Ursäkta språket, men är det någon månad som förtjänar en svordom är det februari. Att svära åt eländet kan till och med vara en liten lyckoinvestering. Gallup har frågat folk ända sen 1960-talet vilken som är deras favoritmånad och februari kommer gång på gång sist. Likadant blir mönstret när vi nagelfar folks känslor i sociala medier, glädjeuttrycken når bottenläge i februari. Men jag tänker att det finns två bra saker med februari, den går över fortare än alla andra månader och den får resten av året att sen kännas lite som en lättnad.  Låt oss därför som en liten lyckoinvestering frossa i februarieländet. • Februari är årets sjukaste månad. Bokstavligt. Barnen är sjuka, vabbandet slår i taket och är enligt Försäkringskassans statistik nästan fyra gånger högre än i slutet av sommaren. Vuxna är också sjuka, om en ska tro Försäkringskassans sjukskrivningsstatik, eller för den delen Googles sökstatistik som toppar i februari.  Hosta, hacka, snörvla, kaskadvinterspy, torka upp och njut (?) av att det inte blir värre än så här. Det vi idag kallar sportlov infördes under namnet kokslov. • Februari är årets minst barnalstrande månad. Åttio års statistik från SCB talar sitt tydliga språk. Antalet födda barn är betydligt lägre i november än någon annan månad på året, räkna baklänges nio månader så hamnar du i februari. Den inte allt för djärva slutsatsen är att februari, trots att den omfattar Alla hjärtans dag, är den månad på året när vi känner oss minst romantiska (eller i alla fall ligger minst med varandra, på ren svenska).  Gör vad du nu gör i stället så länge och njut (?) av att det inte blir torftigare än så här. • Februari är årets kallaste månad. I SMHI:s statistik ligger medeltemperaturen i botten genom decennierna. Det gäller inte alla landskap och jämt, januari är en stark konkurrent. Men det faktum att det vi idag kallar sportlov för länge sen infördes i februari under namnet kokslov med syftet att tömma skolorna för att minska kostnaderna för uppvärmning säger en del.  Frys på, med eller utan sportlov och njut (?) av att det sannolikt inte blir kallare i år. • Februari är månaden när risken för eländen verkar extra hög. Pandemin tog fart i Sverige i februari 2020. Kriget i Ukraina bröt ut i februari 2022. Gissa när den senaste piken i inflationen ägde rum? Just det, i februari månad, 2023.  Håll tummarna för att det inte hinner hända något nytt eländigt innan den här månaden är slut och njut (?) av att risken förhoppningsvis inte blir högre än den är just nu.  Att svära kan vara smärtlindrande och stressdämpande. Om du inte blivit övertygad än att säga fy fan för februari, fråga romarna. De ville inte veta av månaden över huvud taget. De tyckte det var bättre att starta året i mars. Det är därför december heter december, för att det från början var den tionde månaden på året. När romarna så småningom fick problem med att få ihop kalendern och solen och allt det där lade de till januari och sist, högst motvilligt, februari. Som en liten slatt, ett nödvändigt ont för att fylla ut året, men med minsta möjliga antal dagar.  Njut (?) av att den korta månaden snabbt är över och att det ”riktiga” året snart börjar. Njut (?) av att säga fy fan för februari. Att svära kan nämligen vara både smärtlindrande och stressdämpande, visar en nyligen publicerad artikel i den vetenskapliga tidskriften Lingua. I bästa fall kan det vara relationsbyggande också, visar forskningen

Fyra anledningar till varför februari är den sämsta månaden


Det som hade varit intressant är en politisk röst som ser EU för vad det är. Ett politiskt samarbete för att lösa genuint gemensamma frågor.  I en intervju i Göteborgs-Posten menar kristdemokraten och europaparlamentskandidaten Alice Teodorescu Måwe att Europafrågan – eller mer specifikt: den ”maktförskjutning” som pågår – är vår tids migrationsfråga för borgerligheten. Om den lämnas över till Sverigedemokraterna kommer SD få monopol på ett centralt sentiment i väljarkåren. Och som med migrationsfrågan kommer borgerlighetens låsningar och oförmåga att ta till sig väljarnas oro, leda till att SD kan fortsätta att växa. ”Jag menar att man är på väg att begå samma misstag igen. Och i stället för att låta SD vara den enda rösten bör vi ifrågasätta den tendens till maktförskjutning som har skett.” Teodorescu Måwe vill mer konkret stoppa ”Europas Förenta Stater”, vilket i minst tre decennier varit kodord för att visa att man hör och känner väljarkårens förmenta bubblande euroskepticism. Att en sådan konstitutionell utveckling aldrig varit aktuell – i synnerhet inte om man gör en seriös parallell till Amerikas Förenta Stater – har inte nämnvärt kylt ner entusiasmen i horden av varnare. Alice Teodorescu Måwe och Kristdemokraterna ställer sig helt enkelt på en tämligen tätbefolkad plats i debatten. Även inom Moderaterna har det länge funnits ett sökande efter en sorts ”smart” EU-skepticism. Det har väl aldrig på allvar påverkat partiets övergripande linje eller partiledningen, men hos många har behovet att visa att ”också vi som är Europavänner måste kunna vara kritiska” närmast varit att likna vid en klåda. Det moderata länsförbundet i Kronoberg har exempelvis stämmobeslut på att Europaparlamentet ska avskaffas och all lagstiftning ska skötas av ministerrådet. Ida Eriksson, Kronobergsmoderaternas namn i EP-valet 2019, lät då nästan exakt som Alice Teodorescu Måwe: ”Jag tror på EU. De stora övergripande problemen kräver samarbete: klimatet, terrorbekämpning, migrationen. Men EU går in på en överstatlig nivå och lägger sig i detaljer som varje land kan klara själv: vargjakten, snuset… EU är en otroligt stor och dyr organisation.” I intervjun i GP nämner Teodorescu Måwe ”den inre marknaden, fria rörligheten och möjligheten att lösa gränsöverskridande problem som migration, kriminalitet och klimatet som exempel”. Det får ändå sägas vara exempel med viss tyngd. Och inte bara det. Det läggs ytterligare lök på denna lax: ”Förutom risken för ett Europas förenta stater handlar den enskilt största frågan i EU-valet om Europas säkerhet och kriget i Ukraina, enligt Alice Teodorescu Måwe.” Svensk europapolitisk debatt är som att se om Monty Pythons Life of Brian från 1979: ”Förutom säkerheten, klimatet, kriminaliteten, den fria rörligheten, den inre marknaden, migrationen och terrorismen? Vad kan vi PÅ RIKTIGT förvänta oss att EU ska lösa?” Det finns heller inget tabu kring frågan motsvarande det som fanns i migrationsfrågan. Svensk europapolitisk debatt är möjligen undermålig, men man blir inte kölhalad om man ”varnar” för ”tendenser” till ökad överstatlighet. Har Kristdemokraterna förhoppningar i den riktningen lär man bli besvikna. Oaktat hur långt man sticker ut just den hakan. Ser vi till Sverigedemokraternas EU-politik kännetecknas den av att man egentligen aldrig tagit frågan på allvar. Vilket man inte kan anklaga dem för i migrationspolitiken. När SD försökt projicera sin nationalkonservativa ideologi på europapolitiken har det blivit ogenomtänkt, principlöst och framför allt väldigt ryckigt. Problemet är inte en maktförskjutning från nationell till europeisk nivå. Utan att EU på olika områden driver dålig politik

Alice Teodorescu Måwe och Kristdemokraterna väljer euroskepticismen


Joe Biden, 81, hävdar trots återkommande grodor att hans minne funkar som det ska. En svensk expert ger honom rätt. Att saker glöms bort och namn blandas ihop är fullt naturligt i en valrörelse mellan två äldre herrar, enligt äldreforskaren Laura Fratiglioni. Den amerikanske presidenten Joe Biden förväxlade Mexiko med Egypten. Dessförinnan rörde han ihop Frankrikes president Emmanuel Macron med föregångaren Francois Mitterrand som dog på 90-talet. Det finns fler exempel. Men när presidenten kallades för en ”äldre man med dåligt minne” i en rapport om hur han hanterat hemligstämplade handlingar – då morrade Biden till.  – Det är inget fel på mitt minne, slog han fast på en blixtinkallad pressträff i Washington. – Jag vet mycket väl vad jag håller på med. När han kort senare svarade på frågor om kriget i Gaza inträffade missen med Mexiko och Egypten. För dagen tyder allt på att Biden kommer att ställas mot republikanen Donald Trump i presidentvalet. Trump är med sina 77 år inte heller någon ung gosse. På ett kampanjmöte för ett par veckor sedan gick Donald Trump till ett rejält angrepp mot republikanen Nicki Haley. Kruxet var bara att han syftade på demokraten Nancy Pelosi. – Han lider av en kognitiv störning, hävdade Pelosi senare i en intervju med Fox News.  Trump instämmer knappast i den hobbydiagnosen. Antagonisten Biden stoltserar gärna med att han klarar sina årliga hälsokontroller.  Ett fullt möjligt scenario är att allting är normalt på den kognitiva fronten.  För stunder av förväxling och glömska är högst väntade inslag när en 81-åring och en 77-åring är i farten, förklarar Laura Fratiglioni, professor i medicinsk epidemiologi vid Karolinska institutet.  – Minnet försämras med åldern, särskilt efter 70–75 år. Det uppfattar man ofta själv och det finns massor av data som visar att det är så, säger hon till SvD.  Den naturliga, åldersrelaterade förändringen sker långsamt.  – Om en snabb förändring sker så brukar det inte vara ett bra tecken. Då är det ofta något som har hänt, säger Laura Fratiglioni. I den amerikanska kontexten spekuleras det ibland om att Ronald Reagan, president 1981–1989, var dement under sin sista tid på posten. Efter sin avgång fick han diagnosen alzheimers.  För en frisk senior är korttidsminnet ofta det första som börjar vackla med tilltagande ålder.  Vilka förmågor är särskilt känsliga för åldrande? – Generellt är försämringar av reaktionssnabbheten det första man upptäcker. Därefter påverkas det episodiska minnet, som att man kanske glömmer att ta med sig inköpslistan till matbutiken. Ett senare tecken kan vara att man går långsammare, det är troligt att det har mycket med hjärnfunktionen att göra, säger Laura Fratiglioni. Att vara president och bedriva valrörelse är krävande uppgifter. Det kan förvärra besvären, enligt Laura Fratiglioni. – Alla symptomen blir värre när man blir trött. Som när man inte sovit eller om man tar mediciner, till exempel mot högt blodtryck. Man har en mindre reserv och är känsligare mot stress.  Hur åldrandet påverkar hjärnan kan skilja sig stort från person till person, berättar Niklas Mattsson-Carlgren, docent i klinisk minnesforskning vid Lunds universitet.  – Många äldre personer, som inte har någon sjukdom, har ju fortsatt intakt kognitiv förmåga. Men det finns en stor variation. Personer som har skyddsfaktorer – som lång utbildning, fysisk aktivitet, eller genetiska skyddsfaktorer – har mindre förändring över tid, säger han.  Vissa egenskaper påverkas inte alls, säger Mattsson-Carlgren. – Etablerad kunskap, som kännedom om fakta, ordförråd och inlärda färdigheter är mindre känsligt eller helt okänsligt för åldrande.

Expert: Joe Bidens minnesgrodor behöver inte vara demens


En sprängning i tunnelbanebygget under Vasastan fick inte bara berg att röra sig. Ur ett litet rör sprutade ett 50-tal hundbajspåsar och innehållet regnade ner på trottoaren, bilar och fasader. Stockholms tunnelbana ska byggas ut och just nu spränger regionen för att förlänga den gröna linjen från Odenplan till Arenastaden i Solna.  Vid klockan 21.40 i onsdags gjordes en tunnelsprängning under jord i Birkastan i höjd med Vikingagatan. Men resultatet blev inte riktigt som det var tänkt, något som Mitti var först med att rapportera. – Innan man börjar jobba med tunnlar undersöker man marken och tar reda på vad som redan finns genom att studera kartor. Men det här röret, som inte är vårt och som inte var igenpluggat, fanns inte inritat någonstans, säger Emma Sahlman, pressansvarig för nya tunnelbanan. Sprängningen skapade en tryckvåg som fick kontakt med både tunneln och marken ovan jord. När tryckvågen sedan skulle hitta ut valde den vägen genom röret. –  Oturligt nog hade någon eller några personer under en längre tid använt det här röret för att göra sig av med sina hundbajspåsar, säger Emma Sahlman. Hundbajs regnade sedan ner över trottoaren, bilar och fasader i närheten. – Boende berättade att bajset till och med flugit över ett hus och landat på innergården. Ingen ska dock ha blivit träffad som tur är, säger Emma Sahlman. Trottoaren städades samma kväll, och enligt de som var på plats handlade det om ett 50-tal hundbajspåsar.  Sanering är även beställd för fasader och fönster, men det kan dröja på grund av det kalla vädret, enligt Emma Sahlman. Hur kunde det hända? – Det är fullständigt oväntat för alla. Det går ju inte att missta det här röret för en papperskorg. Det är en och en halv meter in på en gräsmatta och sticker ut någon dryg decimeter.  Röret ska nu pluggas igen.


