pappa under blodiga omständigheter.  Efter att pappan dött får hon beskydd i form Wilson Fisk (Vincent D’Onofrio), en jättelik maffiaboss i New York som ger Maya ett utlopp för sitt överjordiska våldskapital och också blir ett slags bonusfarsa, åtminstone tills det visar sig att Fisk varit inblandad i Mayas pappas död. Så Maya skjuter Fisk i ögat och drar hem till Oklahoma för att ta itu med släkten, sitt ursprung, sitt förflutna och förstås en brutal hämnd. ”Echo” har Marion Dayre som upphovskvinna, hittills mest känd som manusförfattare till ”Breaking bad”-spinoffen ”Better call Saul”. För den som letar går det absolut att urskilja släktdrag i stämningen mellan de två, där ”Echo” vecklar ut sig till ett slags Marvel-noir – med mer konstnärlighet än humor, skulle man kunna säga.  Serien släpps under den nya underetiketten Marvel Spotlight, vilket i praktiken ska förstås som en sorts Marvel for dummies: historier som inte kräver att tittaren har en herrans massa förkunskaper om det övriga Marvel-universumet för att kunna hänga med. Det underlättar förstås, men den relativa avsaknaden av kontext ställer därför större krav på att storyn kan stå på egna ben. Kan den det? Jovars – och det faktum att hela serien kommer samtidigt till Disney+ underlättar, för det är mer tveksamt hur bra den här täta berättelsen hade tålt en veckas uppehåll mellan avsnitten. Hur väl eller korrekt serien skildrar choctaw-levernet kan jag inte bedöma, men man utforskar en liten del av choctawfolkets historia och mytologi i varje avsnitt och drar också en parallell mellan Mayas ursprung och hennes krafter. Här finns också en scen där två vita välmenande dumskallar kommer in i familjens butik för att köpa ”autentiska” inredningsdetaljer och bryskt blir ivägskickade till möbelkedjan Anthropologie istället – i princip det enda renodlat komiska ögonblicket i en annars ovanligt dyster superhjältesaga. (Det säger kanske något litet att jag direkt efter att ha klämt ”Echo” tittade på det våldsamma åttonde avsnittet av ”Fargo” och inte tyckte det var någon större skillnad i stämningen.) Mest ambitiös är ljudproduktionen, där Mayas dövhet används med både finess och stor effekt. Sekvenserna som klipper mellan slagsmålens blodsprut, glaskross, framrusande tåg och Mayas tysta, hyperkoncentrerade upplevelse av desamma är inte det bästa jag sett, men i gengäld bland de snyggaste jag hört.

Recension: Marvels Echo på Disney+ är ambitiös och mörk


Sydney fick ett operahus – Stockholm en bussterminal. Den senaste inofficiella uppskattningen för bussterminalen ligger på nära 7 miljarder kronor. Det är nästan i nivå med vad operahuset i Sydney kostade i dagens penningvärde. SvD har tagit del av nya uppgifter om det pågående bygget av bussterminalen vid Slussen. I interna beräkningar hos Region Stockholm bedöms kostnaden för bygget bli närmare 7 miljarder kronor, vilket är omkring 1 miljard kronor mer än den senaste officiella beräkningen från februari 2023. Kostnaden för bussterminalen har skrivits upp flera gånger. Ursprungsbudgeten från 2014 på 1,4 miljarder kronor hade 2020 blivit till 3 miljarder kronor och efter en ny genomlysning av projektet under vintern 2022/2023 presenterades en ny budget på totalt 5,7 miljarder kronor. Bygget har också blivit kraftigt försenat, vilket enligt Stockholms stad framför allt bottnar i att man underskattade komplexiteten i projektet. Nu bedöms kostnaden, utifrån slutsatser i interna beräkningar hos Region Stockholm, alltså landa på nära 7 miljarder kronor. Samtidigt lyfter man fram svårigheten i att göra tillförIitliga prognoser eftersom mycket av arbetet med terminalen återstår.   Det innebär också, enligt bedömningar inom Region Stockholm, att det finns en uppenbar risk för att bygget blir än mer försenat, och att bussterminalen därmed inte kommer att kunna tas i drift som tänkt i augusti 2025.  Ytterligare förseningar kommer med stor sannolikhet innebära att slutnotan blir ännu högre, enligt SvD:s källor. Här påpekas bland annat att entreprenadarbetena i berget – enligt avtalen med Skanska och Bravida – ska vara klara våren 2025. Det är bara några månader före planerad driftstart. Region Stockholm har tidigare kommunicerat att man behöver nästan ett år på sig för att testa anläggningen innan den kan driftsättas.  Den nya inofficiella uppskattningen för bussterminalen gör att den närmar sig nivån för en av världens mest berömda byggnader, operahuset i Sydney, som stod färdigt 1973. Slutnotan för det på sin tid mycket kontroversiella bygget landade på 102 miljoner australiska dollar. Det är i dagens penningvärde (2023) cirka 1,1 miljarder australiska dollar, motsvarande runt 7,5 miljarder kronor. De skenande utgifterna för bussterminalen vid Slussen har dessutom lett till osäkerhet vad gäller finansieringen. Stockholm stad är byggherre men det är Region Stockholm som står för merparten av kostnaderna; avtalet mellan staden och regionen innebär att regionen står för 60 procent.  Regionen har begärt en omförhandling av villkoren, enligt uppgifter till SvD vill man bland annat ha ett kostnadstak som begränsar regionens huvudansvar för finansieringen, om bussterminalen skulle visa sig bli dyrare än 5,7 miljarder kronor.  880 miljoner Trots att förhandlingarna mellan regionen och staden har pågått sedan i våras har man ännu inte kommit överens. I avvaktan på ett nytt avtal mellan regionen och staden beslutade regionen i maj 2023 om en så kallad bryggfinansiering på 880 miljoner kronor.  SvD har bett trafikregionrådet Anton Fendert (MP) om en kommentar kring finansieringen samt uppgifterna om stigande kostnader, men han avböjer.  Linna Fredström, presstalesperson hos Miljöpartiet i Region Stockholm säger att det pågår intensiva diskussioner mellan regionen och staden kring bussterminalen och att frågan kommer att hanteras i regionfullmäktige under första kvartalet. – Någon mer info har jag inte i nuläget, säger Linna Fredström.

