Ett av Sveriges och Europas nyårslöften borde vara att ta Taiwan på större allvar som en oumbärlig partner, skriver Simona Mohamsson, kandidat till Europaparlamentet (L). Julkänslan är lågmäld här i Taipei samtidigt som all uppmärksamhet riktas mot det stundande president- och parlamentsvalet. Partierna har pyntat bussar och husfasader, och kandidater besöker nattmarknader för att skandera sina löften i megafoner till nyfikna foodies och hungriga middagsgäster. Taiwan är till ytan ungefär lika stort som Småland, men med sin historia och en befolkning på 23,5 miljoner har landet blivit ett geopolitiskt slagträ i kampen mellan demokrati och diktatur. I en anonym trappuppgång på en av de mest pulserande gatorna i Taipei ligger bokaffären Causeway Bay Books Taiwan. Tidigare låg bokaffären i en lika anonym trappuppgång i Hongkong, när det fortfarande var en demokrati. I dag är staden uppslukad av Kinas kommunistparti. Lägenheten, fylld av böcker och med samma namn som bokaffären i Hongkong, påminner om den fängslade svensken och göteborgaren Gui Minhai. 2024 är ett supervalår, mer än halva jordens befolkning kommer att gå till valurnorna. Redan den 13 januari går taiwaneserna till vallokalerna. Vissa vi träffar beskriver valet som ett ödesval mellan fred och krig. Hur ska en stolt demokrati kunna hantera ungdomars konsumtion av kinesiskt ägda Tiktok utan ett förbud, och hur ska man tala om desinformation utan att göra avkall på yttrandefriheten? Realiteten är att här är Kinas kommunistparti ett dagligt hot mot Taiwans självbestämmande och självständighet. Taiwanesiska myndigheter säger att landet utsätts för 20 till 40 miljoner kinesiska cyberattacker varje månad. Kina flexar även sina muskler genom återkommande kränkningar av taiwanesiskt vatten och luftrum. Med 2024 i antågande är det dags att omvärlden ser Taiwan för just vad det är: en frontlinje för demokrati med ett invasionshot från Kina. Alldeles för länge har Sverige och Europa underskattat Taiwans viktiga betydelse medan hotet från ett alltmer aggressivt Kina tilltar. Ett av Sveriges och Europas nyårslöften borde vara att ta Taiwan på större allvar som en oumbärlig partner i en tid då vi behöver våra demokratiska vänner mer än någonsin. Simona Mohamsson, kandidat till Europaparlamentet (L)

Simona Mohamsson: Taiwan behöver Europas stöd


Roy Jacobsens porträtt av ett gäng pojkar i det ockuperade Oslo är oväntat varmt och hjärtligt – men lite mer tyngd i berättandet hade inte skadat, tycker Therese Eriksson. Kanske är det en oförklarlig association till Cornelis gamla dänga ”Turistens klagan”, den om ungarna på Karl Johan som ”låter starka och fina som bara ungar kan”, som gör att jag läser Roy Jacobsens ”De ovärdiga” som en hjärtlig och rätt ljus roman. Det är märkligt, för den här berättelsen om ett gäng ungar som växer upp i fattiga Oslokvarter under den tyska ockupationen och efterkrigstid, är i många hänseenden mörk och rå. Men Jacobsen har, med sin omsorg om sina romanfigurer, en förmåga att sprida värme i sina romaner oavsett vilka hemskheter de skildrar. Carl, Olav och Roar – och deras syskon och vänner – lever alla under svåra förhållanden under och efter kriget. Samtidigt finns något uppsluppet över Jacobsens skildring, en godmodighet som både är barndomens helt naturligt, och ett slags nödvändighetens kultur i den tillvaro de befinner sig. Fattigdomen tvingar grabbarna till kreativa lösningar för att klara sitt eget och familjernas uppehälle; då och då går de i skolan, men merparten av tiden ägnas åt att stjäla från mer bemedlade landsmän eller direkt från tyska ockupationsmakten. De utsätter sig ständigt för nya risker alltmedan kriget sliter sönder deras familjer på olika sätt. Föräldrar lämnar, av fri vilja eller av tvång oåterkalleligt, sina ungar vind för våg och de får växa upp obarmhärtigt snabbt – om de klarar sig. På sätt och vis är ”De ovärdiga” ett slags släkting till Roy Jacobsens romanserie om den nordnorska ön Barrøya, där den fjärde och senaste romanen ”Bara en mor” utspelar sig i tiden efter andra världskrigets slut och där såren fortfarande är färska; när huvudpersonen Ingrid tar sig an en tyskunge efter att hans mor flytt landet, är det inte precis okomplicerat. Med såväl romansviten om Barrøya som ”De ovärdiga” skildrar Jacobsen Norge under och efter ockupationen, men i ”De ovärdiga” blir tematiken mer framträdande och vardagen under kriget det som står i centrum. Genom att omväxlande berätta Carls, Olavs och Roars historier (ibland skriver Jacobsen också ur andras perspektiv, men dessa tre är romanens huvudpersoner), tecknar han en bild av en liten och rätt sluten värld men med många facetter. ”De ovärdiga” är dock huvudsakligen en stadsroman, och skiljer sig därmed väsentligt från Barrøya-romanerna där den karga, vindpinade skärgårdsmiljön är en centralgestalt i egen rätt. I ”De ovärdiga” är Oslokvarteren mest en kuliss, och jag saknar den passion för omgivningarna som Jacobsens skildringar av Nordnorge har, liksom den som finns i romanen han skrivit tillsammans med sin hustru Anneliese Pitz, ”Mannen som älskade Sibirien”. Däremot finns hos människorna i ”De ovärdiga”, precis som hos vetenskapsmannen och äventyraren Fritz Dörries i ”Mannen som älskade Sibirien”, en dubbelhet som gör dem till intressanta och sammansatta romanfigurer. Dörries tog sig fram i Sibirien med en märklig blandning av bevara och skövla, upptäcka och döda. Och grabbarna i ”De ovärdiga” pendlar i sin tur mellan stark ansvarskänsla och råkall hänsynslöshet, som gör att jag som läsare ömsom ömmar för dem och ömsom ryggar tillbaka. Särskilt påtagligt blir det i skildringen av Roar, pojken som inte har samma fysiska eller sociala självklarhet som Carl och Olav, och vars lott i livet är brutal på ett sätt som skiljer sig från de andras

Recension: Roy Jacobsens De ovärdiga är oväntat hjärtlig


L vill möta växande utsatthet med att införa den kontroversiella boformen ”social housing”. Samtidigt kämpar partiet för marknadshyror. ”Det här ska inte ses som ett sätt att införa fri hyressättning”, säger Jakob Olofsgård (L).  Jul och nyår var högtiderna när många sökte sig till Jakob Olofsgårds kyrka i hans tidigare liv som frikyrkopastor. Människor som av olika anledningar inte hade något hem eller som inte ville vara hemma.  – I synnerhet de våldsutsatta kvinnorna. De ville bara komma bort och inte bo med sin man, men satt fast i boendet. Då försökte man hitta lösningar.  Han talar inte om de som bor på gatan, har missbruksproblematik eller av någon annan anledning hör till de allra mest utsatta. De får ofta hjälp av kommunerna med en bostad. De som Jakob Olofsgård har i fokus räknas inte som riktigt lika utsatta och får enligt honom inte samma hjälp. En grupp som han sett har växt i takt med inflationen och den ekonomiska vintern tagit ett grepp om Sverige. – Man kan inte hitta sin plats i det vanliga systemet,  utan faller mellan stolarna. Människor söker sig till civilsamhället för att det finns ett mellanrum och ett tomrum. Där är det jätteviktigt med ett civilsamhälle som går in och täpper. Men det här visar på något som jag alltid sett, att det finns någonting som inte fungerar och som inte har fungerat på länge i Sverige.  För att möta behovet håller Stockholms Stadsmission på att bygga ett eget hus i Farsta utanför Stockholm, som ska erbjuda lägenheter till sådana som har svårt att hitta bostad på annat sätt. Alltså i princip ett privat social housing-initiativ.  – Civilsamhället sliter och har fullt upp med att lösa det här. Så det är inte bara för att det är jul-helger som det här är aktuellt, utan det är för att den här inflationstiden har gjort att den här gruppen har växt och blivit mycket större. Och att våldet har ökat bland utsatta kvinnor har gjort att detta blir ännu mer aktuellt.  Många länder i Europa har olika former av bostäder avsatta för ekonomiskt svagare grupper, något som brukar kallas social housing. I Sverige ses det som kontroversiellt, ett vanligt argument mot är att det kan vara stigmatiserande med särskilda boenden för fattiga eller på annat sätt utsatta.  Nu vill alltså Liberalerna införa en form av så kallad social housing, som i partiets förslag döpts till behovsbostäder. Det ska inte finnas särskilda hus, utan lägenheter vikta som behovsbostäder i hus som i övrigt består av vanliga hyreslägenheter. De ska fördelas till personer eller hushåll som löper risk för akut hemlöshet, utsätts för våld eller riskerar att utsättas för våld, har svag ekonomi, bor extremt trångt eller har medicinska behov.  För att förmå fastighetsägarna att upplåta lägenheter ska kommunerna kunna ställa krav på att en viss andel av bostäderna, i nybygget eller i befintliga hyreshus, blir behovsbostäder när de säljer mark för bostadsbyggen.  Staten ska också erbjuda förmånliga lån till projekt med en viss andel behovsbostäder. Dessutom ska staten erbjuda hyresgaranti för hyresgäster i behovsbostäder så att hyresvärden kan vara säker på att inte förlora intäkter. I det befintliga beståndet ska hyrorna ligga på samma nivå som i resten av huset när hyresperioden inleds.  I nyproduktioner, där hyrorna kan vara relativt höga på grund av presumtionshyra, ska de som bor i behovsbostäder ha lägre hyra än grannarna. De förmånliga lånen ska ge bostadsbyggaren möjlighet att hålla nere hyran på behovsbostäder.  Liberalerna har fortfarande inte tappat hoppet om vad dom kallar fri hyressättning, och som motståndarna till vänster kallar marknadshyror, i nyproducerade bostäder

Liberalerna vill ha ”social housing” för att möta utsatthet


För en person som är född dövblind är såväl tal som normal teckenspråksanvändning inte något alternativ i ett direkt samtal. Så hur gör dövblinda? De talar med hjälp av känseln. Som bekant brukar medlemmar av vår art typiskt anses ha fem sinnen. För de flesta av oss är hörseln det som primärt används för att konsumera språk, med synen som sekundär kanal för den läsande delen av mänskligheten. Saknar man hörsel (någon promille eller så brukar födas döva) befordras synen istället till huvudkälla genom användandet av teckenspråk. Därmed återstår tre sinnen som rent teoretiskt skulle kunna användas för att ta in verbal kommunikation. Bland dessa lämpar sig doft och smak inget vidare av det enkla skälet att vår biologiska konstitution inte gärna låter oss manipulera dem. Det är knepigt för oss att på beställning producera tallbarrsdoft eller umami även om vi skulle vilja. Då kvarstår i praktiken känseln. Människor av normalgraden känner till att den används av blinda genom att text kan återges i form av punktskrift (även känt som brailleskrift). Men medan detta system fungerar utmärkt för att dela med sig av information, så tillåter det inte realtidsinteraktion i form av regelrätta samtal. Hur konverserar man med hjälp av känseln? Plats på scenen för: taktilt teckenspråk. En mycket liten andel människor är dövblinda. De flesta av dem är födda med enbart den ena funktionsnedsättningen, och har förvärvat den andra under livets gång, men en minoritet inom minoriteten är födda dövblinda. Oavsett vilket blir följden att såväl tal som normal teckenspråksanvändning är uteslutna, och lösningen blir att teckna i händerna. Man fattar alltså tag om samtalspartnern och utför sina tecken inuti dennas händer eller på andra delar av hens kropp. Det som används är normalt inte språk som är unika för ändamålet, utan snarare varianter baserade på befintliga teckenspråk. Vissa anpassningar till det nya mediet krävs förstås – exempelvis kan ju inte mottagaren följa blickar eller pekningar, så istället får hela handpaketet flyttas för att ange riktning och befintlighet, och ibland även sådant som i tal kodas med tonfall. Det är lätt att få för sig att resultatet skulle bli en mycket rudimentär kommunikation, men om nu en del finlir går förlorat, så är det uppenbarligen möjligt att kompensera detta med andra medel. Det mest kända, och kanske klarast lysande beviset på den saken utgörs av amerikanskan Helen Keller (1880–1968), som var dövblind från barnsben. Tillståndet hindrade henne inte från att publicera sin första novell vid elva års ålder och hennes självbiografi gavs ut när hon var 22. Senare i livet blev hon världsberömd som bland annat skribent, handikappaktivist, suffragett, pacifist och socialistisk agitator. Oavsett vad man tror om detaljerna kring den mänskliga språkförmågans medföddhet (ett uråldrigt debattämne), tycks det som om vi i åtminstone någon bemärkelse är födda att uttrycka oss språkligt. Och om en kanal blockeras så pyser språket ut någon annanstans, och det framgångsrika användandet av taktilt teckenspråk utgör ett av flera monument över människans obändiga vilja att kommunicera språkligt oavsett omständigheterna. I idiomatiska uttryck säger vi att folk talar med ”kluven tunga” eller ”med en mun”, men fokuset på munhålan återspeglar bara ett majoritetsval. Ytterst är språk inte så mycket en fråga om vad våra munnar gör som om vad våra hjärnor gör.

