15.3.1.2 Placering av vilt- och faunastängsel Markytans utformning i anslutning till stängslets terrängsida bör beaktas, så att den effektiva höjden på stängslet bibehålls, se Figur 15.3.


Regelverk, föreskrifter och allmänna råd

Vinkelformade förändringar från raklinjen innebär en större risk för att djuren tar sig förbi stängslet och bör därför undvikas, se Figur 15.3 .


Figur 15.3 Lämpliga placeringar för att inte minska viltstängslets effektiva höjd Lämpliga placeringar, för att inte minska vilt-/faunastängslets effektiva höjd, i skärning och bank med vinkelutformade förändringar från raklinjen.


Sedan schaktnings- och terrasseringsarbeten avslutats bör slutligt val av stängslets placering bestämmas inför uppsättningen. Placeringen bör göras med hänsyn till god funktion och estetik. Stängslet bör placeras så att det följer terrängen och samspelar med väglinjen så att dess horisontella överkant och variationen i sidled inte varierar för mycket.


Riktningsförändringar ger ett oroligt uttryck och bör därför undvikas. Finns anslutande väg till huvudvägen bör stängslet dras bågformigt från huvudvägen eller så nära det går utifrån terräng- och snöförhållanden och anslutas så tätt som möjligt till anslutande väg vid stängselslut.


Där det är möjligt bör stängsel avslutas genom anslutning till naturliga hinder. Exempel på naturliga hinder är stora broar eller branta bergväggar som i sig omöjliggör passage för viltet.


Begynnelse- och slutpunkt på vilt- och faunastängsel bör anpassas så att överraskningsmomentet mellan fordonsförare och vilt minimeras.


I områden med renskötsel kan det i dialog med samebyn vara aktuellt med indrag av stängsel från huvudväg längs anslutande väg på upp till 50-150 m.


Gångfållor bör undvikas. Om möjligt bör grindar och eventuella fållor kombineras med färist. Grindar nära faunapassager bör undvikas. Grindar för underhåll och inspektion bör vid behov hållas låsta.


Sidogrind kan monteras i anslutning till färist, där frekventa passager förekommer av personer med till exempel funktionsnedsättning, eller ridande på häst.


i närheten av stängselöppningar och stängselslut. Ett lämpligt avstånd mellan ett stängselavslut och ett uthopp är 100–200 m.


där goda förutsättningar finns i terrängen, t.ex. genom att ta till vara på höjdskillnader.  där anläggningens utformning ger möjligheter för djur att oavsiktligt ta sig in på stängslad väg, t ex vid trafikplatser.


vid kända vandringsstråk och sträckor med många viltolyckor.  vid platser där det är långt till närmaste faunapassage. Denna placering lämpar sig då det på dessa platser föreligger en större risk för att djur försöker ta sig in på vägbanan. Placering längs tvåfältsvägar


Vid anslutande sidoväg (trevägskorsning) bör uthopp placeras mitt emot anslutande väg, inom ett sidoavstånd på  < 20 meter från korsningspunkten.


Placering längs mötesseparerade vägar  Vid anslutande sidoväg (trevägskorsning med öppning i mitträcke) bör uthopp placeras mitt emot anslutande väg, inom ett sidoavstånd på  < 20 meter från korsningspunkten.


Vid anslutande sidoväg (trevägskorsning med kontinuerligt mitträcke, så kallad ”höger-höger”) bör ett uthopp placeras längs huvudvägen på vardera sida om korsningen.


Vid trafikplatser och motsvarande komplexa korsningsutformningar, bör en behovsanalys utgöra grund för placering av uthopp. Uthoppet bör utformas med en vertikal, slät stödkonstruktion. Uthoppets utsträckning i längsled bör vara minst 4,0 m om uthoppet är rakt längs stängsellinjen.


Exempel på utformning av uthopp framgår av Figur 15.4. Den övre figuren visar en utformning med ett uppbyggt uthopp där naturliga höjdstöd saknas.


Figur 15.4 Principskiss över konstgjort uthopp i form av uppbyggd ramp med L-stöd (rödmarkerad), sedd från sidan .


Ett uthopp kan också placeras i en innerslänt enligt principerna i Figur 15.5. Stängslet fäst i muren så att det inte blir något mellanrum mellan stängsel och mur.


Figur 15.5 Principskiss över konstgjort uthopp i innerslänt Om risk finns för att större däggdjur kommer in på vägområdet via anslutande väg kan uthopp även anläggas på motsatt sida anslutande väg. Uthoppen utformas så att stängslen fångar upp djuren och leder dem till uthoppen enligt figurerna nedan.


Figur 15.6 Principskiss över uthopp där djuren leds längs stängslet till öppningen. Med lösningar i Figur 15.6 och Figur 15.7 leds djuren bättre fram till uthoppet jämfört med ett uthopp som inte är vinklat mot viltstängslets riktning.


Figur 15.7 Alternativ principskiss över uthopp där djuren leds längs stängslet till öppningen. Jämfört med Figur 15.6 kan lösningen i Figur 15.7 bli billigare men samtidigt kräva något mer utrymme i sidled. Som ett komplement till uthoppen kan man på platser där det finns ökad risk att ren kommer in i vägområdet, t.ex. via en anslutningsväg utan grind, anlägga evakueringsgrindar på motstående sida. Grindarna är tänkta att kunna öppnas för att driva ut renar eller låta dem hitta ut av sig själv. För att evakueringsgrindarna ska kunna öppnas under snöförhållanden utformas de lämpligast som en slangrind där grindens ribbor kan dras åt sidorna för att öppna grinden, se Figur 15.8. Grindens bredd bör vara ca 2-3 meter.


Figur 15.8 Exempel på evakueringslösning i form av så kallad ”Slangrind”. Flera grupper av djur med olika krav på t.ex. skydd kan förväntas använda samma passage. Faunaåtgärder bör väljas och utformas med fokus på den eller de arter, s.k. målarter, som har störst krav inom den grupp av djur som förväntas använda passagen.


I de fall en stor variation av livsmiljöer och snabb etablering av ny vegetation önskas bör faunapassage i form av övergång prioriteras före passage under vägen. Behövs passager som är fuktigare och ger mer skydd rekommenderas undergångar.


15.3.2.1.1 Placering och passagetäthet Faktorer som bör beaktas vid placering av faunapassage är   landskapets grundläggande struktur med avseende på geologi, vatten, topografi, vegetation och biotoper,   de förekommande djurarterna och hur deras rörelsemönster är kopplat till landskapet,   mänsklig aktivitet, såsom bebyggelse, vägar och odling i området som kan störa,   möjligheter till grönstruktur in mot övergången från båda sidor av vägen,   framtida byggnation eller utbyggnad som kan störa eller förstöra djurs möjligheter att vandra,   samt naturliga förändringar som förväntas i landskapet.