Saab rapporterar starka siffror, men större beställningar på till exempel Gripen-plan går trögare. Vd Micael Johansson ser dock att beroendet av amerikansk utrustning minskar: ”Europa håller på att tänka om lite”. Försvarsindustriföretaget Saab gick starkt under förra året. Den stora oron i världen med Rysslands krig i Ukraina fick många regeringar i västvärlden att köpa mer utrustning från det svenska företaget. Det gjorde att både orderingång och försäljning ökade med 23 procent under 2023, jämfört med året före. Företaget ökar nu också investeringarna för att kunna tillverka mer militär materiel. – Vi har haft ett väldigt starkt år och vi ser en fortsatt mycket stark efterfrågan på marknaden, säger Micael Johansson vd för Saab. Den höga efterfrågan gör att Saabs ledning nu skriver upp prognoserna för hur mycket bolaget beräknas sälja de kommande åren. Från att tidigare ha räknat med en uppgång med 10 procent om året är det nu i stället en årlig ökning med 15 procent som gäller. Beskedet bidrog till att Saabs aktie steg på fredagen efter att bolaget kommit med sin rapport för det senaste kvartalet. Uppgången innebär att Saab fortsatte sin resa uppåt på börsen där aktiekursen har trefaldigats under de senaste två åren. Saabs ledning spär nu också på förväntningarna om att hela marknaden för försvarsindustriföretagen ska växa kraftigt framöver. De pekar till exempel på beräkningar som gjorts av analysföretaget Janes som visar att de europeiska länderna i början av 2023 hade beslutat om kraftigt ökade försvarssatsningar, jämfört med hur det såg ut innan Ryssland anföll Ukraina. Det senaste året har den uppgången bara förstärkts och enligt Janes hade de europeiska regeringarna i början av 2024 beslutat om ytterligare drygt 5 000 miljarder kronor i försvarsatsningar för det kommande decenniet. Men det är samtidigt uppenbart att det i många fall tar lång tid för regeringarna att omvandla de utlovade satsningarna till verkliga beställningar. – Staterna håller på att göra om sina försvarsplaner och ser över vad de behöver för förmågor. Men jag ser för få tecken på att de åtminstone köper in mer delar så att de snabbt kan öka produktionen om det behövs, säger Micael Johansson. Trögheten märks även på andra sätt. Saab har till exempel fått in många små och medelstora beställningar på produkter, som ammunition, granatgevär, robotar och liknande. Däremot har det varit en nedgång för stora beställningar på stridsflygplan, radarspaningsplan, ubåtar, ytstridsfartyg och liknande. Ett tydligt exempel på hur det gått när det gäller stora order kom nyligen när Tjeckien bestämde sig för att köpa in det amerikanska stridsflygplanet F-35. Tjeckien har länge använt Saabs stridsflygplan Gripen C/D och Micael Johanssons förhoppning var att de i stället skulle välja nya Gripen E som ersättare. – Det tjeckiska flygvapnet älskar Gripen. Att Tjeckien väljer F-35 är ett politiskt beslut som bygger på att de vill ha en säkerhetspolitisk koppling till USA, säger Micael Johansson. Tjeckernas beslut innebär också att F-35 håller på att bli helt dominerande i Västeuropa. Land efter land har valt det amerikanska planet och därmed tackat nej till svenska Gripen, franska Rafale och sameuropeiska Eurofighter. Därmed väcks också frågan om det i praktiken är omöjligt att sälja Gripen i Europa eftersom länderna här vill ha så starka politiska kopplingar till USA som möjligt. – Det tror jag inte för det finns också en annan diskussion om vi verkligen ska vara så beroende av amerikansk utrustning, säger Micael Johansson.  – Europa håller på att tänka om lite och inse att vi behöver bli starkare själva. Vi ska vara väldigt glada att vi i Europa har Rafale, Gripen och Eurofighter

Saabs vd Micael Johansson räknar med att fler ska välja Gripen


Blir livet roligare om man vågar vara lite obekväm? SvD:s Andreas Hörmark har lovat sig själv att försöka vara mer som Larry David. Här listar han sina viktigaste insikter från serien ”Curb your enthusiasm”. ”Curb your enthusiasm”, eller ”Simma lugnt, Larry”, som den absurt nog fick heta i svensk tablå, var ”Seinfeld”-skaparen Larry Davids återkomst till tv-rutan i början på 2000-talet.  I serien spelar han en fiktionaliserad version av sig själv. Han saknar grundläggande sociala förmågor och agerar på varje impuls han får att gå emot gängse konventioner – ofta med katastrofala följder.  Larry David har gång på gång understrukit att man inte ska betrakta hans fiktiva jag som något eftersträvansvärt. Trots detta har tv-versionen av Larry David blivit lite av en förebild för många av seriens fans, som uppskattar hans raka kommunikation och oförblommerade ärlighet.  Själv har jag slaviskt följt serien genom åren. Och nu, lagom till att den tolfte och sista säsongen har haft premiär på HBO, så tror jag ändå att det finns ett par saker att lära av honom.  På senare år har Larry David blivit lite av en modeikon, mycket tack vare sin avslappnade garderob. Han visar, i avsnitt efter avsnitt, att man inte behöver se uppklädd ut för vara stilig. Det räcker med en ledig kavaj i bomull och ett par välskräddade slacks. En ledstjärna för alla oss som varje morgon förtvivlat slänger skrynkliga plagg omkring oss i jakt efter något att ha på sig. Nu för tiden försöker jag leva efter hans modefilosofi: max ett fint plagg per outfit.  Ibland kan man krydda till sviden med en ”Make America great again”-keps eller liknande svensk motsvarighet – till exempel om man vill få äta sin tonfisksallad i fred. Larry David är en sittkissare. Åtminstone i serien. Det finns lärdomar att dra av detta, även om svenska män redan är bland de allra bästa i världen på att slå sig ned, enligt en Yougov-undersökning från i fjol (det finns ett färdigt skämt här om de feminiserade svenska männen, om nu någon är lagd åt det hållet). Men alla som har testat vet att det är skönare. Man behöver inte tända lyset och vakna om man går upp mitt i natten – vilket män i Larry Davids ålder gör hela tiden – och man kan unna sig lite lästid.  ”Män står upp och kissar!” säger hans pappa ilsket i serien när han får höra hemligheten. Hans vänner retar honom också.  För Larry David – och för oss andra sittkissare – rinner den sortens gliringar av som vatten på en teflonpanna. Att han inte bryr sig om vad andra tycker är väl både det bästa och sämsta med Larry David. Faktum är att mitt nyårslöfte var att bli lite, och jag menar lite, mer som han.  I tider där alla strävar efter att vara så omtyckta som möjligt och läser självförbättringsböcker om genvägar till älskvärdhet är det uppiggande med någon som är tvärtom. Ser Larry David att någon snyter sig i handen vägrar han att skaka den. Tycker han att maten han blir bjuden på är för kall säger han till. Är han inte intresserad av en rundvandring i sina nyinflyttade vänners hus tackar han nej med orden ”det är sovrum och badrum, jag fattar grejen”.  Larry David representerar allas våra undertryckta mörka sidor. Han säger de där sakerna som alla tänker men inte vågar säga. Han personifierar det gamla ”The big Lebowski” citatet: ”You’re not wrong, you’re just an asshole.” Och ibland är det faktiskt härligt att vara ett asshole.  Uppvisar någon dålig telefonetikett och tar långa samtal på ett tåg spänner jag nu för tiden blicken i dem, nickar intresserat och skrattar på rätt ställen. Om någon tar upp två säten på en fullproppad buss tar jag fajten

8 saker jag lärt mig av Larry David och Curb your enthusiasm


Socialdemokraterna har inte längre något förtroende för Jamal El-Haj. Hur mycket av sitt förtroende har Magdalena Andersson bränt på att försvara den socialdemokratiska riksdagsledamoten? Uttrycket ”take out the trash day” har sedan det användes i tv-serien ”Vita huset” levt i den politiska journalistikens medvetande.  Det betyder att en politisk aktör försöker begrava en ogynnsam nyhet genom att meddela den när journalister och politiska motståndare har mycket annat att göra eller vill ta helg. Som samma dag som Märta Stenevi oväntat meddelat att hon slutar som språkrör. En fredagseftermiddag när undertecknad glatt hunnit lämna redaktionen. Då kommer beskedet att Socialdemokraterna uppmanar Jamal El-Haj att lämna riksdagen. Det var Skånedistriktets ordförande Niklas Karlsson (S) som kom med domen. Det var det klassiska politikeruttrycket i detta sammanhang som användes, det om en ”samlad bedömning”.  Handlade det om ursprungsproblemet, att han trotsat partiet och ändå gått på en konferens trots varningar om Hamas-kopplingar?  Eller var det när han till slut bröt sin medietystnad och sa att man ”inte får döda civila även om de är judar”? Eller när Sofie Löwenmark nu senast avslöjade att Jamal El-Haj kontaktat Migrationsverket för att hjälpa en konservativ islamsk imam?  Vad som vägt tyngst är öppet för spekulationer. – Hans agerande har skadat Socialdemokraterna då han flera gånger satt sina egna intressen före partiet, sa Niklas Karlsson. Lojaliteten mot partiet är grundläggande inom politiken. Fråga bara Sara Skyttedal. En fråga som går att ställa till Märta Stenevi är: varför lät du ditt parti genomlida en uppslitande höst om du ändå tänkt sluta? En fråga som går att ställa till Magdalena Andersson: hur mycket av ditt eget förtroende har du bränt på att försvara Jamal El-Haj? Sedan i maj förra året har Socialdemokraternas partiledare, så många gånger, fått hantera frågor om El-Haj i stället för att prata om sin politik. Efter Hamas attack mot Israel i oktober ökade tonläget från Tidöpartierna. När statsministern i en riksdagsdebatt hävdade att Socialdemokraterna inte tog itu med terrorromantik började Andersson nästan att gråta i kammaren.  Partiet har i omgångar disciplinerat El-Haj. Satt honom i timeout från utrikesutskottet. Sedan fått honom att lämna platsen. Men gång på gång har Magdalena Andersson upprepat mantrat att El-Haj är en pålitlig fackföreningsman. Att det är en stor tillgång att ha en svensk-palestinier i riksdagen. Nu har partiet inte längre något förtroende för Jamal El-Haj. Frågan är hur mycket förtroende väljarna har för partiets agerande. Märta Stenevi fick ta del av den arbetsmiljörapport som skulle presenteras för partistyrelsen i helgen. Det sjukskrivna miljöpartistiska språkröret valde att avgå. Tidigare i veckan avslöjades hur en av Moderaternas interna makthavare skickat olämpliga meddelanden i en privat chatt. Partiledningen tillrättavisade – men slöt upp bakom Johan Abrahamsson. Vi vet inte vad El-Haj kommer att göra nu. I onsdags hamnade jag av en slump bredvid honom på Riksbron utanför Riksdagshuset. Turisterna nästan trängde sig fram för att fånga den overkligt vackra solnedgången en februaridag i Stockholm.  Detta var före Sofie Löwenmarks artikel, men min impuls var att få en kommentar om hur det gick för honom med allt. Men han såg inte direkt upplagd ut för journalistiska interaktioner. Han tittade ut över vattnet med sorgsna ögon och andades tungt. Sedan vandrade han vidare. Nu vill hans parti kasta ut honom.