Taktilt teckenspråk – så pratar man med hjälp av känseln


Landets ende ekonom håller med vänstersossar! Det hände i skymundan, men 2023 var året då en av de heliga korna i svensk ekonomisk politik började göras redo för den sista vilan. En dryg halvtimme in i podden med det inte så subtila namnet ”Starta pressarna”, när tre stycken vänstersossar babblat på om pengar under ihärdigt hummande från en äldre namnkunnig gäst, når samtalet en smärtpunkt.  – Stora underskott, säger en av vänstersossarna, har ju en tendens att… om de är väl använda så utplånar de ofta sig själva eftersom de skapar tillväxt och skatteintäkter, så det där brukar lösa sig. Då harklar sig gästen till slut: – Nja, där är du nog lite optimistisk, säger han. Men det är väl bra att vi inte är överens om allt, jag var orolig för det nämligen. – Det är nog ingen risk, säger Max Jerneck, han som sagt att statliga underskott försvinner av sig själva. – Säg inte det, svarar Lars Calmfors. För det är Calmfors som är gästen. Calmfors, Lars Anders, han som var och kanske fortfarande är Sveriges enda nationalekonom. I det här landet klarar vi bara av att tänka en tanke i taget, brukar man säga. Jag skulle säga att vi bara klarar av att ha en nationalekonom i taget. En som ska avdöma politiken. Numer är det nog John Hassler som fått det inofficiella jobbet, men i åtminstone trettio år var det Calmfors. Från normpolitikens skapande på 1980-talet över EMU-utredandet och skapandet av alla expertråd med uppdrag att hålla politikerna kort på 1990-talet till den helt dominerande debattpositionen på 2000-talet. Lars Calmfors är en av de centrala skaparna av det som ekonomhistoriker numer kallar ”marknadens tid”. Vår tid. Meningsutbytet i podden pågår i kanske trettio sekunder. Det sker under fniss och i en ton så god att innehållet tycks sakna sprängkraft. I tider av koranbränningar, biltutor till stöd för Hamas, gängkrig och en bombande Putin och bidande Trump, i sådana tider är det svårt att tränga igenom. Det blir den senaste tweeten från någon sverigedemokrat och sedan reaktionerna på det. End of story. År 2023 får väl läggas till handlingarna som ytterligare ett sådant år.  Fast, fnisset i ”Starta pressarna” var kanske den riktiga nyheten. Bara det att Lars Calmfors sitter och diskuterar ett nytt finanspolitiskt ramverk med tre medarbetare på Katalys, en tankesmedja som är så radikal att Magdalena Andersson gått omvägar för att undvika den, bara det är smått revolutionerande. – Jag är ju numer på vänstersidan så jag är glad över att vara här, säger Calmfors. Historien om det finanspolitiska ramverket är på många sätt historien om hur Sverige fattar beslut. Det tillkom i kris, då svenskar är sena i starten men revolutionära när de väl fått upp farten. Per Molander, vid tiden en opolitisk tjänsteman på finansdepartementet, brukar skrivas som upphovsman, även om några samtida politiker fnyser när man påtalar den saken. Jens Henriksson – den radikale skåningen bland Perssons alla brittiskt influerade blairiter – har sagt att han formulerade överskottsmålet med Ingemar Hansson hängande över axeln. En gång på ett mingel ställde jag frågan om upphov till Leif Pagrotsky som genast tillkallade Lars Heikensten och Inga-Britt Ahlenius och sedan blev jag stående där i en timme. Poängen var i alla fall att ramverket fjättrade politiken. Ett utgiftstak, ett överskott över konjunkturcykeln, ett kommunalt balanskrav och en budgetprocess där ramarna låstes innan en massa riksdagsledamöter fick komma in och äska pengar till sina favoritprojekt och lägga till och förhandla. Reglerna infördes 1996. Och sedan blev de kvar. Det är en annan sak svenskar är bra på, att hålla fast vid konsensus

Nilsson: Fnisset i ”Starta pressarna” början på en revolution


En man som via falskt bank-id har lurats på sina fonder får nu krav att betala skatt på en vinst han inte har gjort. På så sätt skapar Skatteverket och brottslingar tillsammans Pomperipossa 2.0, skriver debattörer.  I mars 1976 publicerades den satiriska sagan Pomperipossa i Monismanien i Expressen, författad av Astrid Lindgren. Historien skrevs utifrån Lindgrens upptäckt att hon som egenföretagare betalade en marginalskatt om 102 procent. Sagan ledde till inrikespolitisk debatt, bland annat med vassa replikskiften mellan Lindgren och dåvarande finansminister Gunnar Sträng. Polisens nationella bedrägericentrum, har nyligen meddelat en kraftigt ökad aktivitet för bedrägerier via bank-id. Brottsvinsterna från de här bedrägerierna ökar. Mellan januari och juli i år anmäldes 16 217 så kallade vishingbedrägerier, där bedragare tar kontroll över personers konto genom att lura dem att använda sin telefon på olika sätt. Förra året var siffran 11 627, vilket innebär en ökning på 40 procent. Offren är ofta äldre eller personer med funktionsnedsättning. En följd av ett sådant bedrägeri är förstås att personerna blir av med pengar från sina konton och aldrig får tillbaka dem. Men det kan bli värre än så. Vi har fått erfara en händelse, som vi är rädda för är bara en av många. Det handlar om en person som fick fondandelar sålda av en bedragare som hade lagt säljorder till banken via en bedräglig inloggning med bank-id. Pengarna från försäljningarna landade sedan en kort tid på den bedragnas konto, för att snabbt föras vidare till bedragarnas konto efter inloggning med samma falska bank-id. Händelserna polisanmäldes och polisen verkar ha funnit i vart fall en gärningsman som nu ställs inför rätta. Därmed kunde denna historia ha fått sitt avslut.  Här gör dock Skatteverket entré i denna sorgliga historia. Den bedragna, som vi här kan kalla Karl, fick nämligen i sin deklaration förtryckt en betydande kapitalvinst baserad på bankens mekaniska uppgift om att fonderna som bedragarna sålde, och sedan tog pengarna för, köptes in för klart lägre belopp när Karl fick dessa i gåva av sina släktingar för många år sedan. Att fonderna stigit i värde är ju korrekt, men Karl har ju varken sålt eller fått pengarna från försäljningen! Skatteverket vill trots detta ändå ha 30 procent i skatt på vinsten, och Karl är den som ska betala skatten, anser man. Inte nog med att Karl blivit avlurad sina besparingar. Det faktum att andelarna har ökat i värde genom åren gör alltså att Skatteverket anser att Karl dessutom ska betala skatt på denna värdeökning. Detta innebär att Pomperipossa faktiskt kom billigt undan med endast 102 procent i skatt – bedragarna tog 100 procent av Karl och sen kom Skatteverket och vill ha ytterligare 30 procent i skatt. Då fondernas värde dubblerats genom åren innebär det att Karl blir av med 115 procent av sitt sparande!  Förutom de uppenbart stötande konsekvenserna av Skatteverkets beslut så kan den lagliga grunden för Skatteverkets beslut starkt ifrågasättas. För att beskatta Karl för en kapitalvinst måste nämligen en civilrättsligt giltig avyttring ha skett. Så har inte skett när någon obehörigen med ett falskt bank-id har förmått banken att sälja fondandelarna. Därför är det beslut som drabbade verklighetens Karl nu överklagat till förvaltningsrätten. Skatteverket har vid en förnyad prövning med anledning av överklagandet kommit fram till samma beslut, att Karl ska beskattas.  I dagarna, lagom till jul, kom ett brev från nästa statliga myndighet, Försäkringskassan. Det bostadstillägg Karl tidigare haft dras nu in. Försäkringskassan har nämligen noterat att Karl föregående år hade betydande inkomster av kapital

Lurad på fonder – sen ville Skatteverket ha mer, skriver debattörer


Osten är riven, extrapersonal inkallad och ugnarna går varma inför högtrycket på årets största pizzadag. I dag råder rusning – och Yusuf Bozkurt på Kungsholmen avslöjar vilken variant som är mest populär. – Tio minuter en kvart gäller inte idag, man får räkna med att det tar lite extra tid idag, säger ägaren Yusuf Bozkurt.  På pizzerian Formaggio har personalen laddat upp inför nyårsdagen sedan kvällen innan. Vid sextiden på nyårsafton var alla förberedelserna färdiga. Degar låg på jäsning, skinkan var skivad och osten riven. Allt redo för att ta emot horderna av pizza-sugna kunder.  – Vi har tagit in extrapersonal för att klara trycket idag, det behövs för att hinna med. Till och med min son Mirza är här, han jobbar för första gången idag, berättar Yusuf Bozkurt.  Sextonårige Mirza Bozkurt står mellan pappa Yusuf Bozkurt och farbror Ali Bozkurt och tar beställningar.   – Det är roligt att vara här men rätt stressigt idag, säger Mirza Bozkurt.  Vid tolvtiden ringlar sig kön lång på den familjära pizzerian. Den välbekanta pizzadoften doftar i lokalen. Yusuf Bozkurt småsnackar med stammisar, önskar gott nytt år och tar beställningar på löpande band. I köket jobbas det på för fullt.  Men vilken pizza är egentligen mest populär på nyårsdagen?  Svaret kommer snabbt från pizzabagaren: Kebab-pizzan är onekligen mest populär. Yusuf Bozkurt tror att det är kombinationen av att den är mättande, salt och fet som avgör vinsten. Och såklart vitlökssåsen som toppar pizzan.  – Folk är bakis idag och behöver fett, säger han med ett skratt.  Även klassikerna Capriccosa  och Tropicana drar många beställningar under nyårsdagen.  Att det är årets bästa försäljningsdag för pizzerian Formaggio är det ingen tvekan om. En vanlig dag säljs det runt 150 pizzor. På nyårsdagen är antalet uppe kring 1000 pizzor.  Hinner ni äta nån pizza själva idag?  – Om vi hinner absolut, men vi kommer jobba väldigt hårt idag så det kanske blir en pizza när vi stängt istället.

Årets största pizzadag är kommen – vilken är mest populär?


Elbilarna ska rädda klimatet. Men för att batterierna ska fungera krävs glimmer – en mineral branschen talar tyst om. Aftonbladets team har mött barnen som bryter den på Madagaskar. Och följt spåren från mardrömsgruvan – till elbilarna.  Det finns en nollpunkt där berättelsen börjar. Bortom den slingrande vägen genom kaktussnåren.  Tvärs över sandbankarna till en nästan uttorkad flod, vid ett lågt berg som reser sig som en skugga över en sönderbränd slätt. Tusen mil från Sverige.  24º56’ syd på kartan, 46º24’ öst.  Det blänker nerifrån gruvhålet, som vore det en önskebrunn. Små glittrande partiklar rörs upp i vinden. De fäster sig likt älvstoft på barnen. Mineralen de bryter ingår i klimatomställningen som ska göra världen hållbar, ändå kommer ingen av dem att få äta sig mätt i kväll. Rösten är ljus, nyckelbenen sticker fram under huden. Laha Varivahtse är tretton år, men ser mer ut som åtta. Nu drar han på sig den brandgula pannlampan han delar med syskonen, den enda utrustning de förfogar över vid sidan av hammaren och spettet. Utan handskar eller hjälm, klädd i en tröja som rivits sönder mot bergsväggarna, beger han sig ner i det trånga gruvhålet. – Jag måste jobba. Annars svälter vi ihjäl, säger han. De bara fötterna tar spjärn mot hålets väggar. Han sänker sig ner, ålar sig in i gången och låter sig slukas upp av det svarta. Redan efter några meter blir det svårare att andas. – Det händer att vi svimmar längst nere, säger Laha. Stenen raspar mot armarna. Dammet är överallt. Som vuxen går det inte att komma djupare. Men Lahas lilla kropp kan fortsätta. Han följer pannlampans blåaktiga sken mot brytpunkten: ungefär tio meter ner i urberget och tjugo meter i sidled. I tre år har han jobbat här. Men Laha minns ett annat liv. Så som det var, före katastrofen. De senaste åren har jakten på råvaror blivit allt intensivare på jorden. Land efter land genomsöks efter kobolt, litium, nickel, mangan och andra mineraler som krävs för den gröna omställningen. Från länder som Kongo-Kinshasa kommer larmrop om hur brytningen av batterimineraler leder till tvångsarbete och att människor fördrivs. Här hemma stiftar EU lagar och upprättar förteckningar för att säkra tillgången åt oss. Men bortom de kritiska listorna finns en framtidsmineral som få känner till. En blänkande sten, med en nästan magisk förmåga att isolera el. Glimmer, eller mica som mineralen kallas på engelska, består av tunna aluminiumsilikat som kan skikta sig i skivor. Under lång tid har den använts i allt från billack till glansigt smink. Den finns också i många vardagsprylar som brödrostar, kaffebryggare och mikrovågsugnar. Men det är elbilsboomen som har fått efterfrågan på glimmerisolering att explodera och som fått handeln att varje år omsätta flera miljarder. Till varje fordon går det åt ungefär tio kilo. Glimmern omger batteriet och förhindrar att det fattar eld. Den finns där som ett skyddande hölje. Främlingar släpps sällan fram till gruvorna. Men vi har fått kontakt med en man med släktband härifrån som ordnat en särskild inbjudan. Vi räknar till runt femtio arbetare, varav ett trettiotal är barn. Då har vi inte tagit med de yngsta, fyra- och femåringarna, som går runt på marken och letar småsten. Alla kommer från den närliggande byn Bevia. Laha Varivahtse kommer upp igen. Andfådd, med ett lager av damm över den svettiga huden. Han tar några klunkar vatten och blickar ut över gruvområdet, en samling gropar längs sluttningen utan någon form av inhägnad. Ögonen är blanka och matta. Den tomma magen tar ut sin rätt