I landskap med tydliga och markerade strukturer (exempelvis dalgångar i jordbruksmark, tydliga skogskorridorer i ett för övrigt öppet landskap eller tydliga korridorer med öppna marker insprängt i skogslandskap) är det fördelaktigt att använda få och relativt stora passager för att fånga upp alla de röresler som kan ske inom de livsmiljöer som faunapassagerna ansluter till. I ett mer homogent landskap, bestående av en eller flera liknande biotoper, är det fördelaktigt att anlägga fler faunapassager av en mindre dimension och av olika passagetyper, då djurens rörelser är svårare att förutspå.


Där det finns revirhävdande arter (exempelvis rådjur) som inte gör säsongsbundna vandringar, är det fördelaktigt att anlägga flera passager utmed en given sträcka för att minska risken för att de stationära och revirhävdande djuren ska hindra andra artfränder från att komma till passagen. Med flera passager längs en sträcka har djuren flera möjligheter till passage vilket medför att de inte blir lika känsliga för om en eller flera av passagerna inte är möjlig att använda på grund av inomartskonkurrens eller revirhävdande.


15.3.2.2 Faunapassage för stora däggdjur Vid dimensionering (bredd och höjd) av passagen bör man utgå från Trafikverkets rapport 2015:254 Analys av infrastrukturens permeabilitet för klövdjur. Om längden på passagen görs större måste även bredden på passagen öka för att man ska få samma effektivitet på djurens förmåga att använda passagen.


15.3.2.2.1.1 Landskapsinpassning/Placering En ekodukt bör inte vara för högt välvd, utan integrerad i den omgivande terrängen, för att underlätta djurens uppfattning om ekodukten som en del av landskapet och därmed lättare tar sig över.


Den sluttning som leder fram till en ekodukt bör ha en lutning på högst 1:20. Beroende på hur landskapet ser ut, samt vilka arter som ekodukten är avsedd för, kan en lutning på 1:10 vara tillräcklig för ekodukten. I kuperad terräng kan en större lutning, på både ekodukt och sluttningen fram till denna, accepteras jämfört med i flacka områden.


Förhållandet mellan bredd och längd på en ekodukt bör vara större än 0,8. Det innebär exempelvis att en övergång med längden 50,0 meter bör vara minst 40,0 meter bred.


All fordonstrafik påverkar ekoduktens ekologiska funktion negativt, men en mindre väg med faunaanpassad beläggning, som inte trafikeras regelbundet kan accepteras. Det innebär enbart enstaka tillfällen under en vecka så som trafik för underhåll och liknande.


15.3.2.2.1.3 Avskärmning/ Skydd Avskärmningen syftar till att ge nödvändigt skydd åt de djur som är på väg upp mot ekodukten och passerar på den. Avskärmningen mot ljus avser främst ljus från personbilstrafiken.


Höjd och längd på skärmen anpassas utifrån passagens utformning och omgivande landskap så som topografi och placering.


Funktionen för avskärmning kan med fördel kombineras med att hindra djuren från att hoppa ned från ekodukten och kan bestå av bullerskydd, avskärmning mot ljus eller viltstängsel, om höjden minst är 2,2 meter.


15.3.2.2.2.1 Landskapsinpassning/ Placering För att hindra att området under en landskapsbro används till lagring av utrustning, fylls med maskiner eller skärmas av med stängsel kan stora stenblock eller andra hinder placeras ut vid bron.


En landskapsbro bör vara minst 10,0 m hög, speciellt i skogsklädda områden, för att säkerställa att växttäcket under bron får tillräckligt med solljus och vatten. Väg över naturliga översvämningsområden bör i sin helhet passera på bro. En landskapsbro bör vara så lång att landskapet under inte upplevs som uppdelat av bron.


För att bestämma höjd och längd på avskärmning behöver bl.a.väggeometri och brohöjd beaktas. Åtgärder bör vidtas utmed broräcket för att dämpa ljus och buller från landskapsbron till den omgivande och underliggande miljön. Avskärmningen mot ljus avser främst ljus från personbilstrafiken.


En faunabro bör inte vara för högt välvd, utan integrerad i den omgivande terrängen, för att underlätta djurens uppfattning om faunabron som en del av landskapet och därmed lättare tar sig över.


Den sluttning som leder fram till en faunabro bör ha en lutning på högst 1:20. Beroende på hur landskapet ser ut, samt vilka arter som faunabron är avsedd för, kan en lutning på 1:10 vara tillräcklig för faunabron. I kuperad terräng kan en större lutning, på både faunabro och sluttningen fram till denna, accepteras jämfört med i flacka områden.


Förekomst av vegetation kan göra att fler olika arter använder bron. Växtbädden i passagen bör bestå av naturlig vegetation.


All fordonstrafik påverkar faunabrons ekologiska funktion negativt, men en mindre väg med faunaanpassad beläggning, som inte trafikeras regelbundet kan accepteras. Det innebär enbart enstaka tillfällen under en vecka så som trafik för underhåll och liknande.


15.3.2.2.3.2 Avskärmning/ Skydd En faunabro behöver ha stabila och ogenomskinliga avskärmningar för att skärma av mot buller, ljus och andra störningar från underliggande väg. Avskärmningen mot ljus avser främst ljus från personbilstrafiken.


I snörika områden innebär skärmar längs en smalare bro att snö ansamlas och förutsätter att bron måste dimensioneras upp mycket för att tåla lasterna. Vid låg ÅDT på underliggande väg minskar behovet av avskärmning, då störning från trafiken inte blir lika påtaglig. För att bestämma längd på skärm behöver bl.a.väggeometri och brohöjd beaktas.


Dimensionerna på en faunaport kan anges i form av relativ öppenhet: relativ öppenhet = höjd * bredd/längd


Relativ öppenhet innebär att en lång passage behöver vara bredare eller högre för att få samma relativa öppenhet som en kortare passage.


Detta är enbart ett riktvärde och bör alltid ses i kombination med kraven för höjd och bredd. För älg rekommenderas en relativ öppenhet på minst 2,3, för rådjur 1,4 och för övriga hjortdjur minst 1,5.


En faunaport som lokaliseras i ett område där det finns risk för stora snömängder bör ha en högre höjd än vad som vanligtvis krävs.


All fordonstrafik påverkar faunaportens ekologiska funktion negativt, men en mindre väg med faunaanpassad beläggning, som inte trafikeras regelbundet kan accepteras. Det innebär enbart enstaka tillfällen under en vecka så som trafik för underhåll och liknande.


Förekomst av vegetation kan göra att fler olika arter använder porten. Växtbädden i passagen bör bestå av naturlig vegetation. Om porten är lång kan det vara svårt att etablera vegetation pga. liten solinstrålning.


Vid mycket långa faunaportar bör det finnas öppning för ljusinsläpp för att upprätthålla funktionen som passage.


15.3.2.2.4.2 Avskärmning/ Skydd Avskärmningen syftar till att ge nödvändigt skydd åt de djur som är på väg mot faunaporten och passerar genom den. Avskärmningen mot ljus avser främst ljus från personbilstrafiken.


För att bestämma höjd och längd på skärm behöver bl.a.väggeometri och brohöjd beaktas. I snörika områden innebär skärmar längs en smalare bro att snö ansamlas och förutsätter att bron måste dimensioneras upp mycket för att tåla lasterna. Vid låg ÅDT på vägen minskar behovet av avskärmning, då störning från trafiken inte blir lika påtaglig.