Henrik Torehmmar om Magdalena Andersson och El-Haj


På möten kallade med kort varsel och utan agenda fick miljöpartisterna beskedet: Märta Stenevi kommer inte tillbaka från sjukskrivningen.  Så här gick det till bakom kulisserna när Märta Stenevi avgick som språkrör.  På fredagsförmiddagen damp en kallelse till riksdagsgruppen ner i de miljöpartistiska ledamöternas telefoner – utan ämnesrad. Strax därefter kallades medarbetarna i riksdagskansliet till ett digitalt personalmöte, utan besked om vad som stod på agendan.    Med på skärmen på personalmötet var det sedan tre veckor sjukskrivna språkröret Märta Stenevi.  – Hon berättade själv att hon kliver av, säger en källa till SvD.  Flera källor beskriver beskedet som en överraskning, inget verkar ha läckt ut på förhand.  För medarbetarna angav Märta Stenevi samma skäl som i en intervju med Aftonbladet, som publicerades samtidigt som mötet med riskdagskansliet. Där sa hon att hon inte längre tror att hon är den som kan göra jobbet bäst, och att hon behöver fokusera på att må bra igen.   När hon i mitten av januari berättade om sjukskrivningen skrev hon på sociala medier att hon var sliten efter hösten, och angav bland annat ”spekulationer och läckor” inför Miljöpartiets kongress i november som en av orsakerna. Men någon bitterhet eller ilska märktes inte av när hon gav beskedet att hon avgår.  – Det var bara rakt på sak, säger en källa.  Märta Stenevi meddelade sitt beslut också för partistyrelsen, som samlats till sammanträde ungefär samtidigt som personalen och riksdagsgruppen hade möte. I höstas rapporterade Dagens Nyheter om att fackklubbarna på riksdagskansliet slagit larm om arbetsmiljön för dem som arbetade nära Märta Stenevi. Senare under hösten tillsatte partistyrelsen en arbetsmiljöutredning. Enligt källor till SvD är den utredningen klar, och skulle tas upp under partistyrelsens möte. Innehållet skulle bara dras muntligt, av rädsla för läckor. Senare skulle kanslichefen informera partikansliet.  Miljöpartiets partisekreterare Katrin Wissing säger till SVT att Märta Stenevi har tagit del av resultatet i rapporten. På frågan om rapporten bidragit till Stenevis avgång svarar Wissing:  – Märta Stenevi avgår på grund av hälsoskäl.  Märta Stenevi meddelade också att hon tillsvidare stannar kvar på sin riksdagsplats. Det är något som väcker känslor bland dem på partikansliet som har larmat om arbetsmiljön. En källa beskriver det som komplicerat, eftersom hon då kommer att fortsätta att vara på partikansliet. Dessutom är det oklart när hon kommer tillbaka till riksdagen, eftersom hon är sjukskriven på obestämd tid.  Direkt efter beskedet om att Märta Stenevi avgår började spekulationer om efterträdare i miljöpartistiska Facebook-grupper. Källor uppger för SvD att den som verkar ha störst stöd, både brett och av flera tunga personer i partiet, är tidigare kulturministern Amanda Lind. Även riksdagsledamoten Elin Söderberg, Europaparlamentarikern Alice Bah Kuhnke och tidigare riksdagsledamoten Maria Ferm är personer som ofta nämns i Facebookgrupperna. Senare på eftermiddagen skrev Märta Stenevi om sitt beslut på sociala medier att tiden som språkrör varit tuff med mycket arbete och hög press.  ”Och hösten var riktigt, riktigt tung. Jag har lång väg tillbaka och när jag kommer tillbaka vill jag inte längre göra det som språkrör.”  Hon avslutar med att tacka för förtroendet, och skriver: ”Förlåt att jag inte kan fortsätta. Men allt har sin tid, och mitt språkrörsskap slutar här. Mitt engagemang i ett bättre samhälle, däremot – det fortsätter.”


Vinges nya lyxiga lunchbistro lockar de anställda tillbaka till jobbet. De har själva kommit med önskemål på menyn. ”Det var allt från hummer och champagne till blodpudding”, säger stjärnkocken Zvonko ”Svampen” Sokcic. Vinges nya lyxiga lunchbistro lockar de anställda tillbaka till jobbet. De har själva kommit med önskemål på menyn. ”Det var allt från hummer och champagne till blodpudding”, säger stjärnkocken Zvonko ”Svampen” Sokcic. Vinge är en av landets främsta advokatbyråer med omkring 500 medarbetare runtom i Sverige och i Bryssel. På kontoret i Stockholm pryds väggarna sedan 1990-talet av den tidigare delägaren Jan Widlunds konstsamling. Det är en av de mer betydande i Sverige och innehåller tavlor av framstående svenska konstnärer som Linn Fernström, Annika von Hauswolff, Maria Miesenberger och Cecilia Edefalk. Nu piffas kontoret upp ytterligare. Advokatbyrån har suttit på samma adress i 40 år och i samband med renoveringen 2017 fick medarbetarna skicka in önskemål.  Svaren var entydiga. En egen lunchbistro stod högst upp på önskelistan. Träffar kolleger på kontoret Så har det också blivit. För tre år sedan slog man upp dörrarna till den första, egna personalmatsalen. – Vår bistro gör att man i alla fall en gång per dag får träffa sina kollegor som annars sitter utspridda på sex våningsplan, säger Maria-Pia Hope vd på Vinge. –  Efter pandemin har vår bistro blivit en väldigt viktig del i att man faktiskt vill komma och vara på kontoret.  Det är kanske inte så konstigt. En personalmatsal må föra tanken till linoleumgolv, långbord och sorgsna krukväxter. Men inte här. Matsalen är inredd i en ljus nordisk ton, där finns öar med soffor och fåtöljer och olika stationer med aktiviteter, som pingisbord. Dessutom har man en alldeles egen stjärnkock.  Vid spisen finns kökschefen Zvonko ”Svampen” Sokcic som jobbat där sedan starten. Han kommer från Serbien i  forna Jugoslavien. Vägen därifrån till Advokatbyrån Vinge har varit lång. Han kom till Sverige som sexåring och hade tidigt ett intresse för att laga mat. Han har genom åren även jobbat på några av stans främsta krogar, däribland Riche, Berns och Edsbacka krog. Det lustiga smeknamnet Svampen har han haft med sig sedan sjuårsåldern. Och i dag används det av såväl föräldrarna som kollegorna. – På 90-talet hade jag restaurangen ”Conny och Svampen” med en kollega som hette Conny. Och alla var så här: ”varför är det Conny och en grönsak?”, säger han skrattande.  Får önska egna maträtter  Zvonko Sokcic berättar om stressen och de långa arbetsdagarna som stundtals går hand i hand med restaurangbranschen. Det är något han nu lämnar bakom sig.  – Jag vill gärna jobba med mat men är inte sugen på att jobba som kökschef på någon restaurang. Jag orkar inte med det längre. Här kan det vara mycket att göra på jobbet men man klarar av det på ett helt annat sätt. Den nya arbetsplatsen har också lett till nya utmaningar. Efter att kollegorna skickat in önskemål på rätter de vill se i lunchbistron blev det minst sagt ett pussel för honom att sätta ihop menyn.  –  Ja, det var verkligen högt och lågt. Det var allt från hummer och champagne till blodpudding. Så det var lite av en utmaning att få ihop matsedeln men önskeveckorna är verkligen poppis, fortsätter han.  Trots utmaningen älskar han sitt nya jobb. – Vid 60-årsåldern har jag nu det bästa jobbet jag någonsin haft. Vinge är en av landets främsta advokatbyråer med omkring 500 medarbetare runtom i Sverige och i Bryssel. På kontoret i Stockholm pryds väggarna sedan 1990-talet av den tidigare delägaren Jan Widlunds konstsamling

Advokatbyrån Vinges bistro lockar personalen tillbaka till jobbet


Tucker Carlson och Elon Musk har funnit varandra på plattformen X. Men vad som porträtteras som yttrandefrihet ser mest ut att handla om en ny typ av annonser. Tucker Carlson tittar rakt in i kameran. En veckad röd sammetsgardin hänger bakom honom. Han fick sparken från Fox News när det framkom att han inte bara spelade en arg man med xenofobiska åsikter på tv – han hade också skrivit sms som tydde på att han var just det. Nu har han en egen kanal – Tucker Carlson Network – som sänder på hans egna sajt och på Elon Musks sociala nätverk X. Han gör ett stort nummer av att åka till Moskva och intervjua Vladimir Putin, men inför-videon som sänds i anslutning till programmet  ger en lite bredare bild av vad denna satsning handlar om. Han ger råd till en 22-åring som tappar håret: ”Om du ska skaffa en peruk, kör på en som gör att du ser ut som en hallick från 70-talet.” Att Tucker och Musk funnit varandra är ingen överraskning. Carlson är inte den hårdnackade och modiga intervjuaren som han gärna framställer sig som. Snarare är han en underhållare som rör sig mellan politik och samhällskritik –paketerat på ett vis som får det att låta som om han för folket och den tysta massans talan.  Givet denna position kan man förstå samhörigheten med en annan man som gärna positionerar sig som en röst för folket – entreprenören och mångmiljardären Elon Musk. Flera stora beslut på X har Musk delegerat till användare som röstar, gärna med uttrycket ”vox populi” – folkets röst. Musk ställde till en stor oreda på plattformen som tidigare hette Twitter genom att byta regler och ändra systemet för verifierande användare. Sedan dess har han både bytt namn på tjänsten och även försökt byta associationer. X ska bli en bastion för yttrandefrihet. Framgången för detta beror lite på vem man frågar. Organisationen ”Reportrar utan gränser” kallar snarare X för en ”fristad för desinformation”. Samtidigt har han blivit hyllad av den amerikanska politiska högern för att släppa tillbaka användare som tidigare varit avstängda – däribland Donald Trump. Att Tucker och Musk funnit varandra är således ingen överraskning. Det plötsliga intresset för video har en enkel förklaring: dyrare annonser. Det finns dock en del som antyder att detta intresse för varandra inte enkom är för att sprida tillfälligt tystade politiska röster. I en bloggpost från januari i år skriver X att de numera är en ”video-first platform” – en tjänst där video är viktigast. Det var ett förvånande uttalande givet att X varit ett av få textbaserade sociala nätverk som blivit framgångsrika. Lite som om Volvo Cars sagt att de skulle börja satsa på cyklar. Inte otänkbart, men kanske inte det mest självklara strategivalet.  Det plötsliga intresset för video har en enkel förklaring: dyrare annonser. Tidigare i januari skrev den amerikanska fondjätten Fidelity ner värdet på X med 72 procent jämfört med vad Elon Musk köpte den för – runt 44 miljarder dollar. Fidelity är en av Musks finansiella partners. Nedskrivningen är en följd av att många annonsörer slutat spendera pengar på X. Och i stället för att försöka locka tillbaka dem som flytt – Musk bad dem till och med att ”dra åt helvete” från en scen i New York – bytte företaget strategi. Nytt namn, ny annonsstrategi och förhoppningsvis även en ny typ av annonsörer. De som köper dyra videoannonser. Båda vill tjäna pengar – då behöver de varandra. Vd på X heter Linda Yaccarino och var tidigare annonschef på tv-nätverket NBCUniversal. Videoannonser är således hennes hemmaplan. Men för att sälja videoannonser behöver man ha folk som tittar på video. Och här sluts cirkeln med Tucker Carlson. Carlsons populära profil passar perfekt in i Musks nybyggda X. Han har rätt politisk profil, finns inte att se på andra plattformar och är duktig på att få uppmärksamhet

Därför är Tucker Carlsons Putin-intervju bra för X och Elon Musk


Fastighetsjätten Balder gör brakförlust. Koncernen tappar över 5 miljarder kronor i fjärde kvartalet och gör inga byggstarter. ”Vi är ödmjuka för framtiden”, säger vd Erik Selin. Den bistra verkligheten letade sig på fredagen in på den sobra adressen Parkgatan 49, ett grönt läge mitt i Göteborg. På huvudkontoret för en av Sveriges största fastighetskoncerner visade bokslutet för 2023 ett kraftigt negativt resultat.  Nettoförlusten för helåret var 7,7 miljarder, att jämföra med en vinst på 11 miljarder i fjol.  Jämfört med många andra fastighetsbolag har Erik Selin väntat med att göra stora värdejusteringar på beståndet. Det är sådana som nu tynger hans räkenskaper. För fjärde kvartalet 2023 har Balder valt att värdera ner de förvaltade fastigheterna med 4,0 miljarder, som förklarar lejonparten av kvartalsförlusten. – Det gäller särskilt lågavkastande fastigheter som bostadshus, sa Erik Selin vid fredagens telefonkonferens. Selin framhöll samtidigt att till exempel hotellfastigheter ger fortsatt hög avkastning och därmed inte behöver justeras lika mycket. Balder har nu räknat ner värdet på sina fastigheter med totalt cirka 5 procent under 2023, enligt SvDs beräkningar. Med det ligger Balder efter många andra bolag, till exempel Vasakronan och Fabege som gått ut med större nedskrivningar i sina bestånd. En analytikerfråga vid telefonkonferensen var därför om Balders fastighetsvärden verkligen kommer att vara så motståndskraftiga framgent. – Det är lite svårt att förutse eftersom så många olika faktorer påverkar avkastning, men om jag gissar så kommer de nordiska ekonomierna, trots allt som händer, att gå ganska bra, svarade Erik Selin. – Så värdena borde stabiliseras. Det totala värdet på fastighetsbeståndet beräknar nu Balder till 212 miljarder. Inklusive andra tillgångar rapporterades en belåningsgrad på 50 procent.  Vd Erik Selin beskrev, trots allt, en viss ljusning genom lägre räntor på sikt och något lättare finansiering på obligationsmarknaden. Han framhöll att själva verksamheten går bra och att Balder har ett blandat fastighetsinnehav i Nordens huvudstäder, plus Göteborg, vilket gör Balder motståndskraftigt även i sämre tider. Men han la som sagt till den där brasklappen om ödmjukhet inför framtiden. En osäkerhet kring Balder på marknaden är att bolaget i stor utsträckning använder interna värderingar. Och enligt röster i branschen som SvD har talat med tidigare kan branschens generella värdefall på kommersiella fastigheter vara 15–20 procent. I ljuset av ökade förhoppningar om lägre räntor, hade Balders aktie före rapportdagen stigit med 24 procent på Stockholmsbörsen de senaste tre månaderna. Kursen före rapport låg närmare 67 kronor, men föll något efter rapporten. Aktien har långt kvar till Balders toppnivåer kring 120 kronor hösten 2021. Och åtminstone enligt Johan Edberg, fastighetsanalytiker på Handelsbanken, är en snar återkomst dit inte att vänta. – Finansieringssituationen har förbättrats för fastighetsbolagen, men Balders aktie har redan prisat in mycket av det, säger Johan Edberg. Erik Selin, 56, är uppvuxen på Hisingen, och en riktig göteborgare. Han började bygga sitt fastighetsimperium i spåren av 90-talskrisen, och Balder blev känt för snabb tillväxt och djärva affärer.  I huvudkontorets gröna läge på Parkgatan – där även Västsvenska Handelskammaren håller till – talade Erik Selin på fredagen med stort lugn men gav få prognoser och tydliga besked om framtiden. Enligt rapporten ligger vakansgraden kvar på låga 4 procent, trots att andra aktörer vittnar om allt fler lediga kontorslokaler, till exempel i Göteborg och Stockholm