Så hackar barn fram mineraler till elbilar


Välutbildade med höga inkomster lever nästan sex år längre. Samtidigt behöver lågutbildade betydligt mer och dyrare sjukvård under sina kortare liv, visar ny forskning. Särskilt fattiga kvinnor. Sussie Hellsten är 82 år och bor i Kärrtorp. Under sitt liv har hon jobbat som barnsköterska, sedan på kontor, och hon har fyra barn. Bakom sig har hon en lång vårdhistorik med typ 2-diabetes, KOL och högt blodtryck. Dessutom en höftledsoperation, en axelprotes och sedan en handskada som kräver mycket rehab och sjukgymnastik. – I mitt liv har det varit, och är, väldigt mycket som kretsar kring sjukvården och en massa kontroller. Om det funkar beror nog mest på hur bra man är på att ta för sig, säger hon.  Att så kallade socioekonomiska faktorer spelar roll för hur länge man lever är känt sedan tidigare. Det kan handla om fem–sex extra år tack vare en lägre sjuklighet för den med eftergymnasial utbildning och höga inkomster. Men hur mycket kostar egentligen en svensk sjukvården under sin livstid? För första gången har nu forskare räknat ut det. Och det är inte de som lever längst som kostar vården mest. Lågutbildade behöver mer vård Ny forskning från universiteten i Örebro och Göteborg visar nämligen att den femtedel av befolkningen som har de lägsta inkomsterna behöver mer och dyrare sjukvård under sin livstid. Trots att de lever ett många år kortare liv. De har högre sjuklighet och fler så kallade vårdepisoder än andra. – Hälsan påverkar förstås vilket behov man har av sjukvård. Där vet vi att grupper med låga inkomster och låg utbildning har en sämre generell hälsa, större sjuklighet och högre dödlighet. Och då är det inte konstigt att de behöver mer sjukvård, säger Naimi Johansson, hälsoekonom och forskningshandledare vid Universitetssjukvårdens forskningscentrum i Örebro.  Hon har gjort studien tillsammans med Stephanie Fledsberg, hälsoekonom  vid Sahlgrenska universitetssjukhuset och Mikael Svensson, professor vid Sahlgrenska akademin i Göteborg. – Samtidigt är det en grupp som kan ha det svårare att ta sig fram i vården, och de erbjuds kanske inte alltid rätt vård direkt. Det kan uppstå skillnader om man vet var man ska söka vård, att man kan beskriva sina symtom för att komma till rätt ställe, att man är förtrogen med vårdsystemet och kan ta för sig. En längre utbildning gör att man tenderar att vara välinformerad och vet hur man ska ställa krav, säger Naimi Johansson. De med lägst inkomster dyrast  Men de två forskarna har också översatt användandet av sjukvård i ekonomiska termer. Då visar det sig att gruppen med lägst inkomster har nästan 20 procent högre vårdkostnader under sina kortare liv. Störst är gapet mellan 45 och 60 år. Då är vården i genomsnitt nästan dubbelt så dyr hos den som hade lägst inkomster jämfört med höginkomsttagaren. Hos de allra äldsta, de över 80 år, är det däremot omvänt så att vården kostade mest för höginkomsttagarna. – Med vårt livstidsperspektiv kan vi summera hur mycket sjukvård man behövt och vad det sammanlagt kostat i fem olika inkomstgrupper, där vi också tagit hänsyn till skillnader i livslängd. Och då ser vi att gruppen med lägst inkomster sticker ut. Alla andra hade ungefär samma vårdkonsumtion under livet, säger Naimi Johansson. Studien omfattar primärvård, öppen specialiserad vård, slutenvård på sjukhusen och användningen av läkemedel. Här finns tydliga skillnader mellan inkomstgrupperna. Vårdcentralerna används nästan lika mycket av alla grupper medan det skiljer sig åt i den öppna specialistvården och sjukhusvården. – Där drar kostnaderna iväg för de fattigaste

Forskning: Svenskarna som lever längst – och kostar minst


Träningsinfluencern David Haroun går på autopilot, tränar aldrig till hårdrock och gillar amerikanska utegym. Hur ser din träningsvecka ut? – Optimalt tre till fyra styrkepass och två konditionspass. Medeloptimalt tre till fyra styrkepass och ett konditionspass. Hur tränar du när du bara har 15 minuter? – Då kör jag i princip samma upplägg men färre set och lite hårdare, med målet total utmattning. Så att man känner att man är genomtränad helt enkelt. Träningspryl du inte kan vara utan? – Dragremmar är alltid extremt essentiellt, så att man kan hålla i mer vikt när man kör marklyft eller dragövningar för ryggen. Hur tränar du på resa? – Då brukar jag köra lite kortare och effektivare pass, bara för att hålla igång. Och sedan gå ut och ha kul. Mest inspirerande platsen att träna? – Ett skönt gym där det är lite ”go” och lite festmiljö. Eller ett utegym utomlands med bra drag i musiken, som Gold’s Gym i Los Angeles.  Vad har du för musik i lurarna när du tränar? – Allt utom hårdrock. Hård hiphop, arabisk musik och latino. Och om det verkligen gäller blir det ”Eye of the tiger”, haha. Använder du pulsklocka eller annan aktivitetsmätare? – Bara när jag kör konditionsträning, min Applewatch för att ha koll på pulsen. Vilket är ditt hemliga trick som får dig att komma ur soffan och iväg till träningen? – Jag gillar inte att agera på motivation, utan jag har det på autopilot om jag ska vara helt ärlig. Träning är ungefär som att borsta tänderna. Ibland är det inte kul, ibland är det kul, ibland är jag motiverad, ibland är jag inte det. Men det är något man gör helt enkelt. Vad tillåter du dig själv att fuska med? – Om jag känner att oj, jag är väldigt trött i dag och kommer förmodligen inte att prestera så bra, så kanske jag bryter och kör mer effektivt nästa dag i stället. Om det handlar om att jag på riktigt behöver stressa ner. Kan du se att dina träningsvanor någon gång haft ohälsosamma inslag? – Jaja, hela min träningskarriär började ju så, när jag tävlade inom fitness och hade en jätteohälsosam relation till både träning och mat. Så jag har ju gått från en extrem till att försöka balansera det hela. Den extrema sidan har bra poänger, men den här slappa sidan har ju också bra poänger. Vad gör du när du blir en riktig slacker? – Då slappar jag så hårt som det bara går och gör inte ett skit. Blir en soffpotatis framför tv:n och kanske tar en promenad. Bästa träningstipset du någonsin fått? – Våga vara ful när du tränar. Bästa träningsmaten? – Det här med mat och träning är ingen rymdforskning. Jag äter helt vanlig mat som är proteinrik, fiberrik och näringsrik. Och så äter jag lite för själen också. När var du skadad senast? – Det var när jag vrickade foten för fem år sedan. Eftersom jag inte kunde köra så mycket ståendes blev det en hel del maskiner, benspark och lårcurl. När stod du på toppen av din fysiska förmåga? – Det tycker jag nog att jag gör nu.

Tiktok-profil David Haroun: Bästa träningstipset? Våga vara ful


Efter löften om hämnd genomförde Ryssland på nyårsafton en våg av attacker mot Ukraina. Dagen före angrep Ukraina ryska Belgorod med stor kraft – en signal till tvekande ledare i USA och Europa, enligt Kjell Engelbrekt vid Försvarshögskolan. Under kvällen och natten till nyårsafton gick Ryssland till angrepp med drönare mot staden Charkiv i östra Ukraina. En mängd bostadshus, ett hotell och en förskola ska ha förstörts i attackerna. Ett 20-tal personer har skadats, enligt enligt den lokale guvernören – däribland en medarbetare från den tyska tv-kanalen ZDF. Även mål i Cherson, Mykolajiv och Zaporizjzja har attackerats. På lördagen, före attacken mot Charkiv, genomförde Ukraina ett  drönaranfall mot den ryska staden Belgorod, cirka tre mil från den ukrainska gränsen. 22 personer, däribland tre barn, ska ha blivit dödade, enligt obekräftade ryska uppgifter. ”Denna attack kommer inte att förbli obesvarad”, hotade Kreml i ett uttalande. Det ryska försvarsdepartementet medgav senare att ukrainska raketer skjutits ner och att vrakdelar som slagit ner i staden orsakat förödelsen, enligt danska TV2.  Det ukrainska angreppet mot Belgorod följde i sin tur på fredagens massiva ryska attacker mot flera storstäder i Ukraina. Sammanlagt dödades minst 39 personer under det 18 timmar långa anfallet, rapporterar AP.  Att Ukraina sedan gick till hårt motangrepp mot Belgorod förmedlade en tydlig signal till två olika läger, enligt Kjell Engelbrekt, Rysslandsexpert vid Försvarshögskolan.  – Det var en signal till den egna befolkningen som jag tror krävde ett svar efter den massiva ryska attacken, som inte minst för Kiev var den kraftigaste sedan den fullskaliga invasionen påbörjades för snart två år sedan, säger Engelbrekt.  Men det var också en signal från president Volodymyr Zelenskyj till ledare i USA och Europa som tvekar inför att fortsätta stötta Ukraina ekonomiskt och militärt, tror Engelbrekt. Att kunna orsaka skada bakom fiendelinjen och inte bara vid fronten ger militär trovärdighet. – Ukraina vill visa att man har den här beslutsamheten och att man inte låter sig tryckas tillbaka, säger Engelbrekt. Att ryssvänliga partier i Europa firat valframgångar på senare tid och att Donald Trump stärkt sina aktier inför presidentvalet i USA 2024 ses som orosmoln på himlen för regeringen i Kiev.  Att Ukraina attackerar mål på rysk mark har hänt ett antal gånger under kriget. Men större attacker, som den mot Belgorod, hör inte till vanligheterna. En orsak till det är att många vapensystem från länder i väst donerats till Ukraina med restriktionen att projektiler inte får avfyras mot Ryssland.  Vilken förmåga har Ukraina att genoföra fler attacker som den mot Belgorod? – Man kommer säkert att fortsätta ha den förmågan, framförallt i gränstrakterna. Men det mer intressanta, när man nu har amerikanska Himars och franskt långräckviddsartilleri, är om man lyckas slå även längre bort – som mot Krim och ryska logistiklinjer som löper från Krim längsmed Azovska sjön mot Mariupol. Kommer då veckans intensiva och omfattande luftattacker mellan Ukraina och Ryssland förändra krigsföringen framöver? Försvarsforskaren Kjell Engelbrekt är tveksam. – Jag har svårt att se vad det finns att vinna på ytterligare eskalation. Det som skett handlar nog om ”tit for tat” – alltså besvarande. Jag är heller inte säker på att den ryska sidan insåg att deras stora attack skulle få sådan effekt. Man tänkte nog att det ukrainska luftvärnet skulle kunna överväldigas i några städer, men att det hände på så många håll var nog mer än man väntat sig.