Strandpassager bör i första hand vara naturliga strandremsor. Underlaget i en strandpassage bör i första hand vara naturligt, i annat fall av natursten och naturgrus. Endast undantagsvis får passagen utgöras av trä, plåt eller likvärdigt material.


Avskärmningen mot ljus avser främst ljus från personbilstrafiken. För att bestämma höjd och längd på skärm behöver bl.a.väggeometri och brohöjd beaktas.


I snörika områden innebär skärmar längs en smalare bro att snö ansamlas och förutsätter att bron måste dimensioneras upp mycket för att tåla lasterna. Vid låg ÅDT minskar behovet av avskärmning, då störning från trafiken inte blir lika påtaglig.


15.3.2.2.6 Faunapassage i plan För att minska antalet viltoyckor rekommenderas en faunapassage med ett aktivt viltvarningssystem som varnar trafikanterna när systemet detekterar djur i närheten av vägen. Trafikverket har färdiga system att beställa.


En passage i plan bör placeras vid en punkt där djur ofta passerar. När vägmärke för viltvarning, A19 varning för djur, används vid en faunapassage i plan bör tilläggstavla med text, ”Viltpassage” användas och vid längre öppningar i


stängslet bör tilläggstavla med text ”Viltstängsel upphör” användas, se 13.1.5 Varningsmärken. Faunapassage i plan bör placeras där det inte finns mer än ett körfält i vardera körriktningen.


Faunapassage i plan bör placeras där det är lämpligt att göra uppehåll i mitträcke, samt där inget behov av sidoräcke finns.


I Figur 15.9 visas alternativa lösningar på utformning av en passage i plan och deras egenskaper. Typ A har vinkelräta ledstängsel vilka är mer effektiva än både typ B och C när det gäller att leda djuren över passagen. De vinkelräta ledstängslen är dock sämre på att fånga upp djur som rör sig på insidan av stängslet.


Typ B har snedställda inre stängsel vilka leder passerande djur mot stängselöppningen på andra sidan vägen samtidigt som de leder ut djur som hamnat på insidan av stängslet. Luckan i viltstängslet i skarven mellan den parallella och snedställda delen av stängslet i A och B möjliggör passage av djur som av misstag kommit utanför passagen.


Om övergången saknar inre ledstängsel kan det medföra att djur förvillar sig in på vägbanan och sedan har svårt att hitta ut igen, se alternativ C vilket inte är att rekommendera annat än i snörika områden.


Figur 15.9 Alternativa utformningar av passage i plan. Alternativ C rekommenderas endast i snörika områden.


15.3.2.2.6.2 Utformning för faunapassage i plan med aktivt viltvarningssystem En principutformning av faunapassage i plan med aktivt viltvarningssystem visas i Figur 15.10.


Måtten B-D kan variera beroende på förutsättningarna på platsen och avgörs vid detaljprojekteringen, liksom behov av vägräcke. För mått A, faunapassagens bredd, finns ett krav på maximal bredd eftersom djur inte kan detekteras med tillräckligt stor säkerhet om passagens bredd blir för stor.


Passage i plan med aktivt viltvarningssystem bör inte placeras vid vägkorsningar. Figur 15.10 Principutformning över en faunapassage i plan med aktivt viltvarningssystem.


Måtten i figuren ovan avser: A=Passagens bredd, B=Avstånd från vägbanekant till stängselavslut ut i terrängen, C=Avstånd mellan VMS-skylt och faunapassage.


Passagen bör utformas så att servicefordon kan parkera i den. Funktionen som faunapassage bör dock vara överordnad och hårdgjorda ytor bör om möjligt undvikas.


Vid larm (när varningssystemet har detekterat vilt) tänds VMS-skylt för viltvarning (A19 Varning för djur).


15.3.2.3 Faunapassage för medelstora däggdjur En faunapassage för medelstora däggdjur bör lokaliseras på ett sådant sätt att dess mynningar knyter an till omgivningens nivå. Mynningarna bör ligga på platser som inte störs av människor och som inte belyses nattetid.


Tunnlar för medelstora däggdjur är ändamålsenliga där vägen ligger på bank. De kan också läggas där vägen ligger i marknivå men då behövs god dränering för att hålla kulverten fri från vatten.


Skydd för djuren i form av naturlig vegetation bör finnas i direkt anslutning till mynningarna på faunapassagen. En faunapassage för medelstora däggdjur bör anläggas intill ett vattendrag.


Markeringsstenar i torrtrumma anpassad för medelstora däggdjur bör placeras även utanför trummans mynning för att locka djuren till trumman.


Längre torrtrummor (över 40 meter) behöver ha en större dimension än 60 cm för att fungera som faunapassage för medelstora däggdjur. En större dimension gör att djuren i större utsträckning vågar använda en lång trumma.


Strandpassage bör i första hand vara naturlig mark. En strandpassage bör anläggas på båda sidor om det aktuella vattendraget. Strandpassage i form av en konstgjord strandbrink bör ha en vertikal lutning ned mot vattnet för att den även ska fungera vid varierande vattenstånd.


En konstgjord strandbrink kan bestå av singel eller annat material som inte spolas bort. Förekommer sprängsten bör den täckas med singel. Betongyta under bro bör inte ha luft under sig. Betongen bör vara helgjuten alternativt snett gjuten.


Undantag från kravet att konstgjord strandbrink ska vara torr även vid högvatten kan göras där vattenfluktuationerna t.ex. i samband med vårflod innebär tekniskt stora svårigheter för konstruktion av ständigt torr strandpassage. Strandpassagen utformas då så att den är torr under övervägande del av året.


Där strandpassage kan vara svår att anlägga, t.ex. i mindre rörbroar, kan torrtrummor vara ett alternativ.


Strandpassagen bör utformas så stabilt som möjligt så att den tål stora vattenflöden och islossning. I första hand bör naturmaterial i form av block och sten användas. I vissa fall kan förankrings- eller stödkonstruktioner krävas för att hålla materialet på plats.


Om strandpassage inte är en möjlig åtgärd kan en hylla med luft under, fästas mot broväggen. Denna hylla kan placeras under en bro alternativt i en vattenförande trumma.


Det finns stora variationer i vattenflöden som kan medföra att hylla inte fungerar bra överallt. Bl.a. finns risk för igensättning av trumman och man behöver därför se över förutsättningarna på varje plats. En annan lösning så som torrtrumma kan vara mer lämplig.


En hylla i vägtrumma eller under bro bör vara av betong eller stål, men kan även vara av trä. Trähyllor håller däremot sämre eftersom materialet inte har lika lång hållbarhet.


Markeringsstenar placeras på hyllan för att locka djuren att använda hyllan som passage. 15.3.2.4 Grod- och kräldjursåtgärd


En grod- och kräldjurspassage bör placeras på samma nivå som omgivande mark. Vandringsstråk för grodor förses med minst två passager, en i varje ände av stråket, för att säkerställa att groddjuren inte tar sig upp på vägbanan.