Hon avgår strax efter att hon valts om till språkrör. SvD:s inrikespolitiska kommentator Henrik Torehammar reder ut varför Märta Stenevi lämnar sin post. Hon avgår strax efter att hon valts om till språkrör. SvD:s inrikespolitiska kommentator Henrik Torehammar reder ut varför Märta Stenevi lämnar sin post. Varför avgår hon? Märta Stenevi avgår på grund av omvärlden och arbetsmiljön. Hon återkommer i intervjun i Aftonbladet till det som hon sa när hon sjukskrevs: omvärlden har påverkat hennes hälsa och det har varit tre intensiva år med pandemi, Ukraina-krig och förlorad budgetomröstning.  När Per Bolund avgick blev det diskussioner om båda språkrören och det kom anonyma läckor om Stenevis ledarstil till Dagens Nyheter. Även SvD har skrivit om detta och även om Stenevis roll i valet av manligt språkrör. Det är inte den mediala uppmärksamheten i sig utan just att läckorna var anonyma och kom inifrån partiet som hon haft stora problem med. Stenevi vill ge partiet något bättre än det limbo som nu varit, och själv fokusera på att bli en bra mamma och sambo igen. Men det finns också andra skäl till avgången.  Källor inom partiet säger sig inte vara förvånade över beslutet men tror att tidpunkten kan ha att göra med helgens stundande partistyrelsemöte där arbetsmiljörapporten om Stenevi skulle presenteras. Vad får det för konsekvenser? Daniel Helldén, som valdes med ett enda mandats övervikt, har fått axla språkrörsrollen helt själv. Han sålde in sig som kandidaten som vill prioritera klimatfrågan och har haft det kämpigt i andra frågor. Märta Stenevi skulle ha kompletterat honom då hon varit en av få politiker efter de senaste årens högerkantring i svensk politik som kommit med andra svar än ”hårda tag”.  Hon har pratat om rasism och ”politiskt eftersatta” förorter för att lyfta samhällets ansvar för misslyckad integration. Som minister lyfte hon mäns våld mot kvinnor. Det har inte varit lätt att leda ett av landets mest ogillade partier men Stenevi argumenterade för att sticka ut framför att bli omtyckt. Hon stod för en offensiv retorik och ville att partiet skulle ”göra kaos med alla som förhindrar klimaträttvisa”. Det har inte alltid varit efterfrågat i dagens politiska klimat, men det har onekligen expanderat den nya åsiktskorridoren. Vem kan ta över? Antingen får partiet återigen ta sig en funderare över språkrörsmodellen. Helldén verkar mer övertygad om att den dubbla språkrörsmodellen fyller ett syfte när han oväntat stått utan sin parhäst.  Partiet kan utse ett tillfälligt språkrör, men då blir det en lösning fram till nästa ordinarie kongress 2025. Frågan är om MP har råd att utlysa en ny så snart efter ”den hemska hösten” som det refereras till i partiet. De som kan ta över är: • Alice Bah Kuhnke, partifavoriten som dock är uppbunden med ett val till Europaparlamentet i maj. • Janine Alm Ericson ryktades det om som en motkandidat till Stenevi i höstas, men då tog hon inte steget. I dag är hon ekonomisk-politisk talesperson. • De två före detta ministrarna Amanda Lind och Åsa Lindhagen skulle kunna utmana, men den senare skulle behöva lämna sin roll som borgarråd i Stockholm. Att ge upp att styra i huvudstaden för att sitta i opposition i riksdagen är en uppoffring.  • Tidigare kandidater i det språkrörsval där Märta Stenevi valdes, som Rebecka Le Moine, Annika Hirvonen och Elin Söderberg skulle kunna komma ifråga men anses samtidigt av vissa som lite för lätta.  Hetaste kandidaterna ser jag som Janine Alm Ericson och Amanda Lind. Varför avgår hon? Märta Stenevi avgår på grund av omvärlden och arbetsmiljön

Märta Stenevi avgår – här är namnen som kan ta över MP


Vila är ett övergripande tema när Liljevalchs öppnar sin årliga salong. I relation till omvärldsläget kan det tolkas eskapistiskt – men det speglar också en trend i samtidskonsten.  Det blåser friska vindar på Liljevalchs vårsalong. Den nytillträdda konsthallschefen Joanna Sandell Wright vill tvätta bort salongens gamla amatörstämpel och i stället spegla samtidskonsten. Till jury för 2024 års upplaga har hon valt curatorerna Ashik Zaman och Tawanda Appiah samt OS-ryttaren tillika tecknaren Peder Fredricson. Valen får ses som en ambition att tillfredsställa alla typer av konstbesökare. Curatorerna tillhör båda en ny generation som vill bredda samtidskonsten. Peder Fredricson, representant för Sveriges mest engagerade publik – hästfolket – tycks utvald för att locka nya besökare. Utslaget syns i urvalet. Snittåldern är tio år lägre än i fjol, för att bättre spegla vad som händer på dagens konstscen. Samtidigt är det figurativt måleri som dominerar med nästan en tredjedel av de totalt 290 verken. Lättsmält. Otaliga verk berör människor som äter, sover, slappar eller myser. Vårsalongen brukar beskrivas som en lackmustest över svenskarnas mående, men i årets upplaga har bidragen om världsläget tonats ner. Juryn har i stället beskrivit hur de vill hylla det kreativa skapandet i oroliga tider. Politiken är i stället närvarande i den curatoriella hängningen. I skulptursalen möts man direkt av Tomas Conradis teckningar av övertäckta monument som väcker minnen från de senaste årens proteströrelser för att ta ner statyer. Olika teman som paus/aktivitet, genus och queerhet, naturen som medskapare har i år bestämt salarnas rytm. Kort sagt: idéer som dominerat samtidskonsten det senaste decenniet. Curatorernas viljor är jämnt närvarande och i vissa salar uppstår oväntade möten. I ”vattenrummet” visas konsthantverk som berör människans relation till havet från vitt skilda platser, och Cecilia Bergman Fröbergs naivistiska träfartyg, Chien-Kuang Lius glasskulpturer och Leyung Wangs blandverk lyfter verkligen varandra. Relationen till naturen är ett återkommande tema, men vårsalongsklassiker som ”gubbar som grubblar i naturen” är borta. Det närmsta i genren är Anna Claréns fotoserie med sköra män som omfamnas av Mälarens vatten. Claréns bilder passar bra in på vad som tycks vara årets övergripande tema, nämligen att vila. Otaliga verk berör människor som äter, sover, slappar eller myser. I relation till omvärldsläget kan det tolkas eskapistiskt, men det speglar lika mycket en trend i samtidskonsten. Att visa kroppar som ofta politiseras som här får ta plats i all sin alldaglighet, utan att tillskrivas en aktivistisk roll. Som Johan Franzéns ”Diana” som bär likheter med Lynette Yiadom-Boakyes måleri, eller Niklas Laustiolas känsliga ”Frank in Soho Square”.  Samtidigt undrar jag, eftersom identitet är ett viktigt tema, hur vårsalongen vill bli identifierad. Rekordmånga 4974 konstnärer ansökte i år, med totalt 20000 verk. Svenska folket älskar konst, i alla fall när de själva står för det kreativa. Att ansökningshandlingarna för första gången översatts till engelska och arabiska är välkommet för att bredda urvalet. Samtidigt undrar jag, eftersom identitet är ett viktigt tema, hur vårsalongen vill bli identifierad. Trots att den är mer populär än någonsin vill juryn förnya konceptet. Lägstanivån på årets salong är hög, men inte tillräckligt för att leva upp till ambitionerna att göra den till en plats för vass aktuell samtidskonst. Och ligger inte behållningen i hur excentriska hobbyverk samsas med verkshöjd? Att serietecknaren Liv Strömquist är med kan vara ett tecken att vårsalongen håller på att bli cool, men för den sekelgamla traditionens fortlevnad tror jag styrkan ligger i att bevara töntigheten.

Recension: Liljevalchs Vårsalong 2024 höjer ambitionsnivån


En Gucci-keps kan vara ett skäl för polisen att kroppsvisitera personer utan brottsmisstanke i vissa områden. SvD:s modeskribent Daniel Björk ser konjunkturen slå i botten för lyxmärket. För ett par dagar sedan släppte lyxkonglemeratet Kering sin årsrapport där man kunde läsa att varumärket Guccis siffror var något av en besvikelse. På torsdagen bestämde den trendkänsliga svenska regeringen att det ska vara kriminellt att bära Gucci-keps.  Jag skämtar så klart, men det är intressant att det är när Gucci som varumärke kämpar för att återfå sin relevans (efter minskad tillväxt och ett byte av kreativ ledare) som det stämplas som poppis bland knarklangare och ett skäl för polisen att utan brottsmisstanke få kroppsvisitera personer i vissa områden. När jag skrev min roman ”Drivet” lät jag just en Gucci-keps vara ett sätt för min fascistiskt lagda huvudperson Adam att misstänka en kille för att vara involverad i kriminella aktiviteter. Men det var då. På sociala medier ser jag min redaktör skriva att han ska köpa Gucci-keps – som ett slags motståndshandling – och jag vill varna honom att Gucci-kepsar är ute. Gucci hade en spektakulär tillväxt under andra halvan av 2010-talet, efter att den nya kreativa ledaren Alessandro Michele hade framkallat en frenetisk buzz kring varumärket med en excentrisk, genderfluid, nördig och maximalistisk look.  Samtidigt flirtade Gucci hårt med hiphopscenen och inledde ett samarbete med Dapper Dan, en Harlembaserad, svart modedesigner som blev känd under 1980-talet för sina kläder som olagligen använde loggor från Louis Vuitton och Gucci. Gucci blev street. Gucci blev coolt. Denna aura av cool förvandlades snabbt av företagets leverantörer till lättsmälta lyxprodukter i den så kallade kommersiella kollektionen: monogramprydda handväskor, plånböcker – och kepsar.  Det här är orsaken till att Gucci-kepsen blev poppis bland orten-kids, hiphopare som Einar, samt vissa kriminella. Michel Dida släppte 2017 låten ”Gucci song” där han rappade ”måste göra pengar / köpa Gucci Gucci Gucci” – något som bör ses som peak Gucci i Sverige. Från peak Gucci har vi nu nått visitationszoner där Gucci-keps inte är comme il faut.  Från peak Gucci har vi nu nått visitationszoner där Gucci-keps inte är comme il faut. Gucci själva har gått vidare med en ny riktning under kreative ledaren Sabato de Sarno och som inte är det minsta street, utan chic och minimalistisk. Vi kan nog förvänta oss att andra namn snart fyller Guccis plats om de inte redan gjort det. I en artikel i SvD (30/8-2020) om kopplingar mellan gängkriminella och lyxmärken räknar Stina Oscarson upp varumärken som är populära bland gängkriminella (”Gucci, Philipp Plein, Parajumpers, Breitling, Versace, Moncler, Armani och Louis Vuitton”) och vad som är gemensamt för märkena är att de är dyra och har markörer som gör att de är lätta att känna igen. En titt på vad amerikanska hiphopartister har på sig just nu antyder samtidigt att Balenciaga ligger nära till hands som tronarvinge. Så polisens instruktion lyder nog snarare: ni kan stoppa kids som har på sig dyra plagg. Fast med tanke på att visitationszoner inte lär införas på Östermalm utan i mindre bemedlade områden menas egentligen kläder som är misstänkt dyra för att bäras av dem som bor där.