Expert om attacken mot Belgorod: ”Ukraina vill visa beslutsamhet”


20 år i Berlin fick Lotta Lundberg att förändras. Hon blev mer svensk. Men inget land  förändras så snabbt och drastiskt som Sverige just nu. Ska hon känna igen sig när hon nu flyttar hem? Det första som slår mig när jag anländer till Sverige är att människor här är snälla. Ja, de är så snälla att jag blir gråtmild. Jag frågar efter en julklapp som affären inte har och damen – säger man fortfarande damen? – bakom disken googlar helt på eget initiativ ett alternativ i en annan butik, taxichauffören kör långsamt för att jag ber honom om det och jag får ställa min resväska i en Seven Eleven-butik medan jag går och uträttar några ärenden innan bussen går. Det är snällt. Tänker man på att det inträffar strax före jul är det jättesnällt. Jag är en hemvändare som vill berätta vad 20 år i Tyskland lärt mig om Tyskland. Men inser snabbt att jag måste göra en annan paketering. Jag har redan hunnit med ett par middagar och noterat att jag får berätta i max fem minuter om det. Sedan tröttnar folk. Oss emellan: folk skiter i Tyskland. Och de som är intresserade kan alltid mer – och talar gärna om det. Så om jag över huvud taget ska få någon intresserad måste det handla om vad 20 år i Tyskland lärt mig om Sverige. Jag börjar med att träna på att skriva en självupptagen text, som handlar om mig där jag använder ordet jag så ofta jag kan, så som man verkar göra i Sverige. Tidigare har det varit en dygd att länge fundera på omskrivningar, göra mina iakttagelser allmängiltiga, skydda det privata. Nu kör jag så jag ryker. Fråga vilken invandrare som helst och de kan berätta om hur högt priset på integration är. Jag gör ett försök att anpassa mig. Till det svenska. Det självupplevda. Det är väldigt ambivalent. Fråga vilken invandrare som helst – säger man fortfarande invandrare? – och de kan berätta om hur högt priset på integration är. Att det bara är gradskillnader mellan assimilering, integrering och nivellering. Stick inte ut. Utan göm dig i flocken. Under ett sådant tryck, långt hemifrån, är det lätt att radikaliseras. Även jag radikaliserades under mina 20 år i Tyskland. Gjorde saker som jag aldrig tidigare gjort: sjöng ”Kungssången” på valborgsmässoafton, lärde kritiskt tänkande tyska journalister att bära haklapp och suga på en kräftstjärt, funderade på att köpa folkdräkt och försökte få författarvänner att lyssna på kyrkklockorna på nyårsafton – att vi skulle samlas kring Esaias Tegnérs dikt ”Det eviga”. Att föreslå att alla gör samma sak samtidigt är alltid suspekt i Berlin. Det var svårt av två skäl. • Att samlas är över huvud taget komplicerat i Berlin. • Att föreslå att alla gör samma sak samtidigt är alltid suspekt i Berlin. Förmodligen eftersom man en gång gjorde det, så totalt, är man vaksam nu. Nästan paranoid. Hon får stå där själv och lyssna på sina klockor, säger de. Vi smäller hellre smällare. Överröstar de svenska domkyrkorna. Om jag hade varit lättkränkt hade jag haft det svårt. Under nyårsnatten verkar berlinarna bearbeta kriget. Fyrverkerierna har lett till att stans hundar forslas ut på svindyra pensionat i Brandenburg och jag har gömt mig i ett kloster de senaste åren. Men nu kommer jag hem till ett land, där man i frågesporter kan kokettera med kunskapsluckor. Men nu kommer jag hem till ett land, där man i frågesporter kan kokettera med – eller vad de nu gör – att deras kunskapsluckor kan motiveras med att de inte var födda. Jag vet inte, det var före min tid, kan svaret lyda. Hej då, Napoleonkrig, romarriken och Esaias Tegnér

Lotta Lundberg: Jag radikaliserades under åren i Berlin.


Margrethe II av Danmark abdikerar, meddelar hon i sitt nyårstal. Snart blir kronprins Fredrik kung av Danmark. ”Min förhoppning är ett det nya kungaparet ska mötas med samma tillit och hängivenhet som jag”, säger drottning Margrethe.  Drottning Margrethe II tillträdde tronen 14 januari 1972. Efter 52 år väljer hon nu att tacka för sig. Den 14 januari ska kronprins Fredrik, 55, ta över och bli kung av Danmark. Hans hustru Mary blir då drottning. Beslutet att abdikera har successivt växt fram, berättade den 83-åriga monarken.  – Tiden sliter och skavankerna blir fler, konstaterar hon. Margrethe genomgick en ryggoperation tidigare i år. Operation var lyckad. Men tankar väcktes. – Operationen gav mig anledning att fundera över framtiden – och om det inte var tid att lämna över ansvaret till nästa generation, fortsatte Margrethe. I slutet av talet förärades drottningen rikliga applåder från publiken som slutit upp vid slottet Amalienborg i Köpenhamn. – Min förhoppning är ett det nya kungaparet ska mötas med samma tillit och hängivenhet som jag, säger Margrethe.  I en kommentar tackar Danmarks statsminister Mette Fredriksen (S) drottningen för att hon "satt ord och känslor på vilka vi är som folk och nation” och varit symbolen för Danmark.  – Å hela befolkningens vägnar vill jag rikta ett hjärtligt tack till Hennes Majestät Drottningen för hennes livslånga engagemang och outtröttliga ansträngningar för kungariket, skriver Fredriksen. Beskedet kom mycket överraskande, säger kungahusexperten Lars Hovbakke Sørensen till danska TV2. – Särskilt då drottningen vid flera tillfällen sagt att hon sitter kvar på sin pinne tills hon trillar av den. Senast en dansk monark abdikerat var när Kristian II lämnade tronen år 1523, enligt Hovbakke Sørensen. Det svenska kungahuset hade på förhand informerats om den danska drottningen.  ”H.M. Drottning Margrethe har personligen talat med och informerat H.M. Konungen om sitt abdikationsbeslut” skriver informationschef Margareta Thorgren till SvD.


Min tro har länge varit att journalister ska vara så transparenta som möjligt. Kan jag fortfarande vara en objektiv politisk kommentator efter mitt senaste beslut? När jag för ett och ett halvt år sedan fick uppdraget som inrikespolitisk kommentator för SvD var det påfallande många i min bekantskapskrets som reagerade på ett liknande sätt: att jag nu kommit ut som moderat. Fortfarande skickar arga läsare mejl till tidningens politiska chefredaktör Tove Lifvendahl om vilken fruktansvärd rekrytering den där Torehammar är. Jag är benägen att hålla med. Jag är kanske världshistoriens sämsta moderata ledarskribent. Vilket är helt lugnt, för det är inte mitt jobb. SvD:s ledarsida ska dels vinna kampen om idéer (liberalkonservatism, marknadsekonomi) samt arbeta för att att dessa förverkligas. Vilket trots ledarsidans ”obunden moderat” oftast betyder att se till att en moderat statsminister intar Rosenbad. Så tecken hamras ut på tangentbord och munljud uttalas i poddar i detta högre syfte. Precis som Aftonbladets ledarsidas huvudfunktion är att få socialdemokrater valda.  Mitt jobb är att analysera och ge kontext åt svensk politik. I bästa fall är jag som den gamla tidens DN-ledare. Ett ”å ena sidan, å andra sidan” som landar i ett sjukt otillfredsställande: världen är komplex med gråskalor! För oss på tidningen är uppdelningen av news och views, nyheter och åsikter, supertydlig. Vi på nyhetssidan ska berätta om världen som den är, de på ledarsidan skriver för att förändra densamma. Samtidigt bidrar digitaliseringen på flera sätt till att grumla denna distinktion. I mobilen dyker alla vi SvD-skribenter upp huller om buller. Små bildbylines som tycker saker, men vi förväntar oss att läsarna ska självklart förstå vilka som är inrikespolitiska kommentatorer och vilka som är ledarskribenter. Nätet har varit gynnsamt för den slagkraftiga opinionsjournalistiken och SvD:s ledarredaktion tillhör de slagkraftigaste. Lena Andersson rattar sina kolumner som en långtradare på det offentliga samtalets motorväg. Med en medvetet tvär gir välter hon den och blockerar samtliga körriktningar i samhällsdebatten i veckor.  Peter Wennblad är som en kamikazepilot på sociala medier, redo att ta ut så många fiender som möjligt innan cancelklockan klämtar för honom. Internt har en del ögonbryn höjts över att jag inte upprätthåller den redaktionella normen av fysiskt avståndstagande till ledarredaktionen. Hur jag planerat yogapass med Paulina Neuding, praktiserat alkoholliberalism med Mattias Svensson eller lekt sicken blås med Fredrik Johansson i personalmatsalen. Ok det sista har inte hänt, även gränslösa har gränser. Vår ledarsida är problematisk ur ett varumärkesperspektiv. De är en sån stark krydda att hela Svenskan riskerar att smaka höger. Det skrämmer bort en del läsare – men ledarsidan är också huvudskälet till att många prenumererar på tidningen.  Vissa ser en historisk cirkel som sluts. Det medieideal om objektivitet och opartiskhet som växte fram under andra halvan av 1900-talet kan ses som en ekonomisk strategi. Pressen levde till stor del på annonser och genom att vara neutral kunde man nå flest ögonpar.  När annonsmarknaden vändes upp och ner av internet så gick tidningarna till sist över till att låta kunderna betala för produkten med digitala prenumerationer. Nu finns det de som varnar för att detta kommer leda till ett åskådningsfjäsk för den som håller i plånboken. Att journalistens roll blir att bekräfta prenumeranternas redan existerande världsbilder, om än med kanske lite tjusigare ord. Då är vi ett litet steg från att få tillbaka den rena partipressen där det inte bara är ledarskribenternas uppdrag att få partister valda – utan hela redaktionens. Sen finns det de som anser att medierna aldrig har varit och aldrig kan vara objektiva

Henrik Torehammar: Jag erkänner – jag gick med i Svenska kyrkan


2024 blir året för månbaser, barnarbete och rejält höjda skatter, i alla fall om man ska tro prognoserna. Men det ska man sällan. Vid den här tiden på året brukar jag söka efter det nya årtalet i gamla pressklipp. Vad trodde man för 10 eller 50 år sedan om det år som nu inleds? Vilka förhoppningar och farhågor knöts till det?  2024 kommer skatterna vara tio procent högre än i dag, förklarade Göran Persson 2004 och såg detta som helt nödvändigt för att klara den framtida välfärden. Men 2024 kommer skattekvoten vara 41 procent, jämfört med 46 procent då. Japan skulle 2024 ta en permanent månbas i bruk. Men i stället är det ett annat rymdimperium som är tillbaka. USA planerar att genomföra den första bemannade månresan sedan 1972. 2024 utspelar sig också den animerade filmdystopin Metropia från 2009. Den skildrar en mörk framtid där de fossila bränslena är uppeldade och Europas tunnelbanenät byggts samman till ett gigantiskt transportsystem, ägt av ett samvetslöst bolag. Men fossila bränslen finns kvar, och Stockholms tunnelbana närmar sig bara i blygsam takt de nya stationerna i Barkarby, Solna och Nacka. En som utförligt funderade kring 2024 var ekonomen Norman Macrae vars ”Rapport från 2024: en kortfattad historia över framtiden 1974–2024” gavs ut av Timbro 1985. Där spekulerades det – riktigt – i att kraftmätningen mellan USA och Sovjet skulle vara övervunnen, men mindre riktigt i att krigen skulle vara avskaffade och barns lönearbete inledas i nioårsåldern. (Därefter skulle man ha ett arbetsuppehåll mellan 23 och 43 för att uppfostra barn.) Sammanfattningsvis slog de flesta av Macraes, Perssons och andras prognoser slint. Precis som det brukar vara.  Framtidens notoriska opålitlighet är en av få säkra spådomar.

Andreas Ericson: 2024 gick inte heller att förutsäga


Ingen rymdfarkost har varit så nära solen som Nasas rymdsond förhoppningsvis kommer att vara i slutet av 2024. ”Det kommer att bli en monumental prestation för hela mänskligheten, säger forskaren Nour Raouafi till BBC.  Om ett år, den 24 december 2024, ska Nasas rymdsond Parker Solar Probe passera solen med den hisnande hastigheten av 195 km/s, vilket motsvarar att flyga från New York till London på mindre än 30 sekunder, rapporterar BBC News. Inget mänskligt skapat föremål kommer att ha rört sig så snabbt och inte heller kommit så nära stjärnan – bara 6,1 miljoner km från solens visuella "yta". – Det kommer att bli en monumental prestation för hela mänskligheten. Detta motsvarar månlandningen 1969, säger Nour Raouafi forskare vid Johns Hopkins University Applied Physics Laboratory till BBC News. Parker Solar Probe skickades upp i augusti 2018 med uppdraget att observera och fotografera solens yttre atmosfär, den så kallade koronan, för att ge mer kunskap om solens egenskaper. Den blev, 2021, den första rymdfarkost som flugit genom koronan. Rymdsonden är nu i omlopp runt solen och samlar in data om solvinden, laddade partiklar och starka magnetfält.  Varje omloppsbana för den närmare. Data från Parker ska bidra till att förstå och kanske förutsäga rymdväder, de ständigt skiftande förhållandena i rymdplasmat runt jorden. Rymdvädret kan förändra satelliters banor, förkorta deras livslängd eller störa elektroniken ombord. Strategin är att passera snabbt, göra mätningar av solmiljön med instrument som är placerade bakom en tjock värmesköld. Målet är att få kunskap om solprocesser, bland annat undersöka hur koronan, solens yttre atmosfär, fungerar. Temperaturen vid solens fotosfär, ytan, är ungefär 6 000 grader,  men i solens yttersta atmosfär är mer än en miljon grader. Parker Solar Probe  är uppkallad efter Eugene Parker, den amerikanske fysikern som utarbetade teorin för hur solvinden uppkommer och även hur magnetfält uppkommer och förändras i rymden. När han lade fram sina teorier för över 50 år sedan blev han först ifrågasatt men teorierna kunde senare bekräftas vid observationer med rymdfarkoster.