För grod- och kräldjurstrummor gäller att om man minskar på diametern på trummorna behöver avståndet mellan dessa vara kortare. Ju mindre diameter på trummorna desto tätare behöver de sitta. Även trummans längd påverkar, ingångarna bör vara tillräckligt stora för att ljus ska kunna nå igenom hela trummans längd, en lång trumma bör därför ha en större diameter på öppningen.


Vägen innerslänt kan göras brantare tillsammans med vägräcken och på så sätt göra att tunnelpassagerna kan göras kortare.


En liten längdslutning på grod- och kräldjurstrumman kan förhindra att vatten ansamlas i den, men lutningen får inte bli för stor så att den riskerar att försvåra groddjurens vandring.


För att hindra att salamandrar och groddjur tar sig upp på vägbanan bör ledarmar konstrueras så att de antingen har ett överhäng eller en takkant i nivå med markytan, se Figur 15.11. En konstruktion med L-form, med en fot vänd mot det håll varifrån de vandrande grod- och kräldjuren kommer kan användas för att hindra djuren att ta sig under ledarmarna.


Ledarmarna bör anläggas så att överkanten kommer i nivå med jordytan, annars riskerar de att bli ett hinder för de groddjur som kommit upp på vägbanan och vill ner igen. Detta skyddar också överdelen av ledarmen vid underhållsarbeten i vägområdet.. Om kant eller överhäng upptill på ledarmen saknas bör höjden på ledarmen ökas till minst 0,6 meter. Figur 15.11 Lämplig utformning av ledarm med överhäng respektive takkant, sedda i tvärsnitt.


För att hindra grod- och kräldjur från att vandra bort från passagen bör avslutningen på en ledarm göras som en u-formad böj, se Figur 15.12.


Figur 15.12 Principskiss över U-formade avslutningar till ledarmar. En grod- och kräldjurspassage kan vara av betong, icke-magnetisk plåt eller likvärdigt material.


Magnetiskt material får inte användas eftersom det kan störa paddans vandring. Insidan av en grod- och kräldjurspassage bör vara slät för att groddjuren inte ska skadas. 15.3.2.5 Faunapassage för vattenlevande djur


En vägtrumma bör förses med ett för vattendraget naturligt bottensubstrat, exempelvis naturgrus och sten.


Råd kring vattenfaunapassager finns i {TRVINFRA00231 Avvattning, Dimensionering och utformning} samt även i Trafikverkets temablad ”Natur - Ekologisk anpassning av trumma eller rörbro”, beställningsnummer 10092.


Olika arter har olika krav på vattendjup i en trumma. Kraven varierar dessutom under arternas livscykel och vid olika tider på året. Exempelvis behöver vuxen lax ha ett vattendjup på minst 0,3 m medan öring klarar sig med ett djup på 0,1–0,15 m, beroende på fiskens storlek.


15.3.2.5.3 Vattenhastighet Om det inte går att undvika en hög vattenhastighet genom en vägtrumma kan trumman förses med anordningar som bromsar vattenhastigheten.


För att undvika att det med tiden uppstår ett fall precis utanför vägtrumman bör botten nedströms erosionssäkras. Även stränder i anslutning till en vägtrumma bör erosionssäkras för att vattendraget inte ska ändra riktning. Erosionssäkring kan exempelvis ske genom plantering av vegetation i form av buskar.


Med hänsyn till trafikanters och kontrollpersonals säkerhet bör kontroll av trafik och fordon ske vid sidan av genomgående körfält på särskilt iordningställd kontrollplats.


Utrymmen som används endast för kontrollplats bör hållas avspärrade. Kontrollplatsers placering och utformning samordnas med motsvarande krav som ställs för rastplats.


Samråd mellan kontrollerande myndighet och driftentreprenör angående vinterväghållning behöver ske i god tid. Detta eftersom området ej vinterväghålls under ordinarie drift.


16.1.1 Placering av kontrollplats Vid parvis placering med en kontrollplats i vardera riktningen bör avståndet mellan platserna vara ≥  300 m.


Efter samråd med berörd myndighet kan ytterligare krav som berör kontrollplatsers placering framkomma. Till exempel kan vissa trafikanter vid poliskontroll försöka undgå kontroll genom att välja en annan väg.


Vid placering av kontrollplatser parvis i direkt anslutning till vägbanan för samtidig kontroll av trafik i båda riktningarna på en dubbelriktad väg, kan kontrollverksamheten för den ena körriktningen komma att störa trafiken i den andra riktningen.


Trafikanordningar som föregår en kontrollplats bör inte kunna ses från föregående avfart eller korsning. Erforderlig sträcka för placering av trafikanordningar redovisas i Figur 16.1 och Figur 16.2. Figur 16.1 Placering av trafikanordningar längs väg med skilda körbanor


Figur 16.2 Placering av trafikanordningar längs annan väg 16.1.1.1 Kontrollplats längs motorväg Kontrollplats vid motorväg bör placeras enligt Figur 16.3.


Figur 16.3 Kontrollplats placering vid motorväg med hänsyn till minimiavstånd till trafikplatser Kontrollplats bör placeras så nära nästkommande trafikplats som möjligt, så att sträckan för eventuell bogsering av tunga fordon på motorvägen blir kort.


16.1.2 Utformning av kontrollplatser Arbetsyta på kontrollplats avsedd för vägning utformas av arbetsmiljöskäl med en snedlutning så nära 0% som möjligt.


Kontroll platser i klass 3 bör utfromas enligt principerna i Figur 16.4. Figur 16.4 Principutformning för kontrollplats klass 3.


Ytor i anslutning till våg och kontrollgrop, samt uppställningsplatser kan behöva anspassass till längre fordon, längs det vägnät där längre fordonskombinationer än Lmod är tillåtna. Kontroll platser i klass 2 bör utfromas enligt principerna i Figur 16.5.


Figur 16.5 Principutformning för kontrollplats klass 2. Ytor i anslutning till våg och kontrollgrop, samt uppställningsplatser kan behöva anpassas till längre fordon, längs det vägnät där längre fordonskombinationer än Lmod är tillåtna. Kontroll platser i klass 1 bör utfromas enligt någon av principerna i Figur 16.6 - Figur 16.8.


Figur 16.6 Principutformning för kontrollplats klass 1A. Figur 16.7 Principutformning för kontrollplats klass 1B.


Figur 16.8 Principutformning för kontrollplats klass 1C. 16.1.3 Trafikanordning och utrustning 16.2 Driftvändplats och överledningsplats För att minimera antalet konfliktzoner bör samordning genomföras för funktionerna av driftvändplatser och väntslingor för driftfordon, katastroföverfarter för utryckningsfordon samt överledningsplatser för allmän trafik, på vägar med mittremsa med eller utan räcke.


16.2.1.1 Behov av driftvändplats Driftvändplatser bör anläggas vid behov för att väghållnings- och utryckningsfordon ska kunna vända utan att behöva åka till nästa trafikplats. Eftersom användandet i sig utgör en risk för trafiken på vägen bör driftvändplatser lokaliseras så att antalet driftvändplatser minimeras. Se avsnitt 16.2.3.1.


16.2.1.2 Placering av driftvändplats Driftvändplatser bör placeras med hänsyn till det område som man i första hand önskar få snöröjt.