Guccikepsen – från streetcred till visitationszoner


Att låta polisen i en säkerhetszon visitera personer med keps är ett förslag med både hängslen och livrem. Det finns åtskilligt att invända mot regeringens långtgående kriminalpolitiska agenda. Den rymmer direkt feltänkta och skadliga förslag, som informationsplikt för offentliganställda och möjlighet att införa id-kontroller på bussar och tåg, vilket orsakar kaos i gränsregioner. Andra förslag riskerar att bli felkalibrerade på grund av en övertro på att ökade befogenheter alltid minskar brottsligheten. Samtidigt görs ingenting åt dagens långtgående narkotikaförbud, som slukar polisresurser och ger hela marknaden till beväpnade gäng. Förslaget om visitationszoner, som presenterades på torsdagen, är på många sätt den raka motsatsen. Det är framtaget under stor medvetenhet om risker och nackdelar. Det innebär en betydande integritetskränkning att få sin person eller sin bil genomsökt av polis, och denna procedur riskerar att återkommande drabba oskyldiga människor på grund av bostadsort eller etnisk tillhörighet. Upplevs reformen så skadas förtroendet för polisen, som är avgörande för framgångsrik brottsbekämpning. Detta är regeringen medveten om. Förslaget har därför fått både hängslen och livrem. Säkerhetszoner, som regeringen och utredaren helst vill kalla dem, får för det första bara införas i ett avgränsat område och vid ett tydligt hot om skjutningar eller sprängningar. Polisen ska tydligt informera allmänheten om insatsen, så att alla vet vad som gäller. Dessutom behöver polisen dokumentera varje visitation. Tillståndet för säkerhetszoner gäller i två veckor, och ska avskaffas tidigare om hotbilden ändras. Lagen om säkerhetszoner är kort sagt en föredömlig manual för hur en demokratisk stat bör gå tillväga när våldsmonopolet ges vidare befogenheter. Även hos polisen finns insikten om att det nya maktmedlet behöver utövas med gott omdöme, ”med måtta och med kallt huvud” som Niklas Lindroth, områdespolis i Lerum, förklarade i Sveriges Radio (8/2). Dessutom ska lagen utvärderas i efterhand. Lagen om säkerhetszoner är kort sagt en föredömlig manual för hur en demokratisk stat bör gå tillväga när våldsmonopolet ges vidare befogenheter, något som emellanåt är nödvändigt. Kommer den att fungera? Det vet vi inte. Danmark har inte gjort någon tydlig utvärdering. Dessutom råder oklarhet om vad man ska bedöma som en framgång. Polisen i Danmark har mer betonat den avkylande och avskräckande effekt som deras visitationszoner upplevs ha, och att den är viktigare än att beslagta fler vapen genom fler visiteringar. Något som är svårare att mäta. Många kritiker behandlar samtidigt rimliga farhågor om etnisk profilering, liksom mer fantasifulla farhågor om massvisitation av kepsbärare, som om de vore givna utfall av denna lag. Men det återstår att se, och skulle i så fall leda till att lagen drogs tillbaka. I de hårdast brottsdrabbade områdena finns ett starkt stöd för mer resoluta åtgärder mot de kriminella som gör området osäkert.  Och effekten kan snarare bli den motsatta. Som Peter Esiasson konstaterade i sin bok ”Förorten” (Timbro) finns i de hårdast brottsdrabbade områdena ett starkt stöd för mer resoluta åtgärder mot de kriminella som gör området osäkert. Att säkerhetszoner upprättas och kommuniceras när våld eskalerar kan mycket väl öka allmänhetens trygghet och förtroende. Det återstår också att se, och är i stor utsträckning upp till hur polisen arbetar


Snart är det val i USA. I en intervju förklarar en av landets toppekonomer läget i världens största ekonomi, hur invandring fått inflationen på fall och varför så många gillar Donald Trump. Arbetslösheten är nästan rekordlåg och inflationen den lägsta på flera år. Ändå leder Donald Trump över Joe Biden i många opinionsundersökningar inför höstens presidentval i USA. Varför? Andrew Hollenhorst är chefsekonom för USA på Citigroup, landets tredje största bank. Han tror att övertaget beror på att folk har högre förtroende för Trumps förmåga att hantera utrikespolitiken och ekonomin – trots att inflationen är på väg ned. – De flesta människor tittar inte så mycket på vad som hänt med inflationstakten det senaste året. De tittar på vad matpriserna är i dag jämfört med var de var för två eller tre år sedan, och det får inte människor att känna att ekonomin har blivit bättre, säger Andrew Hollenhorst. Enligt en färsk opinionsundersökning av tv-bolaget NBC är Joe Bidens popularitetssiffror nu rekordlåga. Bara 37 procent anser att han gör ett bra jobb. Det är den sämsta noteringen för en sittande president sedan George W Bush. NBC:s undersökning bekräftar också Andrew Hollenhorsts bild att många amerikaner anser att Donald Trump skulle vara bättre på att hantera ekonomin. Enligt den tror 55 procent på Trump och 33 procent på Biden. Enligt Andrew Hollenhorst har varken Trump eller Biden sagt så mycket om vilken politik de vill föra. Men han tror på mer skattesänkningar om Trump går segrande ur striden, till exempel i form av en ytterligare sänkning av bolagsskatten. Trump skulle förmodligen också skrota delar av Bidens subventioner, för till exempel elbilar och grön energi, säger Andrew Hollenhorst. USA:s ekonomi fortsätter att överraska. Trots inflationskris och skakiga banker har ekonomin vuxit med runt 2 procent, både 2022 och 2023. Och tankesmedjan OECD spår att den kommer att växa mer än samtliga västvärldens sex största ekonomier under 2024. Även arbetsmarknaden går starkt. Drygt 350 000 nya jobb skapades förra månaden – nästan dubbelt så många som väntat - och börsen har inte varit sen att hänga på. De senaste tre månaderna har S&P  500-indexet för stora företag stigit med nästan 15 procent och nått en ny rekordnivå. – USA har en relativt stark ekonomisk situation i förhållande till resten av världen, säger Andrew Hollenhorst. En förklaring är att de flesta amerikaner har bundit sina bolån på trettio år. Det gör USA:s ekonomi mindre känslig för räntehöjningar. De nya jobben gör också att arbetslösheten knappt stigit alls under inflationskrisen. Förra månaden uppgick den till 3,7 procent. Så låg har arbetslösheten nästan aldrig varit – och det trots att centralbanken höjt räntan elva gånger på mindre än två år. Andrew Hollenhorst tror att den starka arbetsmarknaden beror på att behovet av att anställa varit stort efter pandemin. Det finns också brist på arbetskraft i sektorer som sjukvård, utbildning och byggsektorn. Trots att ekonomin ångar på har inflationen fallit tillbaka. Sedan toppen har den mer än halverats och i december steg priserna  med 2,6 procent, bara snäppet över centralbankens mål på 2 procent. Tidigare i veckan upprepade centralbankschefen Jerome Powell i  en uppmärksammad intervju  på tv-programmet ”60 Minutes”  centralbankens prognos att styrräntan kommer sänkas tre gånger i år, från dagens 5,25–5,50 procent. Andrew Hollenhorst tror på ännu fler räntesänkningar än så. Han tror att den första räntesänkningen dröjer till juni, men att Fed sedan sänker ytterligare fyra gånger innan året är slut. – När Fed börjar sänka styrräntan tenderar de generellt att sänka vid flera möten i rad, konstaterar Andrew Hollenhorst. Det finns förklaringar till att inflationen fallit tillbaka trots den starka ekonomin

Fördel Trump – trots USA:s starka ekonomi


Trots att Hugo von Hofmannsthal blott gav ut ett femtiotal dikter under sin livstid hade hans poesi stor inverkan på sekelskiftets litterära Wien. Nu ges hela hans verk ut i Axel Englunds förstklassiga tolkningar. Stefan Zweig minns i ”Världen av i går” hur hans vän författaren Hermann Bahr en dag fick ögonen på en sällsynt fulländad essä av någon som kallade sig Loris. Vem i hela friden, tänkte Bahr, är det som bor i Wien och skriver så här bra – utan att jag känner till honom? Texten var i själva verket en recension av en av Bahrs egna böcker, det bidrog nog till entusiasmen. Brevledes kontaktade han den mystiske Loris och stämde möte på Café Griensteidl. Där tänkte sig Bahr att träffa en äldre, erfaren man som vilat på lagrarna. Men vid avtalad tid ser han från sitt bord en gänglig, mager och skägglös yngling närma sig. Ynglingen bugar sig lätt: ”Hofmannsthal! Jag är Loris.” Zweig fortgår med att citera Arthur Schnitzler, som hos bekanta fått höra gymnasisten läsa upp ett versdrama. Åhörarna blir alldeles stela av häpenhet. ”Jag hade känslan”, säger Schnitzler, ”av att för första gången i mitt liv ha mött någon som fötts till geni, och aldrig senare har jag haft samma överväldigande upplevelse.” Även Zweig är halvt svimfärdig av beundran: ”Förutom Keats och Rimbaud känner jag inom världslitteraturen inte till något exempel på en lika perfekt språkhantering i så unga år, en sådan tankens spännvidd, en sådan rikedom på poetiskt innehåll ända ut i den tillfälligaste versrad som hos detta storslagna geni.” (Översättning Hugo Hultenberg, reviderad av Anna Bengtsson.) Hugo von Hofmannsthal (1874-1929) föddes i dubbelmonarkins Wien som enda barn till Hugo von Hofmannsthal senior, bankir, och Anna, född Fohleutner. Fadern hade förlorat hela familjens betydande förmögenhet vid börskraschen 1873. Den blivande skaldens farfars-far, Isak Löw Hofmann, var adlad rabbin. När Hofmannsthal nominerades till Nobelpriset – första gången 1919 – låg denna judiska härkomst honom i fatet. Per Hallström var ledamoten som satte sig emot. Efter gymnasiet studerade Hofmannsthal juridik och romansk filologi. Han skrev en avhandling om fransk renässanspoesi, lämnade in ett habilitationsarbete om Victor Hugo, men lämnade sedan det akademiska. Dikten kan nalkas (sakna, häntyda, tro sig minnas) paradiset men måste stanna utanför. Ungefär samtidigt genomgick han en kris. Symbolismen, den strömning han stått nära, höll på att klinga av. Han tycks ha famlat över huruvida han alls hade något att skriva om. Detta är åtminstone en del av bakgrunden till Hofmannsthals mest kända verk, ”Ein Brief” (Lord Chandos brev, 1902), en fiktiv epistel där avsändaren, en 1600-talsaristokrat, förklarar för adressaten, den engelske filosofen och matematikern Francis Bacon, att han helt förlorat förmågan att säga något koherent över huvud taget. Men denna absoluta förnekelse – som förstås ändå inte är absolut, eftersom lorden skriver att han inte kan uttrycka sig – visar sig vara en vändpunkt. Hans sinnen öppnar sig åter för världens ting och fenomen, så att säga bortom slentrianen. Det kan se ut som ett närmande till det ofördärvade barnets blick, men i så fall är det i full medvetenhet om att den vore liktydig med konstnärlig död. Dikten kan nalkas (sakna, häntyda, tro sig minnas) paradiset men måste stanna utanför. Oavsett hur nära Lord Chandos predikament kan sägas avspegla författarens egna tvivel – man tänker väl snarast att brevet förmäler att krisen är över – sammanfaller det i tid med en estetisk omorientering. Hofmannsthal slutar i stort sett att skriva poesi men blommar i gengäld ut som essäist, dramatiker och librettist

Recension: ”Dikter” av Hugo von Hofmannsthal (övers. Axel Englund)


PODD | När Googles AI-tjänst Bard ska presentera sin Sverigechef blir det ena efter andra fel. Lyssna på hur Anna Wikland reagerar, och hur hon förklarar varför det uppmärksammade ”experimentet” inte kommit längre.  Googles Sverigechef Anna Wikland är en av näringslivets mäktigaste personer. I en stor intervju med SvD Tech brief berättar hon om AI-strategin för att behålla greppet om sökmarknaden – och hur bolaget ska skydda användare från deepfakes och manipulerat innehåll.   Dessutom förklarar Björn Jeffery varför Google absolut inte vill mixtra med sin sökmotor, trots att utmanarnas nya AI-tjänster hotar själva kärnan i sökjättens affärsmodell. Med humor och initierade källor tar SvD:s journalister med dig när framtiden skapas. Med Björn Jeffery, Sophia Sinclair, Erik Wisterberg och Henning Eklund. Producent Marcus Morey-Halldin, redaktör Claes Lönegård.  Lyssna på SvD Tech brief  SvD Tech brief produceras av Svenska Dagbladet och distribueras av Acast. Förutom att lyssna här på SvD.se kan du även höra podden i följande kanaler: Hitta podcasten genom att söka efter ”SvD Tech brief” – eller klicka på länkarna.