Nasas rymdsond ska passera solen 24 december 2024


Allt fler väljer alkoholfritt när det är dags för fest. Utbudet och försäljning av alkoholfri öl har exploderat. För det alkoholfria bubblet har det gått trögare. De senaste åren har alkoholfria drycker blivit mer populära i samhället. Till exempel har försäljningen av alkoholfri öl ökat explosionsartat. Plus 1 000 procent på tio år, enligt statistik från Sveriges bryggerier. – Det är en jättetrend när det gäller alkoholfria drycker. Det händer saker hela tiden på det här området. Det finns en stor efterfrågan på alkoholfria drycker i alla segment egentligen, säger SvD:s vinskribent Mikael Mölstad.  Något som inte hängt med lika snabbt är försäljningen av alkoholfritt mousserande vin. När SvD går igenom Systembolagets statistik för de senaste åren över mousserande alkoholfria drycker ligger siffran i princip still strax under 1 miljon liter sålda de senaste fyra åren.  Visserligen har pandemin inträffat under den perioden. Och alkoholfritt mousserande vin säljs också i vanliga matbutiker, men siffran är ändå en fingervisning.  Utbudet är också begränsat. På Systembolaget och i de större matkedjorna finns det idag mellan 20 och 30 alternativ att välja på när det gäller alkoholfritt bubbel. Enligt Mikael Mölstad är alkoholfritt vin, både mousserande och vanligt, efterfrågat. Problemet är att det är svårt att framställa ett bra alkoholfritt vin. – Man måste jäsa till ett riktigt vin först och sedan ta bort alkoholen, och då är konsten att behålla smaken på vinet, säger han och tillägger:  – Alkoholfri öl smakar faktiskt som öl, och det är ju en fördel för de som vill köra och så vidare. Jag vet många vinpersoner som gärna tar en alkoholfri öl i stället. Alkoholfritt bubbel är också fortfarande en liten del av den stora kakan mousserande vin, där systembolaget sålde dryga 24 miljoner liter under fjolåret. Det gäller inte minst inför nyåret. Bara under den sista veckan av 2022 såldes 1,2 miljoner liter mousserande vin - alla kategorier, vilket överträffade den totala försäljningen av alkoholfritt mousserande under hela året föregående år.  Som en annan jämförelse, överskred försäljningen av det bäst säljande mousserande vinet med alkohol - Julià & Navinès Cava Organic Semi Seco, som sålde cirka 1 miljon liter 2022 - den totala försäljningen av alkoholfritt mousserande vin samma år. Några som haft tillväxt är Domaine Wines. Vinleverantörens alkoholfria Richard Juhlin Non Alcoholic Blanc de Blancs  är näst mest populära bland de alkoholfria mousserade som finns på Systembolaget. Totalt såldes 160 000 liter av vinet 2022, jämfört med 94 000 liter året innan. Det kan jämföras med ettan på Systembolagets lista alkoholfritt bubbel, Nozecco som säljer runt 200 000 liter om året. Men även 2023 har försäljningen för Richard Juhlins alkoholfria mousserande ökat ytterligare. Det säger Ewa Wirström, affärsområdeschef för vin hos vinleverantören Domaine Wines. – Vi ser helt klart en växande trend och ökat intresse för mousserande alkoholfritt. Vi har alltid kvalitet i fokus och arbetar aktivt med att utveckla vårt utbud av alkoholfritt, säger Ewa Wirström, som är optimist över utvecklingen. I takt med att intresset för alkoholfria alternativ har vuxit, har försäljningen tagit fart konstaterar hon.  – Det är i dag mer vanligt att när man arrangerar middagar och fester så vill man som värd och värdinna för bjudningen ha goda alkoholfria alternativ som är vuxna i smaken och som passar till mat. Då är mousserande alkoholfritt ett gott alternativ. För Domaine Wines utgör dagligvaruhandeln en växande marknad, men majoriteten av försäljningen för Richard Juhlins alkoholfria mousserande vin sker genom Systembolaget

Alkoholfritt bubbel går trögare på marknaden än andra alternativ


SvD:s Christian Daun mår som bäst när han tränar, träffar vänner och är ute i skogen. Men för det mesta fastnar han i soffan med mobilen. Nu har han en plan för hur nästa år ska bli annorlunda. I somras fick jag ett bekymmersamt sms från en vän och medberoende:  Hej, kompis, Jag har inte velat säga något, men känner att jag måste berätta nu. Under en längre tid har jag inte mått så bra. Jag känner ingen glädje och ser knappt fram emot något. En konstant nedstämd känsla. Jag drar mig undan från folk. Jag vet att du är en av få som kan förstå. Du har också Gardenscapes i ditt liv. Jag har fastnat på bana 6910. Den är omöjlig att klara. Omöjlig! Suttit fast med den i veckor. Säg till när du är där så kan vi hoppa från samma bro. Skämtet, om än ganska mörkt, har sin upprinnelse i en gemensam besatthet. Gardenscapes, ett färgglatt mobilspel, inte olikt Candy Crush, där det gäller att formera objekt antingen horisontellt eller vertikalt för att klara banorna.  De stjärnor man tjänar kan användas i parallellhistorien där spelaren, påhejad av den käcke butlern Austin, försöker restaurera förfallna trädgårdar. Denna uppgift är mest ett nödvändigt ont, men själva grundspelet är djupt beroendeframkallande. Djupt. Härom kvällen föll mina ögon ihop vid elvarycket. Jag hade duktigt nog tränat på utegym tidigare under dagen och var mer än lovligt sovsugen, men så insåg jag att dagens belöning i Gardenscapes endast var 27 minuter bort. Vid midnatt, prick 00.00, uppenbarar sig ett lyckohjul på skärmen. Där kan man vinna hjälpmedel och redskap som gör det lättare att klara banorna. ”Om jag slöscrollar i 27 minuter så kan jag se vilken belöning jag får,” tänkte jag. Givetvis fick jag bonus! Oändligt liv i tre timmar, dessutom några riktigt grymma bomber. Maxflyt ju! Jag klev upp ur sängen, baddade resolut ansiktet i iskallt vatten.  Sedan spelade jag Gardenscapes fram till klockan 02.20. Ungefär var tionde minut jävlades mitt elevrådsordförande-överjag.  För kännedom: Mitt överjag innehar stol 1 i Svenska Akademien och ser inte med blida ögon på företeelser som ”tidsfördriv” eller ”förströelse”.  Jag motade den barske saten i grind med undanflykter: ”Jag måste ju faktiskt bli bättre på att unna mig” och ”om jag är trött i morgon får jag väl bara ta en siesta efter lunchen”. Morgonen därpå vaknade jag med ett ryck klockan 07.44. Mina två barn ska vara klädda, utfodrade och helst även tandborstade när de anländer skolgården senast 08.08 då det ringer in. Det blev ingen harmonisk morgon, men vi klarade det. Vi hann. Väl hemma kände jag att jag hade fått nog. Igen. Spelat bort en tiondel av livet För somliga människor verkar det räcka med att få nog. De blir topp tunnor rasande, topplocket går, och denna katharsis leder till varaktiga beteendeförändringar. Så är det inte för mig. Skaparen måste ha varit på ett osedvanligt nedrigt humör den dag då min ”karaktär” skapades.  Det senaste året har Gardenscapes ätit upp, ja, men säkert en tiondel av min vakna tid.  Om självmord, en överlagd handling som stjäl all ens framtid, är den ultimata tidsstölden, så torde mitt Gardenscapes-spelande åtminstone kunna brottsrubriceras som ett långsamt pågående självdråp. Jag vill inte ens börja räkna på hur många uppbyggliga romanläsningstimmar som spelet har slukat.  Vissa Gardenscapes-stunder har dock varit fina, det ska sägas. Det finns tillfällen då jag inget hellre vill. Särskilt mot slutet av en aktivitetsspäckad barnhelg

Mobilspel: Christian Dauns löfte – sluta med Gardenscapes


Ett enda medlemskap gör det möjligt att träna på hundratals olika gym, yogastudior, simhallar och klättercenter. Men är det värt pengarna? SvD testar. Det är inget gymmen själva skyltar med. Men apparna Bruce och Classpass hävdar att de erbjuder ett smartare sätt att betala för träningen än att bara bli medlem på den stora kedjan eller närmsta kvartersgym. Samtidigt finns ett missnöje bland användarna över höjda priser och försämrade villkor. Bruce och Classpass laddas ner som en app på mobilen, och låter användaren träna fritt på en stor mängd gym och träningsanläggningar.  Du betalar en månadsavgift till appföretaget, som i sin tur ersätter gymmen (och själva behåller en del). Som fitnessvärldens Uber Känns affärsmodellen bekant? Just precis, det handlar om en klassisk tredjepartslösning, ett slags Uber för fitnessvärlden – ännu en bransch som på senare år utmanats av ”disruptiva” digitala innovationer. Vill man gå på gruppträning bokas det direkt i appen, som fungerar som en sorts sökmotor för alla pass hos samtliga anslutna gym och studior. I receptionen skannar du en QR-kod eller anger din bokning och traskar in som vilken medlem som helst. På det hela taget är det en mycket smidig användarupplevelse. Olika aktörer har kommit och gått, just nu finns det två i Sverige: svenskägda Bruce som är den dominerande, och amerikanska Classpass, den internationella jätten som försöker ta sig in på den svenska marknaden. Fram tills helt nyligen har det också funnits en tredje spelare, Swiftr, men de har just köpts upp av Bruce och medlemmarna hänvisas från 1 januari dit. En förändring en del Swiftr-användare är besvikna på, eftersom det blivit dyrare. Stora kedjor står utanför Det är ovanligt att de framgår på de anslutna gymmens hemsidor att man kan betala genom Bruce och Classpass. För dem är apparna något av en huvudvärk. Visserligen kan de få fler att upptäcka gymmen, särskilt de nyöppnade och med smalare inriktning. Det är också ett sätt att fylla upp platser på pass som ändå inte är fullbokade. Men gymmen förlorar också kontrollen över kunderna, och riskerar att göra sina egna medlemmar missnöjda eftersom appanvändarna kan få lägre priser. Men i slutändan är det få som vågar stå utanför. Av de stora gymkedjorna är dock bara Friskis & Svettis, STC och Itrim tillgängliga (och endast på Bruce). Men det behöver egentligen inte vara ett problem för konsumenterna. I stället för 70 olika Sats-filialer får du tillgång till över dubbelt så många andra gym. I Stockholm är exempelvis en rad väletablerade namn som Delta, W8 och House of Shapes representerade i båda apparna. En stor fördel med apparna är att de har ett betydligt bredare utbud än bara ”vanliga” gym. I medlemskapen ingår även bland annat yoga- och pilatesstudior, klättercenter, crossfitboxar, boxningsklubbar, simhallar och padelbanor. Kostnad: För några år sedan uppfattades Bruce som ett ekonomiskt alternativ, uppskattat av exempelvis studenter. Men priserna har höjts och villkoren ändrats, till visst missnöje. I dag finns tre olika ”nivåer”: En månads uppsägningstid. Bruce har även ett kreditsystem som fungerar som klippkort, där man i stället för månadsavgift köper ”krediter” som sedan dras av vid varje besök. För den som inte tränar så ofta är det ett bra alternativ – krediterna, som köps för valfri klumpsumma, gäller ett helt år. Tillgänglighet: Ett tak möjliggör max åtta besök per månad på samma anläggning, på en del ställen så få som fyra. Vissa gym släpper bara en mindre kvot av sina pass till Bruce-användare – och på en del ställen är de mest attraktiva tiderna inte möjliga att boka alls