Driftvändplats bör för att underlätta snöröjning placeras nära trafikplats. Figur 16.9 Exempel på snöröjningstrategi av trafikplats


Driftvändplatser bör lokaliseras och utformas så att de syns så lite som möjligt för trafikanterna, men så att de är tydliga för driftfordonens förare, både till läge och funktion.


16.2.1.3 Utformning av driftvändplats Innerradien i vändslingor och uppställningsslingor bör vara ≥ 7,0 m.


För att inte locka till obehörig användning bör vändplatser utformas så att trafikanterna om möjligt inte ser dem. Beroende på vilken bredd vägens mittremsa har finns följande utföranden:


16.2.1.3.1 Driftvändplats vid mindre än 7,0 meter bred mittremsa Av trafiksäkerhetsskäl bör uppställning i mittremsan möjliggöras Figur 16.10.


Räcke, vid behov med energiupptagande ände Figur 16.10 Driftvändplats vid 5,5–7,0 meter bred mittremsa Om uppställning i mittremsan inte är möjlig kan driftvändplats enligt Figur 16.11 anläggas.


Denna driftvändplats används endast om mittremsan inte kan breddas till ≥  5,5 m och ÅDT ≤ 15 000.


Räcke, vid behov med energiupptagande ände Figur 16.11 Driftvändplats vid ≤ 5,5 meter bred mittremsa


16.2.1.3.2 Driftvändplats vid 7,0–12,0 meter bred mittremsa Överfartsytan bör utförs med ett körbart ytskikt som visuellt sammanfaller med mittremsan. Utformning och mått framgår av Figur 16.12 och Figur 16.13.


Räcke, vid behov med energiupptagande räckesände Figur 16.12 Driftvändplats vid 7,0–8,0 m bred mittremsa


Räcke, vid behov med energiupptagande räckesände Figur 16.13 Driftvändplats vid 8,0–12,0 m bred mittremsa


Ev. räcke, vid behov med energiupptagande räckesände Figur 16.14 Driftvändplats vid mer än 12,0 m bred mittremsa


R1 bör vara ≥ 7,0 m men väljs med hänsyn till mittremsans bredd så att fordons uppställningsvinkel blir 85–100˚. Vid stor bredd på mittremsan utformas vändplatsen med en radiekombination så att rätt uppställningsvinkel uppnås. Överfartsytan bör utföras med ett körbart ytskikt som visuellt sammanfaller med mittremsan.


16.2.1.4 Utmärkning av driftvändplats För att undvika obehörig körning på driftvändplatser bör beläggningsmaterial avvika från intilliggande vägs beläggning. Låga vikbara markeringsstolpar kan sättas vid infart och i mitträckesöppningen som markerar att det är icke körbart område för annat än drift- och utryckningsfordon.


16.2.2 Väntficka och väntslinga för driftfordon Behovet och placeringen av väntslingor och väntfickor utreds från fall till fall i samråd med drift och underhållsansvarig. Väntficka samutnyttjas så långt möjligt med vanlig rastficka och utmärks som sådan. Väntslingor anordnas endast vid vägar med stor trafikbelastning och där andra avkörningsmöjligheter saknas på längre sträckor.


16.2.2.1 Placering av väntslinga Väntslingor bör lokaliseras och utformas så att de syns så litet som möjligt för trafikanterna för att inte locka till obehörig användning.


16.2.2.2 Utformning av väntficka och väntslinga Väntslinga utformas som en slinga där driftfordonet avses köra av i en U-sväng på vägens högra sida och vänta uppställd utanför vägen. Den fortsatta färden sker via en ny U-sväng in på genomgående vägbana bakom den punkt där fordonet lämnade vägbanan. 16.2.1.3.3 Driftvändplats vid mer än 12,0 meter bred mittremsa Utformning och mått framgår av Figur 16.14.


Bländskydd av t ex växtlighet Väntslingan bör utformas med ≥  7,5 m bredd. U-svängarna för av- och påfart bör utföras med ≥  7,0 m radie.


Dessa u-svängar bör ha asfaltbeläggning. Icke körbar yta inuti slinga fylls upp till ungefär samma nivå som slingans nivå.


Väntslinga kan ha slitlager av grus utom på de delar som ligger utom 5,0 m från vägbanans kant. Vegetation kan användas som bländskydd.


Räcke Figur 16.15 Väntslinga för driftfordon 16.2.3.1 Placering av katastroföverfart 16.2.3.2 Utformning av katastroföverfart


Beroende på vilken bredd och utformning vägens mittremsa har kan flera olika utföranden vara aktuella.


I fall där den totala vägbanebredden är för liten för en U-sväng, mindre än ca 20 m, kan katastroföverfarten utföras som driftvändplats enligt Figur 16.16 med enkel slinga.


16.2.3.2.1 Katastroföverfart vid smal mittremsa, ≤ 5,5 m med mitträcke Räcke, vid behov med energiupptagande räckesände Figur 16.16 Katastroföverfart vid smal mittremsa ≤ 5,5 m med mitträcke


16.2.3.2.2 Katastroföverfart vid mittremsa ≤ 7,0 m bred med räcke längs vägbanekanter Överfartsyta bör utföras med ett körbart ytskikt som visuellt sammanfaller med mittremsan.


Räcke Figur 16.17 katastroföverfart vid mittremsa ≤ 7,0 m bred med räcke längs vägbanekanterna 16.2.3.2.3 Katastroföverfart vid mittremsa 7,0–12,0 m bred med räcke längs vägbanekanter Överfartsyta bör utföras med ett körbart ytskikt som visuellt sammanfaller med mittremsan.


Räcke Figur 16.18 Katastroföverfart vid 7,0–12,0 m bred mittremsa med räcke längs vägbanekanterna


16.2.3.2.4 Katastroföverfart vid mittremsa ≥ 12,0 m bred, utan räcke Överfartsyta bör utföras med ett körbart ytskikt som visuellt sammanfaller med mittremsan.


Figur 16.19 Katastroföverfart vid mittremsa mer än 12,0 m bred Alternativt kan överfarten utformas enligt exempel för driftvändplats Figur 16.14 vänd åt ena eller båda körriktningarna.


Överledningsplatser ordnas på vägar med mittremsa för att trafik ska kunna föras från den ena vägbanan till den andra när en vägbana tillfälligt stängs.


16.2.4.1 Placering av överledningsplats Inga särskilda siktkrav behöver ställas på lokaliseringen eftersom det förutsätts att reducerad hastighet gäller i samband med överledningen.


16.2.4.2 Utformning av överledningsplats Överledningsytan bör vara belagd. Ytan bör utföras med ett körbart ytskikt som visuellt sammanfaller med mittremsan.


16.2.4.2.1 Överledningsplats vid mittremsa ≤  4,0 m bred med räcke i mitten. För att möjliggöra överledning bör mitträcket göras enkelt att öppna och återmontera på en längd av 45,0 m för ett körfält, 50,0 m för två körfält och 60,0 m för tre körfält i en riktning.


Överledningen kan användas i båda riktningarna för överledning från egen körbana till motriktad och för återledning till egen körbana.