Google – SvD Tech brief intervjuar Sverigechefen Anna Wikland


Det svenska regeringsunderlagets största parti gillar Victor Orbán. Han som sinkar det som den svenska statsministern har kallat regeringens viktigaste uppgift. Det är lite snurrigt. Utrikesministern klev ut ur kammaren.  – Ingången från vår sida är tydlig, nämligen att ratificeringsprocessen behöver slutföras från Ungerns sida, sa han till en liten skara uthålliga reportrar. Hans ansikte var likgiltigt. På slaget bar han den blaffiga nål med Sveriges och Ukrainas färger som förvandlar också en tredelad marinblå kostym till ett cirkusplagg. En bit bort i foajén stökade några sverigedemokrater. – Förväntar du dig att det blir en omröstning så fort parlamentet i Ungern öppnar den 26 februari? frågade en av journalisterna. – Det vore mycket lämpligt om så är fallet, så svaret är ja. Hur många gånger skulle Tobias Billström behöva ta de där frågorna om Nato? Det här var tisdagen den 6 februari 2024. På dagen ett år tidigare hade Paavo Lipponen skickat in en insändare till Hufvudstadsbladet. Forna finska statsministrar gör tydligen så. Lipponen hade varit förbannad över Stoltenberg. ”Problemet är Nato – inte Turkiet”, hade han skrivit. Då hade Billström varit upptagen med att twittra om hur djupt han ”sörjde de förskräckliga konsekvenserna” av en jordbävning i de turkiska bergen kring staden Gaziantep. I den större finska tidningen Helsingin Sanomat hade sannfinländaren Jussi Halla-aho sagt att nu är det dags att prata öppet om att Finland behöver lämna Sverige bakom sig i det här krånglet. Ni kommer att i god tid få veta om blir någon resa till Ungern, hörde man Kristersson gasta. I kammarfoajén såg Tobias Billström fortfarande likgiltig ut. – Diskussioner om eventuella datum och resor och annat är inte något som jag har anledning att gå in på i detalj här och nu, mässade han. Nålen blänkte på bröstet. På dagen två år tidigare hade Jimmie Åkesson i Dagens Nyheter förklarat vad partiet i sitt valmanifest menade med formuleringen ”Sverige ska respektera balansen mellan stormakterna”. – Balans är alltid viktigt, i synnerhet i Sveriges geopolitiska läge, hade Åkesson sagt. Reportern hade undrat vad han tänkte om att förre partiledaren Mikael Jansson under åtta år i försvarsutskottet hade mottagit känslig information och sedan – när han lämnat partiet – åkt till Ryssland och deltagit i ett möte där Kreml samlat potentiella samarbetspartners. – Jag har faktiskt inte ens noterat det förrän du berättade för mig nu, jag har inte reflekterat över det över huvud taget. Nato då? – Moderaterna vill ju att vi ska gå med i Nato och det är inte vi beredda att göra med mindre än att det hålls en folkomröstning. Tiden den går. Nu var det Sveriges Televisions tur att ställa frågor. De baxade fram en stor lampa. En kameraman svepte Billströms ansikte från alla vinklar. Klart för tagning, Billström började tala, då hördes ett annalkande muller.  – Vi har avlåtit vårt svarsbrev… Längre kom inte utrikesministern. Statsministern i egen hög person hastade förbi en halvmeter bort med dubbla pressekreterare och dubbla säkerhetsvakter, ett gäng reportrar efter sig; de dundrade fram med frågor och oväsen.  – Ni kommer att i god tid få veta om det blir någon resa till Ungern, hörde man Kristersson gasta innan han kastade sig in genom glasdörrarna till kammaren.  Billström sa stilla: – Vi har avlåtit vårt svarsbrev från statsministerns sida till den ungerska regeringen. Kristersson behöver åka ner och dricka whisky med Orbán. Det skulle lösa allt

Torbjörn Nilsson: I väntan på Victor Orbán


Timbro: Det är ett enormt misstag att avskaffa dagens system med arbetskraftsinvandring och kasta ut tusentals människor. Låt i stället heltid och kollektivavtal gälla. Tusentals it-specialister, undersköterskor och kockar har under 15 års tid kommit till Sverige, slitit hårt och betalat skatt till välfärden. Det har varit möjligt tack vare reformeringen av arbetskraftsinvandringen som genomfördes 2008. Nu avskaffar den borgerliga regeringen steg för steg hela systemet. Den 1 november 2023 infördes ett högt lönegolv för arbetskraftsinvandring. För att få rekrytera från länder utanför EU måste företag erbjuda en lön som överstiger 80 procent av medianlönen, motsvarande 27 360 kronor per månad. Men det är bara början. En särskild utredare har fått i uppgift att ta ställning till om lönegolvet ska höjas till 100 procent av medianlönen, 34 200 kronor per månad, och hur regler för undantag ska utformas. Utredningen presenteras vilken dag som helst. I en ny rapport varnar vi på Timbro för att det kommer att leda till färre arbetade timmar, minskade skatteintäkter och stora problem för företagare. Att försvåra för arbetskraftsinvandring är fel väg att gå i ett läge där Sverige ligger på sista plats i EU:s tillväxtliga. Vi behöver fler som kommer hit och bidrar, inte färre. Vi har tidigare prövat en restriktiv arbetskraftsinvandring. Det gamla systemet skapade stora problem för företag att hitta rätt kompetens och det var på goda grunder som alliansregeringen införde en mer tillväxtvänlig politik där arbetsgivaren fick betydligt mer att säga till om. Företagen är själva bäst lämpade att avgöra vem och var de behöver rekrytera ifrån. Antalet arbetskraftsinvandrare har sedan dess mångdubblats och beviljade förstagångstillstånd har ökat från omkring 5 000 per år till 25 000. I en tidigare rapport har Timbro visat att 90 procent av arbetskraftsinvandrarna jobbar i bristyrken. Det visar tydligt att företagen inte använder arbetskraftsinvandring som ett första alternativ utan ser det som en nödvändighet för att hitta rätt kompetens. Enligt Strategirådet bidrog arbetskraftsinvandringen under 2022 med hela 43 miljarder kronor till Sveriges BNP, och med 14 miljarder i skatteintäkter. Det högre lönegolvet kostar 16 miljarder i minskad BNP och 5 miljarder i minskade skatteintäkter. Regeringen har framför allt tre argument för att avskaffa dagens system och i alla tre fall finns det bättre reformer att genomföra för att åtgärda problemen. 1. Arbetslösa kan ta jobben. Om det vore enkelt för företag att anställa inom landet, eller ens inom EU, skulle de inte söka efter nödvändig kompetens i andra länder. I dag saknas ekonomiska drivkrafter att gå från bidrag till jobb för tiotusentals människor samtidigt som det inte ställs krav på att till exempel flytta till jobb. Regeringen har tillsatt utredningar men det hjälper inte företagen som nu får en omöjlig uppgift. Dessutom saknas ofta den efterfrågade kompetensen helt inom landet. I de fallen hjälper varken bidragstak eller flyttkrav. 2. Motverka fusk. Mer behöver göras för att få bort kriminella aktörer. Under åren har det också rapporterats om betydande fusk inom assistansbranschen. Men de nya reglerna kommer inte göra jobbet, eftersom de som tidigare brutit mot reglerna mycket väl kan göra det även i framtiden. Detta exempelvis genom att uppge en högre lön än vad som faktiskt betalas ut. En statlig utredning som presenterades 2021 (SOU 2021:88) slog fast att ”ett höjt inkomstkrav eller en begränsning av anställningsgraden för att beviljas arbetstillstånd behöver inte införas eftersom det inte är ändamålsenligt för att motverka det missbruk som utredningen har kartlagt”

Timbro: Regeringen måste backa om lönegolvet


Fuskanklagelser och nedplockade låtar. Fröken Snusk är epadunks-fenomenet som kantats av kontroverser. Rösten behöver vila inför debuten i Mello – men för SvD bryter hon talförbudet. Det går inte att se Fröken Snusks ansiktsuttryck bakom den rosa, lite noppriga Louis Vuitton-masken.  Jag föreställer mig att hon rynkar pannan. – Jag är inte en docka. Vi är en duo. Inför hennes Mellomedverkan har spekulationerna varit många – och inte bara rört anklagelser om fuskstreams.  Sedan genombrottet har Fröken Snusk gjort en omfattande medieturné, men många frågor förblir obesvarade. Vem finns egentligen bakom masken? Rör det sig i själva verket om en ung kvinnlig artist som hamnat i klorna på en låtproducent med en förkärlek för misogynt snusk? Låttexterna, som anspelar på sex och makt, kan lätt ge lyssnaren det intrycket. Den bilden förstärktes när producenten Rasmus Gozzi ringde in till podden ”Gott snack” och enligt programledaren Fredrik Söderholm hotade med stämning för att han ställde ”fel frågor”. Det är lunchtid i ett Mellogöteborg som långsamt håller på att ruska igång. På vägen till pressackrediteringen håller jag, som i en dålig sketch, på att springa rakt in i en hel vagn lastad med rosa fjäderboer. På Scandinavium har Maria Sur redan hunnit repa sitt laserblixtrande nummer inför ett mycket lojt pressuppbåd. De flesta sparar sig till kvällen. Det är då helgens stora snackis repar. Fröken Snusk. Hon berättar om hur hon och Rasmus Gozzi träffades: – Jag har alltid älskat att sjunga – och så fick jag chansen att vara med på en av hans låtar, ”Daddy” och det tyckte han lät skitbra. Han menade att jag ju måste ha ett namn. Han hade han en vision om en tjej som sjunger om snusk. Och som gömmer sitt ansikte. Och då sa jag ”det ska vara en rosa rånarluva, då är jag med!”. Sen så körde vi bara. På två år har mycket hänt. Från ett viralt fenomen i den på landsbygden mycket välmående subkulturen ”raggare” med ”Rid mig som en dalahäst”, en låt som nog fått Eddie Meduza att rodna, till i dag. På randen till Melodifestivalen. En knivsudd från att bli folkkär. Samtidigt är är själva deltagandet kontroversiellt. Är hon ens här på riktiga meriter – eller är hennes fanbase ett köpt luftslott? Sett i det ljuset känns talförbudet lite väl passande. Vi sitter i en avskärmad del av Clarion Hotel Posts lobby. Utanför gnisslar spårvagnar förbi i den långsamt smältande Göteborgssnön.  Fröken Snusk är pigg. Sprallig. Låter inte det minsta hes.  Känslan av att hennes pr-agent Jessica helt enkelt ägnar sig åt högoktanig mediehantering är påtaglig. Eller, som en av mina mer rutinerade kollegor sa i pressrummet tidigare under dagen: ”Talförbud, det är ju en av de stående punkterna i mellobingot”. Men Fröken insisterar. – Det funkar att prata. Men jag har inte testat att sjunga än. För första gången är det en låt hon varit med att göra själv. Så är det inte i vanliga fall. – Rasmus gör låtarna och jag sjunger mina delar. Det är så det fungerar. Därför är det en helt ny grej att man ska sitta och komma på text och melodi. Det är mycket svårare än jag trodde. Men jättekul. Fröken Snusks Mellobidrag, samskrivet ihop med veteranen Sara Ryan, skiljer sig från hennes tidigare, låt oss kalla det, mer ”kroppsnära” låtskatt. Skälen är naturliga – en av Melodifestivalens viktigaste tittare är småbarnsfamiljer

Fröken Snusk bryter talförbudet inför Mello: Jag är inte en docka


Ukrainas överbefälhavare Valerij Zaluzjnyj får lämna sin post. Han ersätts av arméchefen Oleksandr Syrskyj. ”Tiden för förnyelse är nu”, skriver landets president Volodymyr Zelenskyj på X. Beslutet kommer efter flera veckors ryktesspridning om meningsskiljaktigheter mellan Ukrainas president Volodymyr Zelenskyj och överbefälhavaren Valerij Zaluzjnyj. I ett inlägg på X tackar presidenten Zaluzjnyj för hans insatser i försvaret av Ukraina de senaste två åren. Han skriver också att han har erbjudit honom att fortsätta ”vara en del av laget”. ”Vi diskuterade den förnyelse som Ukrainas väpnade styrkor behöver. Vi diskuterade också vem som skulle kunna vara del av det förnyade ledarskapet för Ukrainas väpnade styrkor. Tiden för sådan förnyelse är nu”, skriver presidenten i inlägget. Den som tar över är markstyrkornas befälhavare Oleksandr Syrskyj. Jörgen Elfving, tidigare överstelöjtnant, är inte förvånad över beskedet. – I ett möte den 29 januari ska Zaluzjnyj ha uppmanats att avgå, vilket han inte gjorde. Sedan dess har det varit många spekulationer om motiven bakom. Så det här är inget oväntat, säger han. Konflikten mellan presidenten och den tidigare överbefälhavaren ska ha sin grund i deras olika syn på den ukrainska motoffensiven förra året. Zaluzjnyj ska ha förordat ett mer försiktigt angreppssätt medan Zelenskyj ville att man skulle slå till snabbt för ett avgörande. I den vevan förbjöd presidenten Zaluzjnyj att uttala sig om kriget. Senare ska överbefälhavaren även ha krävt att landet skulle mobilisera ytterligare en halv miljon soldater och satsa mer på högteknologisk krigföring. I en lång intervju i tidskriften The Economist i november sa Zaluzjnyj att kriget var på väg mot ett fryst läge och att några större genombrott inte var att vänta. Hans ordval väckte stor uppmärksamhet och motsades av landets politiska ledning. Att beskedet om överbefälhavarens avgång kommer först nu riskerar att påverka Zelenskyj negativt, enligt Jörgen Elfving. – Han framstår som obeslutsam. Han satte inte ner foten och kom till skott redan den 29 januari. Den stora frågan framåt är hur detta kommer att påverka Ukrainas militärledning, enligt Jörgen Elfving. – I ryska medier har man nämnt möjligheten att det blir militärkupp, bland annat. Men enligt min mening är det att gå för långt och bara ett led i den ryska desinformationen och informationspåverkan. Även om den nya överbefälhavaren Oleksandr Syrskyj inte är lika känd som Valerij Zaluzjnyj har han ett hyfsat gott anseende, enligt Elfving. – Sedan får vi se hur han hanterar den situation som uppkommit nu. Det gäller för honom nu att få respekt och förtroende både från Ukrainas befolkning och de väpnade styrkorna. I ett inlägg på Telegram utvecklar Zelenkyj sitt resonemang. Han skriver att en ny ledningsgrupp tar över ledarskapet för Ukrainas väpnade styrkor i dag. ”Jag vill att visionen om kriget ska vara densamma för våra soldater i Robotyne eller Avdiivka, och i generalhögkvarteret och Stavka (militärledningen, reds anm.)” ”År 2024 kan bara bli framgångsrikt för Ukraina om det sker effektiva förändringar i grunden för vårt försvar, som är Ukrainas väpnade styrkor”, skriver Zelenskyj.