Bruce eller Classpass, vilken app är bäst? – SvD guidar


Det blev ett händelserikt år, 2023. Ledarredaktionen sammanställer de händelser som lämnat störst avtryck. Årets… Abort Den polska befolkningen valde bort en oönskad regering, och snart ryker även Lag och rättvisas långtgående abortförbud. Avsågade gren ”Kan du inte göra något med pinnar?” föreslog Muharrem Demiroks pressekreterare i ett försök att ge det gamla bondeförbundets nyvalde partiledare en lantligare profil. Bantning Efter sensitivitetsläsning av Roald Dahls barnböcker var inga karaktärer längre feta, ej heller mödrar eller fäder, eller fula. Dystra trend Sjutton år i rad har grundläggande friheter i världen krympts mer än de utökats, konstaterade Freedom House. Mycket talar tyvärr för att 2023 var det 18:e året med krympande frihet. Dåliga ursäkt Magdalena Andersson skyllde Socialdemokraternas migrationspolitik fram till 2015 på ”samhällsklimatet”. Efterlysta Internationella brottmålsdomstolen i Haag utfärdade en arresteringsorder mot Vladimir Putin, som anklagas för krigsbrott begångna under Rysslands pågående invasion av Ukraina. Festtillfälle Den 1 juli avskaffades kravet på tillstånd för att arrangera offentlig dans. Fyrtioårsfirande 4 oktoberrörelsen, vars demonstrationer och opinionsbildning mot löntagarfonder så småningom ledde till att de avskaffades. Förlust Två svenskar som följde fotbollslandslaget till bortamatchen i Belgien fick på grund av en islamistisk terrorist aldrig komma hem igen. Hundraåring som klev ut genom fönstret och försvann Henry Kissinger (1923–2023), nationell säkerhetsrådgivare 1969–1975 och utrikesminister 1973–1977. Härdsmälta Tyskland avvecklade sina sista kärnreaktorer och ersatte dem med kolkraftverk. Härva S i Botkyrka röstade bort sitt eget kommunalråd när hon agerade mot ABF:s fiffel med skattepengar och att gängkriminella uppehöll sig i förbundets lokaler. Idiotmagnet Koranbränning. Både som protestform och för den ofta överilade och oproportionerliga responsen. Jubileum Två kungliga märkesår har högtidlighållits. H.M. Konungen firade 50 år som Sveriges statschef. Och för 500 år sedan valdes Gustav Vasa till kung i Sverige. Kollektiva uppvaknande Antisemitismens utbredning i Sverige – och i hela västvärlden. Krönika Lena Andersson skärskådade oppositionens hycklande retorik om hungrande barn i ett land där mättande mat är billigt (SvD 20/5). Kröning Kung Charles III av Storbritannien och Camilla av Storbritannien kröntes till kung och drottning av ärkebiskopen av Canterbury i Westminster Abbey. Lättnad De välfyllda gaslagren i Europa – och de lägre elpriserna i Sverige. Medlemskap Finland blev officiellt medlem i försvarsalliansen Nato. Myteri Wagnerledaren Jevgenij Prigozjin tågade vid midsommar mot Moskva med sina trupper. Okunskap Hovrätten för västra Sverige, som i ett våldtäktsmål behövde använda ett lexikon för att (miss)förstå innebörden av ordet ”snippa”. Den galna domen revs senare upp av Högsta domstolen. Ondska Terrorattentatet mot Israel den 7 oktober, där över tusen människor mördades och över hundra kidnappades i attacker mot civila, står ut även ett mörkt år. Ordförande Sverige uppfyllde sitt åtagande som ordförande i EU under första halvåret med den äran. Pedagogiska utmaning Kommissionär Ylva Johansson kunde i Ledarredaktionens podd (23/3) inte förklara hur kryptering skulle fungera ihop med massövervakningsförslaget chat control. Pekpinne Socialstyrelsen sänkte gränsen för drickande utan hälsorisk till max fyra små öl per kväll, även för män. Pissbeslut Masstester av kroppsvätskor förekommer inte i andra länder och slukar polisresurser. Det svenska förbudet mot bruk och innehav av narkotika har inte fungerat, visade ESO-rapporten ”Bruk och straff”

SvD:s ledarsida listar de viktigaste händelserna 2023


Skambud, en extremt dyr villa och en marknad som frös till is. SvD listar sju snackisar från bostadsmarknaden 2023 – och ett namn vars budskap alla lyssnade extra noga till. Svenskarna behöver lära sig att lägga skambud. Det rådet från Günther Mårder väckte ett extremt intresse bland många SvD-läsare. Ordet ”skambud” sa också något om den svåra bostadsmarknaden 2023.  ”Det gäller att på ett elegant sätt punktera säljarens uppblåsta syn på värdet” men ”skambudet får förstås inte vara så lågt att det blir en förolämpning, sa Mårder och gav konkreta råd.  – Börja med att göra en faktabaserad beskrivning av objektet utifrån nyckeltal och gör din egen värdering. Det kan innebära till exempel 85 procent av det tidigare marknadspriset på 100 procent, sa Mårder som rekommenderade att man sedan försöker mötas på mitten.   Men Günther Mårder fick också snabbt mothugg från mäklaren Anna Ski. ”Min bild är att skambud bara gör säljarna sura” var hennes reaktion.  Under 2023 blev ”det nya normala” att sälja sin gamla bostad innan man köper ny. Det såg man hos Hemnet där löpande enkäter visar att ett stort trendskifte inleddes hösten 2022.  Hemnets marknadsanalytiker Erik Holmberg satte nyligen siffror på denna väldiga marknadsförändring: Andra halvåret 2023 uppgav 67 procent av spekulanterna att de säljer först, medan 33 procent uppgav att de köper först.  Innan räntan steg var det precis tvärt om under många år. Till exempel uppgav 66 procent av Hemnets besökare i en enkät 2017 att de köpte innan de sålde, medan 34 procent ville sälja först.  Det nya beteendet har revolutionerat bostadsmarknaden med lägre omsättning och längre säljtider.  – 2023 var ett år av paradoxer, osäkerhet och försiktighet, säger Erik Holmberg. 2023 var året då många pratade om de stigande boräntorna och intresset för Riksbankens räntebesked nådde nya nivåer.  Klart är att högre boendekostnader har blivit mycket kännbara för många hushåll. Enbart genom Riksbankens räntehöjningar hamnade de rörliga boräntorna 2023 fyra till fem gånger högre än före Rysslands invasion av Ukraina. Så sent som hösten 2021 hade många hushåll lånat till drygt 1 procent i ränta. När SCB:s senaste statistik kom i slutet av december var snitträntan på ett rörligt bolån 4,89 procent. Den positiva nyheten är förstås att långräntorna började falla tillbaka i slutet av 2023. Och att det åter går att få ränta på sparkonton, också hos storbanker.  På höstkanten började många andas ut. En krasch på bostadsmarknaden kändes inte längre så trolig.  Ett mera udda bevis för den tesen var att Abba-stjärnan Björn Ulvaeus hade lyckats sälja sin villa för 248 miljoner kronor.  Det handlade förstås inte om vilket hus som helst. ”Villa Vågaskär” är en fastighet med privat bro från Strandvägen i Djursholm som Björn Ulvaeus och hans dåvarande fru hade köpt för 14 miljoner 1995.   Det nya priset var alltså en kvarts miljard när villan såldes vidare till fastighetsmiljardären André Åkerlund. Ingen talade längre om ”bostaden som bankomat”. Men när Svensk Mäklarstatistik summerar inte bara 2023 utan även inkluderar prisutvecklingen över nio år, från och med 2015, blir det ändå mycket ljusa siffror för många bostadsägare: Nominellt steg villapriserna med 48 procent och bostadsrättspriserna med 35 procent, varför många fått ett bostadskapital under dessa år.  Det hindrar förstås inte att prisutvecklingen för 2023 isolerat är medioker

Här är sju snackisar från bostadsmarknaden 2023


Det är en tickande bomb att halvautomatiska vapen med militärt utseende säljs via jaktlicens. I händerna på gärningsmän som vill genomföra massmord är dessa vapen mycket farliga och alltför lättillgängliga, skriver polisen Niklas Lindroth.  Sedan augusti 2023 är det tillåtet att använda vapen med militärt utseende för jakt. Jag ser en mycket stor risk med nuvarande reglering men för att hamna rätt i en redan infekterad debatt så vill jag definiera problemet tydligt.  Först behöver jag förklara vem jag är och varför jag tror mig veta vad jag talar om. Jag är före detta vapeninstruktör i både pistol och k-pist inom polisen. Jag är dessutom steg 2-utbildad vilket innebär att jag har grundutbildat polisens vapeninstruktörer. Jag har varit ämnesansvarig polislärare för vapen och taktik på dåvarande distanspolisutbildningen i Borås. Jag är före detta instruktör i taktisk konflikthantering med inriktning vapen och jag har grundutbildat hundratals poliser i hur man ska agera vid pågående dödligt våld (vilket i praktiken innebär skolattacker och terrordåd). Jag har även föreläst om pågående dödligt våld i över tio års tid och har utbildat tusentals lärare och skolpersonal i fenomenet. Jag är också före detta sportskytt och aktiv jägare. Avslutningsvis var jag platschef vid skolattacken i Trollhättan 2015 då en 21-åring mördade tre personer.  Det är alltså inte en oro för att gängkriminella kommer att söka licens på jaktvapen i form av halvautomatiska vapen som ligger till grund att jag skriver det här. De har redan en god tillgång på vapen som det är. Jag jobbar som områdespolis i dagsläget och det råder inga som helst problem, även för mycket unga personer, att få tag på sådana vapen. Det finns ett aktuellt exempel som gäller en 15-åring som har skjutit med en AK-M rakt in i ett radhus (AK-M är en moderniserad version av den ryska automatkarbinen AK47).  Det är inte heller en oro att svenska jägare eller sportskyttar plötsligt ska tappa det och börja skjuta vilt omkring sig som ligger till grund för min oro. Det är utomordentligt ovanligt att jaktvapen används i kriminella sammanhang och ännu mer ovanligt att sportskyttevapen gör det. Det senare är så ovanligt att det kan gå många år mellan de få händelser som har registrerats. Jägare och sportskyttar är generellt mer laglydiga än genomsnittet. De är oftast mycket seriösa och tar sitt intresse på högsta allvar och jagar samt skjuter med etik och högt säkerhetstänkande. Olycksfall är ovanligt med tanke på hur många miljoner skott som avfyras varje år i Sverige av skyttar och jägare. Min oro kommer istället från den sakkunskap jag samlat på mig över tid där jag satt mig in i och studerat situationer med pågående dödligt våld. Det jag sett, återkommande, är ensamma män som sitter framför sina datorer. De har ingen kriminell bakgrund. De har ingen dokumenterad psykisk ohälsa. Men de har misslyckats i livet på något sätt. De har ingen flickvän. De har inget jobb. De har varit med om någon tragedi. De har mobbats och/eller upplever sig utstötta. I den här svarta världen sitter de framför datorn. Där hittar de likasinnade på diverse internetforum. Sen börjar de radikaliseras. Processen till att bli ensamagerande gärningsman är likartad oavsett vilken radikalisering vi talar om: högerextrem, islamistisk eller vänsterextrem. Till slut börjar en plan ta form. En plan som slutar med att man själv förlorar sitt liv. Men det räcker inte. Man vill ”ta så många av dom jävlarna med sig som man kan” innan man själv dör.  Det jag har lärt mig är att de här dåden sällan sker hastigt. De är planerade, ibland i veckor, ibland i månader eller rent av år i förväg. Man är metodisk

Nya jaktvapen kan lätt hamna i fel händer, skriver Niklas Lindroth


De har tusentals visningar, följare och kommentarer på Tiktok. De är lätta att hitta via plattformens egna sökverktyg. Här är tio av de olagliga säjarna av smällare. Utåt sett är budskapet glasklart. Tiktok är inte en plats för olaglig handel eller en svart marknad. Det slås fast i Tiktoks egna riktlinjer. ”Vi är djupt engagerade i att se till att Tiktok är en säker och positiv upplevelse för personer under 18 år”, skriver plattformen.  Handel med reglerade varor, såsom smällare och fyrverkerier, är inte tillåten.  SvD:s granskning visar dock att en stor mängd konton på Tiktok marknadsför och säljer förbjudna smällare, så kallade ”bangers” inför nyårsafton. Detta trots att handeln med fyrverkerier i Sverige är just reglerad. SvD:s reportrar skapade två fiktiva Tiktok-konton, som utgav sig att vara 15 respektive 17 år gamla. Inom loppet av några timmar fick dessa konton erbjudanden om att köpa stora smällare och fyrverkerier av fyra olika Tiktok-säljare.  SvD:s kartläggning har identifierat följande konton, som bryter mot svensk lag såväl som Tiktoks regler.  Marknadsföringsklippet visar en träbyrå fulladdad med fyrverkerier som säljs i Helsingborg. ”Någon som vill köpa”, skriver kontots innehavare.  Klippet har över 4 000 visningar, 182 likes och 48 kommentarer. I direktmeddelande får SvD:s reporter snabbt erbjudande om att köpa ”10 air bombs” för 80 kronor.  Kontots ägare bryr sig inte om ifall köparen är under 18. ”Nej bror jag säljer till alla”, skriver kontot till SvD:s reporter i ett direktmeddelande. Kontot tar kontakt med SvD:s fiktiva 15-åring, efter att ha sett en kommentar som vi till en video på ett annat konto om att vi vill köpa ”bangers”. Han skriver att han har många olika former av olagliga smällare att erbjuda, och att det är okej att vi är under 18 år.  Han vill mötas upp fysiskt i Göteborg för försäljningen och få betalt i kontanter. ”Med cash du får lite rabatt. Hur många paket vill du ha?” Kontot tar kontakt med vår 15-åring genom ett direktmeddelande. ”Tjena vi säljer fyrverkerier om du vill köpa! Såg att du var intresserad!”. I direktmeddelanden får vi en beskrivning av allt vi kan köpa, och vilka smällare som är värst.  Säljaren heter sitt riktiga namn på Tiktok, och vill ha betalt med Swish i förväg. När SvD ringer upp berättar han att han sålt till mellan 300–400 kunder och tjänat 200 000 kronor. De flesta är barn.  SvD:s fiktiva 15-åring tar kontakt med kontot via en kommentar under en av hans videos. Vi skriver att vi vill köpa och att han ska kolla sina direktmeddelanden. Han erbjuder oss att få köpa om vi kan mötas upp och hämta det i staden där han bor.  Att varken vår 15-åring eller personen som kommer och hämtar upp smällarna är över 18 år spelar ingen roll, skriver säljaren.  Kontot har över 11 000 gillamarkeringar på sina klipp. Innehavaren försöker skapa engagemang och få följare genom att lotta ut olika typer av fyrverkerier. ”Gissa vilken fyrverkeri detta är och vinn en sådan :)”, står det i ett av klippen.  Kontot erbjuder smällare i Helsingborg, för 50 kronor plus fraktkostnad. ”Jag vill köpa”, skriver ett anonymt konto i kommentarsfältet. ”Ajjt bror”, svara kontot.  I ett klipp lovas en utlottning av ett fempack ”Thunder king” och en ”dum bum air bomb” bland de som delar klippet till tre vänner, gillar klippet och följer kontot. Ett av kontons videor har fått en varningstext: ”Om du deltar i den här aktiviteten kan det leda till att du eller andra gör sig illa”