Figur 16.20 Överledningsplats vid mittremsa mindre än 4,0 m bred med räcke i mitten 16.2.4.2.2 Överledningsplats vid mittremsa 4,0–12,0 m bred med räcke längs vägbanekanterna. Figuren visar överledning från egen till motriktad körbana.


Figur 16.21 Överledningsplats i en riktning vid 4,0–12,0 m bred mittremsa med räcke längs vägbanekanterna


16.2.4.2.3 Överledningsplats vid mittremsa ≥ 12,0 m bred utan räcke Överledning från egen till motsatt körbana och återledning till egen körbana kan möjliggöras enligt Figur 16.22. Figur 16.22 Överledningsplats vid ≥ 12,0 m bred mittremsa utan räcke


AMA Anläggning. Svensk Byggtjänst BFS 2011:5. Boverkets föreskrift ALM 2 BFS 2011:12. Boverkets författningssamling. Boverkets föreskrifter och allmänna råd om hissar och vissa andra motordrivna anordningar.


CIE112: 1994. Glare evaluation system for use within outdoor sports and area lighting. DNR:2014/78881. Handbok för gestaltningsarbete och gestaltningsprogram i infrastrukturprojekt. Förordning (2001:651) om vägtrafikdefinitioner


Naturvårdsverket. 1996. ”Vägtrafikbuller, nordisk beräkningsmodell”, SS-EN 1317-2: 2010.Vägutrustning - Skyddsanordningar - Del 2: Vägräcken - Klassificering, prestandakrav vid kollisionsprovning och provningsmetoder.


SS-EN 12464-2:2007. Ljus och belysning – Belysning av arbetsplatser – Del 2 Arbetsplatser utomhus. SS-EN 1838:2013. Belysning - Nödbelysning SS-EN 13201-2:2016. Vägbelysning - Del 2: Krav på prestanda.


SS-CEN/TR 14380. Ljus och Belysning – Tunnelbelysning SS-EN 16276:2013. Utrymningsbelysning i vägtunnlar


SS-EN 12767:2007. Vägutrustning – Eftergivlighet hos bärare av vägutrustning – Krav, klassificering och provningsmetoder.


SS-EN 12899-3:2007. Vägutrustning - Permanenta vägmärken - Del 3: Kantstolpar och retroreflektorer Stockholms stad. Växtbäddar i Stockholms stad, en Handbok 2009-02-23.


SIS-CEN/TR 16949:2016. Vägutrustning - Skyddsanordningar - Skyddsräcken för fotgängare. SIS-CEN/CR 14380:2013. Ljus och belysning - Tunnelbelysning TDOK 2014:1021. Buller och vibrationer från trafik på väg och järnväg. Riktlinje.


TDOK 2016:0246. Buller och vibrationer från trafik på väg och järnväg. Handledning. TDOK 2012:86. Arbete på väg.


Trafikförordningen 1998:1276 Trafikverket. 2009:124. Råd för val av beläggning med hänsyn till miljö . Trafikverket. En plats som berikar resan - gestaltning av rastplatser, dokumentbeteckning. 100759


Trafikverket. Exempelkatalog för enkelt avhjälpta hinder - utformning av statens allmänna vägar med hänsyn till HIN 3, dokumentbeteckning: 2015:101


Trafikverket. Landskapsanalys för planläggning av vägar och järnvägar: ILKA (Integrerad landskapskaraktärsanalys) - En handledning 2020:072


Trafikverket. Handbok för gestaltningsarbete och gestaltningsprogram i infrastrukturprojekt, DNR:2014/78881 Trafikverket. Standardbeskrivning för Basunderhåll Väg (SBV). 2014.


Trafikverket. Temablad Natur - Fåglar och genomsiktliga skärmar, beställningsnummer 100838. Trafikverket. Temablad Natur - Ekologisk anpassning av trumma eller rörbro, beställningsnummer 100922. TRVINFRA-00004 Krav – Ban- och stationsutformning - Infrastrukturprofiler


TRVINFRA-00145 LED-armaturer TRVINFRA-00226, Bro och broliknande konstruktion, Allmänna krav TRVINFRA-00227, Bro och broliknande konstruktion, Byggnade.


TRVINFRA-00231 Avvattning, Dimensionering och utformning TRVK Tunnel 11. TRV publikation 2011:087. Trafikverkets tekniska krav Tunnel.


Träd i stadsmiljö - goda exempel för fler och friskare träd i våra tätorter, Kommunförbundet, januari 2003


TSFS 2012:73 Transportstyrelsens föreskrifter om vägvisningsplan för riksvägar osh länsvägar i nummergruppem 100-499


TSFS 2019:74 Transportstyrelsens föreskrifter och allmänna råd om vägmärken och andra anordningar Viltstängsel vid broar – en handbok för planering och montage, Publikation 2006:47, Vägverket


Vägmärkesförordning (2007:90) Vägverkets publikation 2009:124. Råd för val av beläggning med hänsyn till miljö. Vägen – en bok om vägarkitektur, Benny Birgersson Vägverkets publikation 2006:28


Åkerlöf Leif och Bylund Ulla. 1998. Skönheten och oljudet. Handbok i trafikbullerskydd. Svenska kommunförbundet


Version Dokumentdatum Ändring Fastställd av 1.0 2022-01-01 Publicering Lennart Kalander, cPL


Vägledning för individanpassat brandskydd


”Arbetet har gått så pass bra att vi planerar att använda arbetssättet inom fler områden i kommunen. Dessutom kommer vi från och med nästa år föreslå en budget för brandförebyggande åtgärder.”   Carina Kumlin  Avdelningschef på kontoret för hälsa, vård och omsorg i Uppsala kommun


Samhällets inriktning är att äldre personer och personer med vissa funktionsnedsättningar ska ha möjlighet att bo kvar i sin bostad så länge som möjligt och få individuellt anpassat stöd i form av vård, omsorg, hjälpmedel och anpassning av bostaden. Det brandskydd som bygglagstiftningen ställer krav på i ordinärt boende förutsätter att den boende själv kan agera och sätta sig i säkerhet i händelse av brand och det innebär att det finns behov av att även anpassa brandskyddet efter individens förutsättningar. Detta görs i varierande omfattning i landets kommuner, och är en fråga som behöver belysas och föras upp på agendan för förvaltningar och aktörer i kommunerna.


Det sker i genomsnitt 100-110 dödsbränder per år i Sverige och cirka 90 procent av dem inträffar i bostäder. Personer i åldersgruppen 65 år eller äldre är överrepresenterade i dödsbränder och det är vanligt att de omkomna har någon form av funktionsnedsättning. Rökning orsakar nästan en tredjedel av dödsbränderna. En annan vanlig orsak är att branden uppkommer i anslutning till spisen. Vid en majoritet av dödsbränderna saknas fungerande brandvarnare. 1


För att kunna stödja enskilda och erbjuda en inventering och individanpassning av brandskyddet behövs någon form av kontaktyta mellan kommunen och den enskilde. Insatserna riktats lämpligen främst mot personer som av olika anledningar är mer utsatta för och vid bränder. I denna vägledning ges exempel på grupper som det är lämpligt att fokusera på. Det ges även exempel på aktörer i kommunen som på olika sätt kommer i kontakt med personerna och som därmed kan utgöra en viktig roll i arbetet med att individanpassa brandskyddet. Med konkreta exempel från några kommuner beskriver vägledningen olika arbetsmetoder och förutsättningar att ta hänsyn till för att underlätta planering, genomförande och uppföljning av ett arbetssätt som syftar till att åstadkomma brandsäkra bostäder för alla i samhället.