Ukrainas ÖB Zaluzjnyj får sparken – Syrskyj tar över


Den moderate maktmannen har rätt om justitieminister Gunnar Strömmer. Både ”buskis-gate” och säkerhetszoner säger något om hur Moderaterna och Sverige har förändrats. ”Mina springpojkar.” Så kommenterade Mariestads moderata kommunalråd Johan Abrahamsson en bild på sina partikamrater Ulf Kristersson och Gunnar Strömmer. ”M-toppens chatthån”, skrev Expressen.  Jag skulle kalla det en rätt rimlig utsaga. Särskilt när man jämför med Abrahamssons andra läckta meddelanden, som anklagas för att vara sexistiska, homofoba och rasistiska. Allt i det vi får kalla ”buskis-gate”. För det var så Abrahamsson, en tung och lite dold makthavare i Moderaterna, först försvarade sig i lokalmedia. Att det här var hans humor, buskishumor. Det kan kännas både befriande ärligt och gubbigt arrogant. Som att Abrahamssons lokala framgångar stigit honom åt huvudet. Ordföranden i det mäktiga distriktet Västra Götaland, som levererat 40-procentiga valresultat och en bilfabrik till lilla Mariestad på ”Schlätta”. Som kallades ”Fader Abraham” för sin förmåga att jämka viljor under höstens partistämma.  En symbol för att de starkaste M-fästena inte längre är storstädernas välbeställda kranskommuner utan Essunga, Östra Göinge och Mariestad. Moderaterna – ett parti för lantisar. Att kalla justitieministern för kommunalrådets springpojke rimmar egentligen väl med vad Gunnar Strömmer själv sa på Sverigemötet.  Han nästan skröt om hur han piskat sina underlydande för att kunna leverera trygghetsskapande reformer på mötet våren 2023. Då samlades hans uppdragsgivare, de moderata kommunalråden. Då gällde ”beställningen” fler kameror och ökade befogenheter för ordningsvakter. Vem som vill ha justitiedepartementets senaste skapelse ”säkerhetszoner” är desto mer oklart. Polismyndigheten vill så klart, men flera remissinstanser är kritiska. Det som en gång var känt som visitationszoner har en aura av vallöfte som baxats ända till lagrådsremiss. Justitieministern själv tror att februarinyheten ”vistelseförbud” kommer att användas oftare. Effekten av att ha speciella geografiska områden där polisen har mycket större befogenheter att genomsöka personer och bilar verkar forskningen vara oense om. Fiktionen har satt ner foten. I Sveriges mest polissympatiska serie någonsin, ”Den tunna blå linjen”, var just införandet av liknande zoner något som skildrades som en närmast kontraproduktiv åtgärd. Bland remissvaren från kommuner noterade Strömmer att Stockholm, Göteborg och Malmö – samtliga S-styrda – var negativa, men inte Jimmie Janssons (S) Eskilstuna eller Erik Nises (S) Borlänge. Just sådana ”starke man”-sossar av den lantliga sort Strömmer vill verka van att serva. Att Socialdemokraternas rättspolitiska talesperson Ardalan Shekarabi kritiserar förslaget för att det inte är långtgående nog pekar eventuellt på att Strömmer har rätt i sina politiska bedömningar. Allmänhetens sug efter även otestade lösningar för att få bukt med kriminaliteten verkar i det närmaste oändlig.  Men både ”buskis-gate” och säkerhetszoner pekar på en annan förändring i samhället – den om när någon anklagas för rasism. Det var länge en av huvudinvändningarna mot New Yorks motsvarighet till säkerhetszoner, ”stop-and-frisk”. Att åtgärden särbehandlade människor och skapade ett långtgående motvilja mot polisen bland minoriteter. Men oppositionskritiken från V, C, och MP verkar mer fokusera på formerna för hur förslaget tagits fram, med tre KU-anmälningar i potten, än dess möjliga effekter. Bland reaktionerna på de läckta skärmdumparna från Abrahamsson tycks många reagera mer på hur avslöjandet kommit till, än vad som står

”Buskis-gate” efter Johan Abrahamsson säger något om Moderaterna


Sveriges fastighetsmiljardärer har fått korn på bankernas utdelningsfest. Två av de rikaste, Sven-Olof Johansson och Rutger Arnhult, vill gärna vara med vid grytorna när en drömgräns nu passeras.   100 miljarder kronor. Eller 104 för att vara mer exakt. Aldrig tidigare har de fyra storbankerna skyfflat ut så mycket pengar till sina aktieägare som i år.  Så sent som i onsdags meddelade Handelsbanken att man slår till med en extrautdelning. Banken delar ut totalt 25 miljarder kronor. Det motsvarar nära 90 procent av fjolårets vinst, en anmärkningsvärd hög andel. Normalt är hälften av vinsten.  Finansmannen Fredrik Lundberg är den största ägaren i Handelsbanken. För honom innebär utdelningsfesten ett sagolikt pengaregn. Totalt kommer han, via aktier han äger privat och via de två maktbolagen Industrivärden och Lundbergföretagen, få ut över 4 miljarder kronor när utdelningarna genomförs senare i vår. Finansminister Svantesson kritisk Han lär jubla. Andra är mer kritiska, som Sveriges finansminister. – Det är tondövt och orimligt, sa Elisabeth Svantesson om storbankernas förväntade aktieutdelningar till TT i januari. Men det finns de som tar tillfället i akt och trycker på köpknappen, dit hör fastighetsmiljardärerna. De har länge varit pressade av höga räntor. Som giftpiller för hårt skuldsatta fastighetsbolag. Nya uppgifter från ägartjänsten Holdings visar att både Sven-Olof Johansson och Rutger Arnhult har köpt rejält med bankaktier den senaste tiden. Sven-Olof Johansson är huvudägare i Fastpartner, ett välkänt fastighetsbolag på Stockholmsbörsen som fått se sin aktie falla dramatiskt det senaste året.  Sven-Olof Johansson har köpt aktier i såväl SEB och Swedbank som Handelsbanken. Totalt har han investerat 54 miljoner inom banksektorn. Det är dock blygsamt jämfört med Rutger Arnhult, huvudägare i Corem Property Group, ett annat fastighetsbolag. Arnhults shoppingrunda har kostat 358 miljoner kronor. Då ingår alla de fyra storbankerna, mest har han investerat i Swedbank, 215 miljoner kronor.  – Bankerna har stabila affärsmodeller, har en låg risknivå och gör hyggliga vinster. Vi tycker därtill att de generellt värderas relativt lågt. Dessutom ger deras utdelningar en stabil löpande direktavkastning, säger Rutger Arnhult.  SvD har utan resultat sökt Sven-Olof Johansson. Rekordstora uttdelningar – Jag är inte förvånad över aktieköpen, säger Albin Sandberg, fastighetsanalytiker på Kepler Cheuvreux. – Tidigare har det funnits en oro för att bankerna skulle drabbas om pressade fastighetsbolag skulle gå omkull. Men den oron känns borta nu, plus att utdelningarna lockar och att bankaktierna fortfarande ser billiga ut på börsen, säger han.  Av de fyra storbankerna delar Nordea ut allra mest, 36 miljarder kronor. Därefter kommer Handelsbanken och SEB på vardera cirka 25 miljarder. Swedbank har meddelat en utdelning på totalt 17 miljarder. Totalt alltså 104 miljarder.  Huvudskälet till de rekordstora utdelningarna är starka vinster och framför allt ett högt räntenetto (skillnaden mellan vad bankerna tar i ränta och vad de själva får betala för sin utlåning). Flertalet banker har ökat sitt räntenetto kraftigt under 2023. För Swedbanks del rörde det sig om över 50 procent jämfört med året innan.  Bankerna försvarar agarandet Flera bank-vd:ar har varit ute och försvarat utdelningarna. Pekat på att det inte bara är rika storägare som får ta del av pengarna utan även pensionsfonder och alla småsparare som har investerat en del av sitt sparkapital i aktier.  – Jag har sagt det tidigare och jag fortsätter att säga det – det är bra med lönsamma banker därför att en lönsam bank är en hållbar bank är, sa Jens Henriksson till SvD i januari. SEB:s finansdirektör Masih Yazdi var inne på samma tema

Därför köper miljardärerna aktier i banker


”Sveriges första syntfilm” kallas detta drama om ett kärlekspar som förenas i sitt intresse för Düsseldorfs musikscen. Precis såhär var 1986, skriver SvD:s kritiker.  Sveriges första syntfilm har den lanserats som. Inte fel, men inte heller helt rätt – den grånade Front 242-diggare som väntar sig att få sin ungdomstid gestaltad blir möjligen besviken på ”Düsseldorf, Skåne”. Däremot skulle man kanske kunna kalla Patrik Blomberg Books långfilm en syntig tidskapsel? Spelplatsen är en håla i det vi känner som Österlen – Brösarps sedan länge nedlagda järnvägsstation figurerar – och året 1986, en tid då man var antingen syntare eller hårdrockare. Huvudpersonerna heter Fredrik (Erik Svedberg-Zelman) och Nina (Rebecca Plymholt), ett par i gymnasieåldern. Han är fattig skåning och hon välbärgad stockholmare, men de förenas i sin kärlek till varandra, till synten och i sitt upplevda utanförskap. Filmen utspelar sig dagarna innan Fredriks band ska uppträda, första steget mot drömmen om ett genombrott, eller i alla fall drömmen att byn för en kväll ska kännas som Kraftwerks hemstad Düsseldorf – låt vara att bandmedlemmarna är oeniga om de ska köra mesiga hits eller hårdare grejer. Verkligheten bortanför replokalen ser dock dyster ut: Fredriks frånskilda föräldrar är fattiga och hopplösa alkisar, och Nina vill tillbaka till Stockholm och gå på fotoskola vilket tidigt river upp ett sår i relationen. Berättelsen rullas ut långsamt och bitvis onödigt försiktigt – det är visserligen toppen att slippa bli skriven på näsan, men vissa skeenden är så vaga att det blir förvirrande, särskilt mot slutet. Helheten är dock sympatisk och mestadels välspelad, en film som enkelt och trovärdigt fångar kraften i subkulturer såväl som i ung kärlek, och också i hur Stockholm på den där tiden var en magisk hägring för alla kultursvultna lantisar. Jag slås också av den kärleksfulla omsorgen om de visuella detaljerna. Dels i saxandet mellan Ninas ombonade villaliv och den nerslitna stugan där Fredrik och hans alkoholiserade mamman äter kalla köttbullar och gömmer sig för fogden, dels i sminket, kläderna och frisyrerna där i synnerhet Erik Svedberg-Zelmans konsertlook med hornfrisyr och smetig kajal är rena madeleinekakan. Precis såhär såg ju 1986 faktiskt ut.

Recension: Düsseldorf, Skåne – ung kärlek och syntmusik


Jonathan Glazers ”The zone of interest” är en film om Förintelsen som skildrar den idylliska vardagen hos folkmordets verkställare. Mer än ondskans banalitet handlar den om ondskans alldagliga obscenitet, skriver SvD:s kritiker.  I den parodiskt hårdkokta romanen ”Försvinna” (”La Disparation”), en berättelse om ett försvinnande och ett sökande efter en försvunnen, har författaren Georges Perec lyckats med konststycket att helt undvika bokstaven e, som är den vanligast förekommande både i franskan och svenskan. Den är alltså försvunnen. Regissören Jonathan Glazer (”Under the skin”, med mera) gör någonting likartat med sin omtalade ”The zone of interest”, som är något så otippat som en film om Förintelsen som inte innehåller en enda jude. De är alltså försvunna. Det är särskilt otippat, eftersom filmen säger sig bygga på en roman med samma namn av Martin Amis, ett på flera vis groteskt stycke i flera stämmor som innehåller ett flertal judar, inte minst en av huvudpersonerna (tillika en av berättarna), Sonderkommandoführer Szmul, som assisterar lägervakterna i Auschwitz i deras dödliga hantverk. Amis är alltså också försvunnen. Vilket, möjligen är klokt och lika så bra. Amis är så mycket röst och stil, så många lager av satirisk ironi, svår eller närapå omöjlig att filmatisera. Att den originella och ytterst sevärda filmen ”The zone of interest” heter som den gör och sägs utgå från just Amis av alla skrivande människor är faktiskt djupt gåtfullt. Filmen går helt andra vägar i helt andra ärenden och ansluter till en helt annan estetik. Den trimmar, friserar och renodlar. Den skrubbar bort temperament och dramaturgi. Det här är Förintelsen förpackad som reality-tv. Filmens ”Big brother”-hus är den berömda kommendantvillan med utsikt över krematoriernas skorstenar. Här bor herrskapet Höss, Rudolf och Hedwig, med tjänstefolk och en stor skara blonda barn. Herr kommendanten chefar under dagtid över historiens största dödsfabrik; på fritiden producerar han avkomma med nästan samma flit. I Hedwigs ögon lever de i paradiset. De har fantastiskt gott om utrymme och barnen kan leka fritt i den lantliga idyllen. Och vilket överflöd sedan! Alla familjemedlemmar kan välja och vraka bland de nyanlända judarnas beslagtagna persedlar. En päls, ett läppstift. Hedwig tar girigt för sig och skrockar med väninnorna över hur någon bekant kvinna plockade åt sig en klänning från en nätt liten judinna – nu död – och deklarerade att hon skulle banta till dess att det vackra plagget passade.