Kartläggning: Här är tio säljare av olagliga smällare på Tiktok


Hon hördes från Svappavaara till Saigon. I dag skulle Sara Lidman ha fyllt 100 år. Från sin mammas dödsbädd börjar Karin Smirnoff skriva ett brev till henne. Jo Sara. Jag känner inte dig för du är död och jag lever. Därför börjar jag med din kappa. Det enda verkliga om dig jag kan beskriva, för jag har sett den. Du köper den i Arvidsjaur. Den lär ha suttit perfekt. Så snart du betalat den ger du bort den. ”Här”, säger du, ”ta den du. Inte ska jag gå omkring i så märkvärdiga kläder.” I sängen, på vars fotände jag slängt upp mina fötter för att skriva mer bekvämt, ligger en mamma och dör. Det är den sjätte dagen med vatten utan bröd. Vi turas om att sitta här, barnen, min kusins fru och jag.  Hennes mun är en ökenvandring. Hon bad precis om en fralla med ost. Det är en ren reflex. Vatten, ropar hon, ge mig vatten för vatten är liv liksom ostfralla men kroppen säger något annat. Gör det svårt att svälja, svårt att prata, röra sig och vilja. Mamma är 92. En dag vägrar hon bara att stiga upp, äta eller ta mediciner. Det är inte hennes hjärna som gör valet. Det är kroppen. Den säger: Jag är på slutet nu, låt mig vara. Det är inget som hon själv önskar. Hon kämpar emot med allt hon förmår. Fäktar och svär. Mitt första ord lär ha varit jävlar. Det kan bli mammas sista. Jag flyttar pärmen med stora bokstäver Palliativ vård så hon inte ska se den. Köper proteindrycker, slevar i henne dem med sked. En människa som har en sådan vilja, är den verkligen döende? För en månad sedan åt vi surströmming och sjöng snapsvisor. Hon skrattade åt den enda jag kan: ”Minnet, jag har tappat mitt minne. Är jag ryss eller finne. Kommer inte ihåg. Skål!” Mamma har också tappat minnet, ändå är hon så märkligt närvarande. Känner igen alla som hälsar på. Kan namnet på personalen. Reser sig ur sängen för att falla tillbaka som en säck. Hallå, sjuksköterskan! Svälter ni ihjäl henne eller är det smärtlindringen som gör henne konstig? Nej. Jag undersöker varje möjlighet till återhämtning. ”Du är min korpral, min coach”, väser mamma. ”Nu måste du hjälpa mig”. Jag vet bara inte hur. Kappan är röd och svart. Rak med sidenfoder, breda slag och en överdimensionerad kapuschong. När du drar den över huvudet sticker bara näsan fram. Den packas i styv påse med snören och ingen kan kritisera ett impulsköp. Du har ju pengar. Ärligt förtjänade på hårt skrivarbete. Jag föreställer mig hur du drar fingrarna över bokryggar och undrar hur det gått till. Hur en flicka från Missenträsk lyckats tota ihop berättelser som världen vill läsa och jag förstår dig. Drar fingrar över egna bokryggar och undrar hur det gått till. Med Guds och slumpens hjälp så klart. Inpräntat i vårt gemensamma Västerbottens-dna. För inte är vi väl särskilt bra på att skriva. Det vore att överdriva och skryt ska man akta sig för liksom att bli för glad. I dina dagboksanteckningar läser jag om tvivel och missnöje och tolkar det som besvärjelser. Den som nöjer sig med smulor har lägre fallhöjd. ”Javisst”, säger du till en bekant som beundrande likställer dina ord med musik: ”Mitt språk är säkert bra, men fullständigt oläsbart.” Renskötarna får maka på sig Missenträsk är en isolerad plats. Hit kommer ingen spontant eller bara far förbi men du är större än så, vill mer. Reser bort och blir en annan. När du kommer tillbaka ser du byn med andra ögon. Som det blir när man återvänder. Mina egna bokryggar har modernare snitt

Karin Smirnoff skriver ett brev till författaren Sara Lidman


Smällare är förbjudna i Sverige men på Tiktok säljs de öppet till barn inför nyår. SvD:s granskning visar hur enkelt minderåriga kan få tag på ”bomber” – och hur de lottas ut gratis i utbyte mot likes. ”Jag har airbombs, tårtor, tigerraketer, polska smällare. De polska är riktigt kraftfulla. De smäller vilken brevlåda som helst hahaha.” Så skriver en langare på Tiktok som säljer ”bomber” till barn. Via ett direktmeddelande erbjuds vår fiktiva 15-åring att få köpa kraftfulla smällare importerade från Polen. Säljaren säger att han har massor av ”smått och gott”. Mycket av det han erbjuder är olagligt i Sverige.  Att köparna är minderåriga är inget problem. En annan Tiktok-säljare skriver i ett direktmeddelande att ingen legitimation behövs. ”Nej bror jag säljer till alla ;p” Sedan 2002 finns ett generellt förbud mot att sälja och använda smällare i Sverige.  Men på Tiktok är aktiviteten hög inför nyårsafton. Med hjälp av AI skapade SvD två fiktiga tonåringar, en 15-årig pojke och en 17-årig pojke. Vi använde AI-genererade bilder för att skapa två nya profiler på Tiktok. Vi använde sedan Tiktoks eget sökverktyg för att hitta säljare. SvD:s granskning visar att minst ett tiotal konton på Tiktok har riktat in sig på att sälja olagliga smällare inför nyår. Sökningen ”köpa bangers” öppnade ett smörgåsbord av produkter i appen. Bangers är kraftiga smällare som är olagliga att äga, sälja och använda.  Den första sökträffen är en video där en privatperson visar upp olika former av smällare till salu och priserna. ”Hur gammal måste man va?” undrar en som kommenterar. ”Ingen åldersgräns” skriver säljaren.  I nästa video visar en annan säljare hur man kan sätta ihop de mindre smällarna till en stor. ”Vart får man stubin?” undrar en person i kommentarsfältet. ”Köper av mig” svarar kontoinnehavaren.  Tiktoks algoritm gör att SvD:s fiktiva barn, efter att ha börjat följa ett första säljkonto, tipsas om ytterligare ”föreslagna konton” att följa. Samtliga konton vi tipsas om bedriver olaglig försäljning av smällare och pyroteknik. I videoklipp visar säljarna vad de har till salu. Samma konton lägger också upp videor där de tänder på smällarna och visar vilken effekt de har.  På ett av de konton som Tiktok föreslår att 15-åringen ska följa gör personen en så kallad givaway av ”bangers” till sina följare, det vill säga lottar ut smällare gratis bland de som kommenterar inlägget. Tre personer vinner.

Många konton som säljer olagliga smällare försöker att få ökad synlighet genom att göra just ”giveaways” av smällare. Det är ett marknadsföringsknep som vanligtvis används för att skapa engagemang som leder till ökad synlighet i Tiktoks algoritmer. Säljarna letar också aktivt upp köpare i kommentarsfälten. Någon timme efter att vi skrivit en kommentar om att vi vill köpa ”pang pang” kommer de första direktmeddelandena och följarförfrågningarna. Inom loppet av 12 timmar har fyra försäljare erbjudit sig att sälja smällare till oss, trots att vi skrivit i konversationen att vi är minderåriga.  Det är 15-åringen som får flest erbjudanden om att köpa ”bomber”, som flera säljare kallar smällarna. Två av försäljarna skriver flera gånger och uppmanar 15-åringen att handla. Ju mer smällare 15-åringen köper desto billigare ska det bli. ”Hur blir det? Vi har 30st polska kvar, det mesta säljs av hyfsat fort bara så du vet”, lyder ett direktmeddelande

Tiktok-langare säljer olagliga smällare till barn


Det högerparti vars konservativa idéarv gjorde det bäst skickat att försvara de ömtåliga mönstren har varit bättre på att uttrycka liberala idéer. Snart är det 52 år sedan den kom ut, Stig Strömholms polemiska samhällsanalys ”Sverige 1972. Försök till en lidelsefri betraktelse”. Den som undrar vad S eviga framgång beror på ges här ledtrådar. Och om hans analys stämmer är det inte bara mitten som hjälpt S på traven genom åren, utan också Moderaterna. Vi återkommer till det. Strömholm menar att ett samhälle bygger på det han kallar mönster: ”tänkesätt, vanor och beteenden” som en grupp människor uppvisar med viss varaktighet, och som ofta upprepas. Mönster är trögrörliga och hänger ofta kvar även när omgivningen förändras, som när bondesamhällets sedvänjor levde kvar även när man blivit industriarbetare i stan. Men så finns det också ”idéer”: uttalade föreställningar om fakta eller värderingar. Idéerna bygger på abstraktioner, medan mönstren ofta är konkreta. De ”tänkesätt” som ligger i mönstren är mer oreflekterade än idéerna, till exempel torde det vara ”mycket sällsynt att en tonåring demolerar en cykel på grund av ett komplex av sammanhängande idéer om äganderätten”. Mönster och idéer kan växelverka, men också konkurrera. Och mönstren är svåra motståndare: hur irrationella och idémässigt osammanhängande de än må vara, ger de människor något som idéerna sällan förmår: en känsla av trygghet och i bästa fall ”en smula trivsel i tillvaron”. Men mönstren är också känsliga och svåra att återskapa om de bryts sönder. Mönstren behöver därför vårdas, så lyder Strömholms budskap. De mönster Strömholm beskriver som grunden för ett gott samhälle: ett borgerligt bildningsideal, en måttfull och saklig statsförvaltning, en skola med en elitistisk syn på kunskap, var utrotningshotade redan 1972. Och om tonåringar 1972 demolerade cyklar, demolerar de numera varandra med en ny omfattning på brutaliteten. Ett gammalt mönster där de inte behövde ”sammanhängande idéer” eller hot om långa fängelsestraff för att låta bli att skjuta ihjäl andra har brustit. Och en alltmer stressad politik talar om vikten av sunda ”värderingar”. Men oavsett ordval verkar det ändå vara förlorade mönster som politiken ropar efter, ett försök att med abstrakta idéer återkalla något som till sin natur är organiskt och svårt att sätta ord på. Det är ingen tillfällighet att termen ”vandel” väckte sådan debatt när Tidöpartierna skulle försöka återuppliva ordet i lagboken. Ett typiskt mönsterfenomen, skulle alltså sättas på pränt i en tid där varje detalj avkrävs oantastlig idégrund – klart att det var dömt att misslyckas. 1972 var det två idéer som dominerade Sverige: frigörelse och solidaritet. Inte mycket har hänt alltså, även om idéerna bytt målgrupp – och namn. Numera är det självförverkligande och jämlikhet som gäller. Men oaktat namn är det fortfarande vänstern som lyfter fram solidariteten, medan liberaler koncentrerar sig på frigörelse. Och även om frigörelsen, med dess fokus på individen, kan hamna i konflikt med den kollektivistiska solidariteten, är den paradoxalt nog det hjälpämne som socialismen behöver. I liberalismens frigörelseprojekt ligger att bryta ned de mönster som lägger hinder i vägen för individen. Därmed bryter den också ned de mönster som lägger hinder i vägen för socialismen