Bussterminalen vid Slussen lika dyrt som Sydneys operahus


Hanna Philipsson från Värmland har valt att bära slöja och be fem gånger om dagen. Hon har nyligen konverterat till islam. ”Slöjan skyddar mig från att bli uppäten av mäns blickar”, säger hon.  I lägenheten hänger en tavla som hon själv målat. ”Allahu Akbar”, står det. Gud är störst.  I ett rum intill vardagsrummet har hon ett litet bönerum. Där har hon sina muslimska böcker, bönekläderna som hon bär fem gånger om dagen och en rosa bönematta. Men nu förbereder sig Hanna Philipsson, 26, inför den tur i skidspåret hon ska ta senare samma eftermiddag. På sitt Tiktok-konto, där hon berättar om hur hon funnit islam, hade hon i september några få tusen följare. I dag är de 24 000.  – Många hör av sig just nu och vill veta mer om islam. Ibland är det svenskar som vill konvertera genom mig och ibland är det födda muslimer som vill lära sig mer.  Hanna Philipsson kommer från en familj i Värmland. Hon har alltid tyckt om friluftsliv, träning och hästar.  Hennes pappa är den som lärt henne att alltid ha stor respekt för människor tills de bevisar motsatsen. Det, säger hon, har lett till att hon som person är väldigt öppen och intresserad av människor, språk och kultur.  Hon har också alltid varit ”praktiskt lagd”, vilket gjorde att hon hamnade på mansdominerade arbetsplatser.  – Jag fick skinn på näsan, var tvungen att stå upp för att jag som tjej kan lika mycket som andra på arbetet, säger hon. Mötte islam på nya jobbet På arbetsplatserna var hennes kollegor ofta äldre män. Hon minns en gång när hon kom in till mötesrummet på ett jobb, då hon skulle ersätta vd:n och ge instruktioner till resten av medarbetarna. En man satt på hennes stol och vägrade ställa sig upp. Hanna undrade vad som pågick. Mannen klappade bara sitt ben och undrade om hon inte skulle sätta sig i hans knä i stället för på sin stol. Efter flera års arbete inom produktion där hon upplevde ett visst typ av bemötande kom hon till en ny arbetsplats, i en ny stad. Här fanns många praktiserande muslimer och hon kände en kontrast till bemötandet hon fått tidigare. På jobbet möttes hon av män som gick till moskén på fredagarna istället för att gå ut på fest. De gick för att be istället för att ta rökpauser.  Dessa män avstod helt från att röra henne och tog henne inte i hand. De sa att det var av respekt för kvinnor. Hanna Philipsson kände sig trygg och inspirerad.  – Under ramadan presterade de som fastade lika bra på jobbet som när de inte fastade. Oavsett vad kom deras tro först. I över två år läste hon på om islam. Hon lyssnade på poddar och tittade på videos på Youtube. I juni 2023 valde hon att konvertera. Det var med tårar i ögonen som hon tog sin shahada, trosbekännelsen inom islam. Hanna säger att tron i dag genomsyrar allt hon är. Vid en spegel som hon använder för att justera slöjan ligger skidorna och stavarna redo inför dagens äventyr. Innan Hanna tar sig ut i skidspåret ska hon be för tredje gången. Den glada och lättsamma utstrålningen byts till ett allvarsamt lugn. Hon sätter på sig en klänning över kläderna. Hela kroppen, utom händer och ansikte, täcks. På fötterna har hon rosa strumpor.  Hanna rör kroppen långsamt. Håller först händerna framför magen, sätter sig ned på knä på den rosa bönemattan och låter till slut pannan att nudda den. Positionen kallas sujud. Då är hon närmast sin skapare, säger hon och fortsätter: – Utan bönen är vi inget. Bara några månader efter att Hanna Philipsson konverterat valde hon att sätta på sig slöja och bära den permanent.  Poängen, säger hon, är att ingen man som inte är en del av hennes familj ska få se mer än hennes ansikte och händer

Hanna, 26, blev muslim – tror kriget i Gaza får fler att konvertera