Det här är inte så mycket den ondskans banalitet som Hannah Arendt talar om i sin bok om Adolf Eichmann – ett byråkratiskt karriärklättrande utan vare sig samvetskval eller några direkt sadistiska intentioner, bara slö empatilöshet – utan mer en ondskans alldagliga obscenitet. I Amis roman är stanken från alla döda kroppar ständigt lika närvarande som påträngande, i filmen hörs hela tiden skriken bakom muren, liksom enstaka skottsalvor. Alla vet. Men om alla är lika medskyldiga är ingen mer skyldig än någon annan. Lika bra att berika sig i mesta möjliga mån. Att döda alla dessa miljoner människor innebär en logistisk utmaning av aldrig tidigare skådat slag. Hur göra sig av med alla lik och göra plats i gaskamrarna för nästa grupp? Kommendant Höss sitter i möten med ingenjörer som har konstruerat en sorts löpande band-krematorier som kan hållas i kontinuerlig drift dygnet runt. Denna effektivitetshets lämnar aldrig Höss någon ro, ständigt kretsar hans tankar kring hur man bäst gasar ihjäl så många som möjligt. Däremellan är han snäll mot barn och hästar

Recension: The zone of interest skildrar Förintelsens vardag


Den senaste filmen om Håkan Bråkan var en rejäl tittarsuccé och nu kommer uppföljaren – ett fartfyllt djungeläventyr.  I sina bästa stunder närmar sig ”Håkan Bråkan 2” klassiska detektivberättelser som Astrid Lindgrens ”Mästerdetektiven och Rasmus”. Men tyvärr blir filmen aldrig bättre än sin trailer. Det har runnit en hel del vatten under broarna sedan kusinerna Anders Jacobsson och Sören Olssons berättelse om Sune första gången blev bok i mitten av 1980-talet och snabbt följdes av spinoff-serien om lillebror Håkan. I dag har författarduons böcker sålt i över 12 miljoner exemplar och halva Sveriges skådespelarelit har medverkat i en film eller tv-serie om familjen Andersson – de senaste sex åren har produktionsbolaget Unlimited stories matat ur sig ett alster per år. Störst tittarmässig framgång har man haft med ”Håkan Bråkan” och det är alltså den succén man försöker upprepa i uppföljaren, som med en blinkning till 1980-talets actionfilmer försetts med en 2:a i titeln. För det är just fartfyllda specialeffekter och stunts som har kommit att känneteckna nya Håkan. I förra filmen kastades vi in i en datorspelsvärld, här i ett Indiana Jones-mässigt djungeläventyr där barnens fantasivärld visualiseras via green screen.  Snart avbryter mamma Karin (Sissela Benn) och pappa Rudolf (Fredrik Hallgren) leken och föreslår att Håkan ska åka på scoutläger. Först när han visat sig mogen nog för det kan det nämligen bli aktuellt med ett husdjur. Motvilligt säger han ja, för att på plats upptäcka att en av medlemmarna i Vargligan – inbrottstjuvarna som förra filmen kretsade kring – stryker omkring i utkanten av lägret. I stället för att fokusera på knopar börjar Håkan smyga på skummisarna, för visst har ligan något nytt fuffens på gång? I Sunes filmhistoria har huvudrollsinnehavaren inte sällan blivit överglänst av sitt småsyskon och Håkan-skådisarna har gått vidare till serier som ”Svensson, Svensson” och ”Familjen Rysberg”. Silas Strand, som nu spelar rollen med den äran, är inget undantag och har redan synts i Hampus Nessvolds och Elin Eks humorserie ”Alla vi Karlssons”. Även de andra barnskådespelarna är duktiga, men däremot har föräldragardet denna gång fått ett manus av det pajigare slaget. Det är som att de är tänkta att vara ”roliga sidekicks” (oklart för vilken målgrupp), i stället för att som i förra filmen driva handlingen framåt med en egen parallellhistoria. Det är synd, för just vuxenrollerna har i de senaste filmerna återfått lite av den glans som Peter Haber och Carina Lidbom en gång spred, vilket i sin tur har lyft hela handlingen.

Recension: Håkan Bråkan 2 är ett fartfyllt äventyr


Andrzej Tichýs speciella signum är en säregen mix av panik och fokuserat ursinne. Ulf Eriksson läser ett postmodernt romancollage som både engagerar och irriterar. Sedan debuten med ”Sex liter luft” för nio år sedan har Andrzej Tichý tillvunnit sig aktning i många läger för sin gestaltning av samhällen, grupper och individer i kris. Ett hela civilisationen infekterande kristillstånd, existentiellt och politiskt, kan rentav sägas vara hans stora tema; detta och den förtvivlade språkliga bearbetningen av de livserfarenheter som det allmänna nödläget skapar. Hans nya roman ”Händelseboken” är ett omfattande romancollage med drag av kaotisk koral, där ett femtontal existenser får växelsjunga och gaffla med varandra på allehanda idiom, fabricerade eller avlyssnade ur samtiden eller det nära förflutna.  Romanen rör sig över rätt vida geografier men är tydligast förankrad i Malmö, där författarens åldrade alter ego Pereira bor. Stilen och retoriken är inte originella utan tillhör ett visst härad av modern och postmodern prosa vars signalement är komplex syntax, drastiska metaforer, detaljrealism, upprepningar och monotoni eller tvärtom plötsliga byten av tempus och perspektiv, flerskiktade ironier, förbryllande tankeexperiment och andra främmandegörande grepp. Även om registret av formella krumbukter är stort präglas den nya boken mest av den särskilda förening av panik och fokuserat ursinne som man har lärt sig att förknippa med Tichý. Många av de öden som kommer till tals eller visas upp är inte bara socialt beklagansvärda, utan kan kallas tragiska, såtillvida som individens strävan efter frihet och mening ofta bara fördjupar eländet och ledan.  Det gäller flera bifigurer, men också Pereira som tvångsmässigt ältar sin ungdoms svunna radikalitet, den av en psykopatisk knarkhandlare utnyttjade ynglingen Gameboy och den inställsamme och därför hunsade ekonomikonsulten Haddad, vars överordnade visar sig tillhöra ett kriminellt syndikat med repatriering av invandrare på programmet. Som romankonstruktion arbetar ”Händelseboken” med vad som ibland kallas otillförlitlig berättare, det vill säga att den narrativa effekten uppstår direkt ur läsarens tillkortakommanden inför texten och fiktionen. Läsarens känsla av leda inför de resurslösa figurernas tomma personligheter speglar exempelvis genast samhällets blick på ”de svaga”, varigenom läsaren görs medansvarig. Likaledes blir läsarens famlande efter en tidsrumslig helhet signalementet på den gestaltade samtiden: kaos i huvudena. Annat är mindre lyckat, och somligt rent nonsens. Det som finns av lekfullhet tar sig alltför ofta koleriska, sadistiska eller infantila uttryck. Tichý odlar ibland också en stöddig grundton som fungerar illa ihop med de mer eller mindre bisarra kuriositeter, banala eller äcklande detaljer, vars funktion är att distrahera och förgöra läsarens koncentrationsförmåga. Hugskott och gallimatias som narrativt dominansbeteende väcker improduktiv olust hos läsaren. Men här finns också mer än nog att nyfiket studera och att förtjusas av, den ibland sterila ilskan till trots. Sällsamheter som Pereiras möte med sin far i lilleputtformat, eller Gameboys förmåga att se svävande siffror som avspeglar folks moraliska nivå, eller ängeln Metatrons fängslande visioner. Flera av de essäistiska partierna erbjuder också genuint intressanta kunskapsfrågeställningar. Dessutom blir det til syvende og sidst omöjligt att inte beröras av den anklagande kraften hos Andrzej Tichý. Likt Bibelns Job inför alla prövningar famlar hans text efter en jordisk mening med det som sker. Romanens sista trettio sidor är magnifika i sin gycklande förtvivlan och sitt vältaliga hat mot den fogliga medelklassen och dagens farliga nationalreaktionärer. Inför storformen är jag ändå undrande

Recension: Händelseboken av Andrzej Tichý


Koncentrationslägrens fasor är inte bara Tysklands skamfulla historia. I en ny bok följer Christoph Andersson några av de judar som avvisades från Sverige och därför mördades av nazisterna. Det är skakande läsning. Förföljda judar, gömda under golvplankor. Elakt flinande SS-män som föser ihop människor som djur till slakt. Auschwitz järnvägsspår in mot det totala mörkret. När vi pratar om Förintelsen är det detta de flesta tänker på. En modern mardröm, gestaltad och dokumenterad om och om igen. En bild av Förintelsen som bortser från ett centralt faktum: att mordet på sex miljoner judar aldrig hade kunnat äga rum om omvärlden inte låtit det hända. Naziregimen ägnade nästan ett decennium åt att systematiskt eskalera sitt förtryck mot landets judar – länge med just påtvingad emigration som uttalat mål. Det var bara det att få ville ta emot dem. Sverige var inget undantag. Det är konsekvenserna av detta som journalisten Christoph Andersson vill belysa i sin bok ”De avvisade”. För trots att snart 80 år har gått sedan Tredje riket föll har ingen på allvar kartlagt konsekvenserna av svensk flyktingpolitik under andra världskriget. Det arbetet har Andersson nu påbörjat. Genom gedigna arkivstudier i Sverige och Tyskland, genomförda av honom själv och hans studenter, har Andersson följt vad som hände med de många judar som avvisats på grund av Sveriges då mycket strikta flyktingpolitik. Genom denna metod har han än så länge spårat 307 judar som mördats av naziregimen som en direkt följd av att de utvisats eller avvisats vid den svenska gränsen. Men, det är som han skriver, ”bara ett stickprov”. Sannolikt är den totala siffran betydligt högre. Av dessa många döda har Andersson valt att dokumentärt gestalta en handfull öden. Läsningen är förödande. Alla slutar med döden. Hjärtskärande scener av förtvivlade människor som möts av iskalla svenska tulltjänstemän och myndighetspersoner avlöser varandra. Jag drabbas hårdast av den om Max och hans lille son Ralf. Båda förskjutna av Olga, som efter Hitlers raslagar valt att lämna sin gamla familj och följa regimens direktiv. Ralf lyckas som barn få en fristad i Sverige, men för Max är det stopp. Under flera år, och med alla bud stående medel, försöker han att få komma hit, om än bara som turist. Men icke. Här har Andersson lyckats få tillgång till brevkorrespondensen mellan far och son. I sitt första brev skriver åttaårige Ralf till Max: ”Jag förstår redan svenska. Jag skriver nu ett par svenska ord. Tack = Danke. Undergång = Untergang. Hem = Heim”. Max dog i Buchenwald 1944. Trots att Ralf nu var både statslös och föräldralös skulle det dröja till 1969 innan svenska staten gick med på att naturalisera honom. Anderssons skriver fram händelseförloppen med en saklig journalists objektiva prosa. Det fungerar utmärkt. Stoffet är så dramatiskt i sig själv att det inte behöver förstärkas ytterligare. Boken manar till eftertanke. Förstås kring dagens nygamla hårdföra flyktingpolitik och de tysta konsekvenser den för med sig. Men även kring dagens politiska läge. På grund av Israels övervåld under kriget mot Hamas sprids nu i vissa kretsar bilden att Israel är ett västimperialistiskt kolonialt projekt. Som om Israel inte alls var en direkt konsekvens av den mycket dyrköpta läxa Europas judar tvingades dra av Förintelsen: att judar inte är helt säkra någonstans utan ett eget land. För att ingen vill ha dem. Stundom kan jag sakna författarens egen röst. Andersson gör inga stora försök att ge sin bild av varför såväl svenska lagstiftare som tjänstemän skickade tillbaka så många judar in i döden. Berodde det på antisemitiska böjelser? Aningslösa makthavare? Här är svaren få

Recension: De avvisade av Christoph Andersson