1  www.msb.se/ida. IDA är ett informationssystem där den statistik som MSB förfogar över presenteras. Statistiken kommer från olika register kring olyckor, skador, säkerhets- och krishanteringsarbete.


Det sker i genomsnitt 100-110 dödsbränder per år i Sverige och cirka 90 procent av dem inträffar i bostäder. Personer i åldersgruppen 65 år eller äldre är överrepresenterade i dödsbränder och det är även vanligt att de omkomna har någon form av funktionsnedsättning. I åldersgruppen 20- 64 år har fler än hälften av de omkomna konsumerat alkohol före olyckan. Rökning orsakar nästan en tredjedel av dödsbränderna, och en annan vanlig orsak är att branden uppkommer i anslutning till spisen. Vid en majoritet av dödsbränderna saknas fungerande brandvarnare. Mer statistik och information om påverkande faktorer finns att ta del av i IDA 2 och Säkerhetens bestämningsfaktorer 3 .


2  www.msb.se/ida. IDA är ett informationssystem där den statistik som MSB förfogar över presenteras. Statistiken kommer från olika register kring olyckor, skador, säkerhets- och krishanteringsarbete.  3  Säkerhetens bestämningsfaktorer , NCO 2006:6, Statens räddningsverk och Karlstads universitet


Om utvecklingen fortsätter och inga särskilda åtgärder vidtas visar trenden att bostadsbränderna kommer att bli fler och att antalet döda i bostadsbränder riskerar att öka med drygt en tredjedel till år 2050. 4  Bedömningen grundar sig på SCB:s befolkningsprognos avseende ökningen av antalet äldre och en oförändrad risk för dödsbränder. Den politiska inriktningen är att äldre personer och personer med vissa funktionsnedsättningar ska kunna bo kvar i sin bostad så länge som möjligt och få individuellt anpassat stöd i form av vård, omsorg, hjälpmedel och anpassning av bostaden. Eftersom det brandskydd som bygglagstiftningen ställer krav på i ordinärt boende förutsätter att den boende själv kan agera och sätta sig i säkerhet i händelse av brand innebär det att det finns ett behov av att även anpassa brandskyddet efter individens förutsättningar.


I november 2009 fick Myndigheten för samhällsskydd och beredskap (MSB) i uppdrag av regeringen att, i samverkan med berörda myndigheter och organisationer, ta fram en nationell strategi 5 för hur brandskyddet kan stärkas genom stöd till enskilda. Kort därefter, i april 2010, fick MSB i uppdrag att utreda vad som är ett rimligt brandskydd i olika boendemiljöer 6 . I den senare rapporten presenteras den problembild som behöver hanteras, bland annat med hjälp av arbetssätt som beskrivs i denna vägledning.


Det finns ett behov av att individanpassa brandskyddet i bostäder för personer som bedöms vara särskilt utsatta för och vid bränder. Den nationella samverkansgruppen för brandskyddsfrågor har därför tagit initiativ till att utarbeta en vägledning till stöd för landets kommuner. Samverkansgruppen bildades för att samordna, långsiktigt förvalta och vid behov utveckla den nationella strategin.


Den arbetsgrupp som utarbetat vägledningen består av representanter från Myndigheten för samhällsskydd och beredskap (MSB), Socialstyrelsen, Örebro kommun, Uppsala kommun, Varbergs kommun, Linköpings kommun, Räddningstjänsten Syd samt Brandskyddsföreningen Sverige. Arbetsgruppen har bidragit med erfarenheter, underlag och idéer till vägledningens innehåll, och MSB har sammanställt dokumentet.


4  En nationell strategi för att stärka brandskyddet genom stöd till enskilda , Redovisning av uppdrag (Fö2009/2196/SSK, 2009-11-05), MSB dnr 2009-14343, 2010-09-28  5 En nationell strategi för att stärka brandskyddet genom stöd till enskilda , Redovisning av uppdrag (Fö2009/2196/SSK, 2009-11-05), MSB dnr 2009-14343, 2010-09-28 6  Rimligt brandskydd i olika boendemiljöer , Redovisning av uppdrag (Fö2009/1961/SSK, 2010-04-10), MSB dnr 2010-9200, 2011-05-24


En vision och tydliga mål är några av förutsättningarna för att lyckas i arbetet med att stärka den enskildes brandskydd. Visionen som formulerats i den nationella strategin är:  ”Ingen ska omkomma eller skadas allvarligt till följd av brand” . Visionen ska genomsyra det arbete som genomförs för att nå målen som formulerats i strategin. De mål som formulerats i den nationella strategin är följande:


-  Antalet döda och svårt skadade vid bränder i bostadsmiljö ska minskas med minst en tredjedel till år 2020. -  Medvetenheten hos enskilda om brandrisker och hur man ska agera i händelse av brand ska öka. -  Andelen fungerande brandvarnare och brandskyddsutrustning i bostäder ska öka.


De arbetssätt som presenteras i denna vägledning är ett av verktygen som kan användas för att nå de formulerade målen och visionen.


Vägledningens syfte är att inspirera och stödja kommuner att påbörja och införa ett systematiskt arbetssätt för att


-  identifiera personer som på grund av ett riskbeteende har en ökad risk att drabbas av en brand i bostaden, -  identifiera personer med begränsad förmåga att själva agera i samband med en brand, samt -  föreslå och erbjuda individanpassade riskreducerande åtgärder.


Vägledningen innehåller exempel på arbetssätt från några av de kommuner som kommit en bit på vägen med ett sådant arbete. Tanken med dessa exempel är att inspirera och visa hur arbetet kan genomföras.


Målgruppen för vägledningen är i första hand förtroendevalda, beslutsfattare och handläggare i kommuner som i sitt arbete på olika sätt kan påverka och initiera ett systematiskt arbete som syftar till ett stärkt individanpassat brandskydd för enskilda. Både kommunens egna verksamheter och privata aktörer som bedriver verksamhet på kommunens uppdrag innefattas i målgruppen. Privata aktörer som bedriver verksamhet på kommunens uppdrag innefattas fortsättningsvis i vägledningen under benämningen kommunen .


En aktör som kan utgöra en viktig samverkanspart är den kommunala räddningstjänsten. Räddningstjänsten kan stötta och bidra med sin sakkunskap inom brandskyddsområdet i både uppstart och genomförande.


Ett systematiskt säkerhetsarbete 7 är en kontinuerlig process utan slut. Arbetet startar med en kartläggning av riskbilden, fortsätter med planering, genomförande, uppföljning/utvärdering och förbättring, för att sedan börja om igen i en ständigt pågående process.