Katarina Barrling: M gav S den bästa möjliga gåvan


De finns i tusentals i hela Sverige. Ändå är det få som vet vad ett vårdträd egentligen är. I en ny bok djupdyker författarna i sägner, folktro och fakta om ett besjälat träd – som gör allt annat än vårdar. Träd berör – och upprör.  Almstriden i Kungsträdgården 1971 lever fortfarande färsk i mångas minne. Och  när unga vandaler i höstas sågade ned vad som inte bara var den lilla byn Hexham i Northumberlands stolthet, utan hela Englands älsklingsträd,  Sycamore Gap (även kallat Robin Hood-trädet), gick ett ramaskri genom landet. Ja, i hela världen faktiskt. Här spelades inte bara Robin Hood-filmen ”Prince of thieves” in 1991, det månghundraåriga trädet av arten tysklönn var också ett turistmål och en plats som folk hade fester runt och gifte sig vid. Vad är det egentligen med människan och träden? Finns där en andlig kontakt? Enligt senare års forskning kan träd både känna och tänka, revolutionerande rön som författaren Peter Wohlleben gick på djupet med i ”Trädens hemliga liv” (2016), medan  det på HBO just nu går att se dokumentären ”Trees and other entanglements”, om just människans unika relation till träd. I ”Vårdträdets visdom – svenska vårdträd i folktro och tradition” (Carlssons förlag) gör kultur- och religionshistorikern Eva Carlsson Werle (text) och regissören och scenografen Dag Werle (foto) en gedigen genomgång av vårdträdets hittills ganska okända historia.   Det bildrika materialet är till stora delar empiriskt: Paret har rest genom Sverige i jakten på kvarvarande vårdträd, från Skåne till Västerbotten och många platser däremellan, grävt i lokala hembygdsarkiv och dokumenterat med en mängd fotografier.  Det är en imponerande samling träd vi får ta del av på de knappa 170 sidorna: alm, ask, lind, kastanj, gran, rönn – somliga av dem uppåt 300 år gamla. Så vad är då ett vårdträd?  Ordet vård i detta fall syftar faktiskt inte på omvårdnad, utan på varsel eller en skyddsande. Enligt svensk folktro bodde det osynliga vårdar/”väktare” alternativt tomtar i vårdträdet  som skyddade gården från olycka. Men det var ingen villkorslös kärlek. Det gällde bara så länge trädet inte skadades. Om det däremot idkades åverkan på det så kunde all världens katastrofer drabba familjen på gården, exempelvis svält, sjukdom och förtida död. Vårdträd är alltså inte ett träd som ska vårda oss, utan det är vi som ska vårda trädet. För 100-150 år sedan var dessa vårdträd vanliga i stora delar av landet och planterades antingen mitt framför eller på gaveln till boningshuset som kunde vara allt från ett torp till  en gård, men mer sällan en herrgård eller ett slott. Nu var Sycamore Gap-trädet mig veterligen inte ett vårdträd, men även under våra svenska vårdträds skuggande lövverk arrangerades det förr såväl fest som bröllop. Därtill också  likvakor, får vi veta.  Att plantera ett vårdträd på en central plats, vanligen då mitt på gårdsplanen,  var en självklarhet förr och utöver att skydda mot onda makter fungerade det som en länk mellan generationer: andarnas i det sades vara förfäder till gårdens ägare.  Inte en kvist fick brytas från det och dog det skulle det multna på plats, inte huggas ned. Skedde så  kunde alltså de mest hemska saker hända. I boken återges flera sådana avskräckande berättelser, exempelvis: ”Han högg ned trädet. Samma höst brann ladugården”. Vårdträdet skulle skydda just mot vådeld, orsakad av exempelvis ett blixtnedslag

Recension: Werles Vårdträdets visdom – en rest av svensk magi


De medicinska riskerna bedöms vara små när ett förbud mot kusingifte nu utreds. Men Yasmin ser andra risker. ”Att inte gifta sig med sin kusin är att gifta sig med döden”, säger Yasmin som växt upp i en familj där heder är allt.  Och att gifta sig med sin kusin är också lika med döden, men en mer långsam sådan.  Orden är Yasmins, som egentligen heter något annat och som vill resa, se världen som andra tonåringar. Men hon är rädd. Och fast i en urgammal tradition. Små bestämda rörelser. Ett hastigt leende och en svada som konstant pockar på uppmärksamhet. Hon berättar om sitt liv, sina erfarenheter, sitt mörker, sina drömmar. Äter choklad och dricker smoothie.  Orden smattrar, ibland kommer de ut på engelska. Heter det ”common”? Vännerna skrattar. Yasmin har bestämt sig för att berätta sin historia och behöver stöttning. – Är det okej om min vän är med, hon vet redan allt om mig? Om jag ska snacka, det är lugnt va, eller…? Vi träffas i en inregnad stad i mellersta Sverige. Yasmin har ingen jacka. Hoodien får göra decemberjobbet bäst den kan. Hon rättar till mössan som i sin tur döljer den perfekt formade sjalen, ser min blick och förklarar: – Det är inte religionen om du tror det, det är kulturen som låser in unga tjejer. Många vet inget annat. Och den svenska skolan, vad ska jag säga... De visste men gjorde inget.  Släktingen bestämde allt Yasmin kommer från ett fattigt land i Mellanöstern, men är till största del uppvuxen här. I hennes Sverige fanns ingen frihet, knappt någon som ens med brytning talade svenska och de rättigheter som andra barn har gällde inte för Yasmin.  Hennes mamma led av psykisk ohälsa, pappan lämnade familjen och flyttade till ett annat land och fick många fler barn. Yasmin blev kvar i Sverige och blev mamma till sin mamma, redan som barn.  – Men jag älskar min mamma. Älskar.  Blanka ögon blinkar ivrigt. En bit av chokladbakelsen trilskas. Det blir kladd överallt. Men hon fortsätter berätta. Om släktingen som själv hade flera egna barn och som på eget bevåg trädde in i mammans ställe. Tog över Yasmins liv.  Jag var mer business än ett liv för dom. Hon försökte anpassa sig. Men det var svårt, särskilt eftersom det var vad hon beskriver som ett kärlekslöst hem där hon inte fick vara barn. Och där hon inte hade något egenvärde. – Jag skulle giftas bort med min kusin, det var självklart. Du vet, jag var mer business än ett liv för dem, säger hon. – Det är familjens heder det handlar om, inte mig. Är man en lydig flicka, så kan man bytas mot exempelvis ett uppehållstillstånd om någon i hemlandet vill komma hit.   Hederskontext är knappast något nytt. Inte heller i Sverige. Det var länge sedan hedersförtrycket skördade sitt första publika offer i form av Fadime Şahindal.  Nu över 20 år senare har justitiedepartementet tillsatt en utredning med uppdrag att bland annat ta fram ett redan omstritt förslag till förbud mot äktenskap mellan kusiner. I Norge ligger ett lagförslag om förbud på Folketingets bord.  Kusingiftermål ger mer kontroll När justitieminister Gunnar Strömmer talat om bakgrunden till den svenska utredningen har han resonerat om att det ofta är enkelt att ta tydlig ställning mot förtryck om det utövas av en teokratisk diktatur. Men långt svårare om förtryckaren är en förälder eller släkting.  – Det var aldrig någon som stod upp för mig, när jag växte upp, säger Yasmin. – Jag fick inte göra något. Inte ens gå ut. Allt bestämdes av mina släktingar.  För familjer som anammar en hederskontext gäller det att kontrollera flickors rörelsefrihet så mycket som möjligt, både faktiskt och tankemässigt

Yasmin om kusingifte – berättar om familjens hederskultur under uppväxten


Skandinavien är förebild när mångmiljonstaden Bogota i Colombia ska bli cykelstad. Men det är inte den förorenade luften som är huvudskälet till att stadens politiker satsar på cykelbanor. BOGOTA Tät smog och köer som rör sig i snigelfart, en vanlig syn i Colombias huvudstad. Men idag är luften klar och människor tar sig människor fram på cykel eller till fots. Under snart 50 år har det varit tyst och stilla i mångmiljonstaden Bogota under några timmar varje söndag, i vissa kvarter. Redan 1974 stängdes några av stadens gator av för biltrafik för att Bogotaborna skulle kunna gå, jogga och cykla. – Först var det några få gator, snart några kilometer. Nu stängs mellan 150 och 200 kilometer för biltrafik varje söndag och helgdag, säger Claudia Lopez, borgmästare sedan fyra år tillbaka och från det gröna partiet Alianza Verde. Hon är själv en inbiten cyklist. När hon, som nu, reser runt för att presentera några av stadens utvecklingsprojekt med ett stort pressuppbåd som följe, hänger hennes cykel bakpå bilen – om tillfälle ges för en cykeltur. Flera latinamerikanska städer har tagit efter Bogotas söndagsinitiativ, bland annat Mexiko City och Guatemala city. Men Bogota har något de andra hårt trafikerade och luftförorenade mångmiljonstäderna i Latinamerika saknar: cykelbanor. Meter efter meter började de började byggas på 1990-talet. Nu har staden snart 600 kilometer cykelbana, varav 200 har rullats ut under de fyra år som Lopez styrt.  Men det är inte bara kilometer som räknas, konstaterar infrastrukturforskaren Luis Guzman vid universitetet Los Andes.  Ju lägre inkomst, desto längre väg till jobbet I sin forskning har Guzman korskört en mängd data om Bogotas trafik och cykelinfrastruktur. Olyckor, mängden motorfordon, hastighetsbegränsningar – gata för gata. Varje del av cykelbanan har också klassats utifrån hur säker den är.  Bilden som träder fram är tydlig: ju farligare cykelbanor och högre hastigheter, desto fler cyklister som dör eller skadas i olyckor. – I Bogota görs nu nästan en miljon resor med cykel varje dag. Men det är fortfarande en väldigt farlig stad för cyklister, säger han. Cykelbanor som plötsligt tar slut, som ligger mitt i vägbanan eller där cyklisten måste upp och ner för trottoarkanter, är ständigt förekommande. Kanske viktigare än att bygga nya cykelbanor är att göra dem som finns säkra, påpekar Luis Guzman.  Även om cyklingen får direkta effekter på stadsmiljön, är huvudskälet till att politiker och forskare vill satsa på cykling ett annat: jämlikhet. Luis Guzman pekar på två kartor. Den ena visar var staden är som mest tätbefolkad, den andra var flest jobbar – på exakt motsatt sida. Han ritar pilar, från ena sidan till den andra. – Alla behöver ta sig till samma ställe, hit, vid samma tidpunkt. Och sedan hem igen. Och det medför enorma trafikstockningar. En annan karta visar snittinkomsten per stadsdel – och hur lång resväg människor har. Bilderna är talande. De som har längst till jobbet, ofta upp till två, tre timmar, har lägst snittinkomst. De som tjänar mest, bor nära sina arbeten.  För dem med låg inkomst tar pendlingen alltså tid – och dessutom är kollektivtrafik dyrt. Guzman ringar in de tätbefolkade delarna i ytterkanten av staden. – För dem som bor här är cykeln ett väldigt viktigt transportmedel. Det är också de som använder cykeln mest. Det finns stora incitament att cykla. De kan komma snabbare till jobbet och lägga mindre pengar på transport.  Cyklingen i Bogota ökar år för år – men nästan bara bland män. En knapp femtedel av cyklisterna är kvinnor, och enligt en annan av Luis Guzmans studier väljer kvinnor bort cykling just för att det är osäkert, både sett till olyckor och överfall

Bogota i Colombia blir cykelstad – inspireras av Skandinavien


Huthirebeller fortsätter att beskjuta handelsfartyg i Röda havet, men den USA-ledda säkerhetsstyrkan har skjutit ner flera drönare och missiler. ”Genom den så känner man sig absolut tryggare”, säger vd:n för svenska rederiet Stena Bulk.  Rederijätten Maersk återupptar transporter via Röda havet. Det tillkännagav det danska bolaget på sin hemsida i veckan. Anledningen ska vara framgångar för den USA-ledda koalitionen som varit på plats sedan 18 december, med uppgift att skydda internationella lastfartyg mot eskalerande attacker från Iranstödda Huthirebeller. Även på det svenska rederiet Stena Bulk upplever man att tillståndet förbättrats. – Det eskalerade för några veckor sedan men det känns som att det har minskat de senaste dagarna. Det har varit mindre beskjutningar, säger vd:n Erik Hånell, som tror att effekten är ett resultat av koalitionen som går under namnet Operation Prosperity Guardian. Svenska Stena Bulk fortsätter att använda sig av rutten. Bolaget har dock satt in beväpnade vakter på sina fartyg i området. Detta som en direkt åtgärd mot det upptrappade läget. Erik Hånell uppger att man på Stena Bulk följer situationen nära och att de vakter man har ombord har erfarenhet av liknande situationer. – Det vi har sett är att skyddstyrkan har faktiskt agerat och haft effekt. Och genom den så känner man sig absolut tryggare i situationen, säger vd:n som tror att andra rederier nu kan komma att följa Maersk beslut om att återuppta rutten. Tyska Hpag-Lloyd, konkurrent till Maersk och Stena, bedömer dock ännu läget som för farligt och meddelar att man fortsätter undvika Röda havet, rapporterar BBC. I november spreds en film som visande hur Huthirebeller genomförde en spektakulär bordning av det brittiska fartyget Galaxy Leader. I december eskalerade attackerna ytterligare med raket- och drönarattacker mot flera internationella fartyg, som SvD rapporterat tidigare. Den Iranstödda Huthirörelsen kontrollerar stora delar av Jemen och har hotat att attackera samtliga handelsfartyg som har koppling till Israel – som hämnd mot Israels attacker mot terrorgruppen Hamas i Gaza. Detta  fick fyra av världens fem största rederier att undvika Röda havet. I stället för den sedvanliga genvägen genom Suezkanalen omdirigerades fartygen och tog sikte på att runda Godahoppsudden – en betydande omväg som hotade att påverka hela världsekonomin. USA svarade med att ta initiativ till en skyddsstyrka. Hittills har 20 länder anslutit sig med fartyg och personal som stöd. ”Detta är en internationell utmaning som kräver kollektiv handling”, sa den amerikanske försvarsministern Lloyd Austin i ett uttalande. Danmark och Norge har skickat två respektive tio stabsofficerare till högkvarteret i Bahrain, rapporterar Reuters. Sverige deltar inte i styrkan. USA:s försvarsdepartement uppger att man under tisdagen sköt ner tolv drönare, tre ballistiska sjömålsrobotar och två kryssningsrobotar som avfyrats mot handelstrafik av Huthirörelsen i Jemen. – Trots framgångar är läget fortsatt spänt i området. Vi hoppas definitivt att det ska fortsätta i en riktning som gör att vi kan känna oss tryggare att operera i området där nere, säger Erik Hånell.

Attacker mot handelsfartyg i Röda havet mildras: ”Går åt rätt håll”