Om nya uppgifter införs behöver dessa förankras i organisationen, såväl hos politiker som hos chefer för kommunala förvaltningar och privata verksamheter. Uppgifterna behöver även definieras och kommuniceras till alla berörda. Det här avsnittet belyser sådant som är bra att tänka på och ger exempel på aktiviteter som kan vara lämpliga att börja med. 7  Systematiskt arbete för äldres säkerhet – Om fall, trafikolyckor, bränder och suicid , MSB,


Figur 1. Modell att använda för systematiskt säkerhetsarbete, illustrerad med PDCA-


cykeln. PDCA-cykelns olika faser: planera, genomföra, följa upp/utvärdera och förbättra (plan, do, check, act).


Ett systematiskt arbete har inget slut, men väl en början. Det är inte helt ovanligt att nya arbetsuppgifter inledningsvis planeras och drivs i någon form av projektorganisation. Arbetsuppgifter och arbetssätt behöver därefter implementeras i den ordinarie verksamheten för att fortsättningsvis kunna drivas kontinuerligt och systematiskt. Övergången mellan projektorganisation och förvaltningsskede underlättas av hög personkontinuitet. Med alltför stor omsättning av personal riskerar arbetet att tappa fart och förlora värdefull kunskap. Beslut och politisk förankring


All kommunal verksamhet är politiskt styrd. Det är därför viktigt att redan inledningsvis involvera politikerna i berörda nämnder så att planerna på utvecklingsarbetet förankras i enlighet med de rutiner som finns i respektive kommun. Eftersom konkreta förslag och idéer ofta är lättare att ta ställning till kan ett inledande informationsmöte förslagsvis innehålla en presentation av problembilden kompletterad med lokal statistik och ett utkast till arbetsplan.


Den politiska förankringen är också en förutsättning för att projektet ska få ett tydligt uppdrag, rätt mandat och tillräckliga resurser så att det efter hand även kan bli en naturlig del av kommunens breda systematiska säkerhetsarbete.


I Uppsala kommun informerades både Äldrenämnden och Räddningsnämnden tidigt om projektet. Politikerna anser att uppgifterna är prioriterade och behöver genomföras av samtliga utförare av hemvård i kommunen. Därför har Äldrenämnden beslutat att ändra sitt förfrågningsunderlag för lagen om valfrihetssystem (LOV) 8 . Förändringen i förfrågningsunderlaget tydliggör utförarnas ansvar gällande det brandförebyggande arbetet med att göra riskanalyser på individnivå. Tidigare ingick enbart ett ansvar att göra en riskanalys för verksamheten som helhet.


I Örebro kommun förankrades de inledande pilotförsöken med det ansvariga kommunalrådet. Försöken innebar att tre mobila sprinklersystem installerades hos enskilda. De berörda driftsnämnderna informerades. Responsen för att genomföra försöken var mycket positiv. Vidare inköp av fler system har sedan beslutats och finansierats av respektive verksamhet.


Så långt det är möjligt är det bra att försöka anpassa planeringen av de nya arbetsuppgifterna till kommunens årliga budgetplanering och på ett tidigt stadium besluta om att infoga arbetsuppgifterna i berörda verksamhetsplaner.


Räddningstjänsten Syd valde att i ett tidigt skede informera sin direktion om det planerade arbetet och göra dem delaktiga. Då arbetet kräver samverkan och delaktighet av andra förvaltningar i kommunen skickades en förfrågan till Malmö Stad och Kävlinge kommun om att medverka i ett pilotprojekt för att stärka brandskyddet för äldre som bor kvar hemma. Förfrågan till kommunerna gjordes av räddningstjänstens direktion, vilket signalerar att arbetet är prioriterat och förankrat i organisationen.


En kommun ska enligt lagen (2003:778) om skydd mot olyckor (LSO) ha ett handlingsprogram för den förebyggande verksamheten. I programmet ska målet för kommunens verksamhet anges samt hur den förebyggande


8 LOV är ett alternativ till lagen om offentlig upphandling som kan tillämpas på äldre- och handikappomsorg samt hälso- och sjukvårdstjänster och innebär bland annat att den enskilde har möjlighet att själv välja utförare.


verksamheten är ordnad och planerad. Även de risker för olyckor som finns och som kan leda till räddningsinsatser ska anges. Handlingsprogrammet ska antas av kommunfullmäktige för varje ny mandatperiod, och innan programmet antas ska samråd ha skett med de myndigheter som kan ha ett väsentligt intresse i saken. Alla berörda förvaltningar i kommunen bör vara delaktiga i framtagandet. Handlingsprogrammet ska omfatta hela kommunens säkerhetsarbete inom området skydd mot olyckor och är ett bra tillfälle att brett förankra arbetsmetoder likt de som presenteras i den här vägledningen.


Kartlägga riskbilden och planera arbetet En av de första uppgifterna är att definiera mål och ramarna för arbetet. Som nämns i inledningen visar den nationella statistiken, som sammanställs utifrån räddningstjänsternas insatsrapporter samt olycksutredningar, att individer med en ökad riskbild ofta återfinns i äldre åldersgrupper samt bland personer med någon form av psykisk eller fysisk funktionsnedsättning. Alkohol, mediciner eller droger utgör ofta en riskfaktor.


Analysen av den nationella statistiken kan med fördel kompletteras med lokal statistik. Allt går dock inte att utläsa ur statistikdatabaser, vilket innebär att vissa antaganden även behöver baseras på informell kunskap inom kommunen. En god kommunikation mellan förvaltningarna är nödvändig för att få en gemensam bild av situationen i kommunen. Även forskning, litteratur och andra underlag kan fungera som stöd i arbetet. Aktiviteter för att få till en bred samverkan där olika förvaltningars kunskaper och erfarenheter tas tillvara är därför en viktig arbetsuppgift i den här fasen.


Det är viktigt att både riskinventering och det stöd som kommunen kan ge i form av råd och förstärkning av brandskyddet har formen av ett


erbjudande som den enskilde kan ta ställning till, och som bygger på acceptans och delaktighet. Socialtjänstlagen hänvisar till varje individs självbestämmande, integritet och egna ansvar. Lagen om skydd mot olyckor anger att det primära ansvaret att förebygga bränder och begränsa skador till följd av brand vilar på den enskilde. Även kommunen har ett ansvar att förebygga bränder, men det innebär inte att kommunen tvångsmässigt kan vidta åtgärder i den enskildes bostad utan direkt lagstöd. Mer information om juridiska aspekter finns i bilaga 1.


För att identifiera vilka personer som berörs av arbetet kan man som utgångspunkt börja med att leta efter de individer som stämmer in på en eller flera av följande beskrivningar;


-  personen har ett beteende som medför ökad brandrisk -  personen har begränsad förmåga att uppmärksamma en brand -  personen har begränsad förmåga att själv agera i samband med en brand


I Örebro kommun lämnades följande beskrivning av problembilden till berörda enhetschefer inför inventeringen:


”Personerna som vi försöker rin ga in är de som har ett eget boende och som samtidigt har ett beteende som innebär en förhöjd risk för brand i bostaden, och i den mån brand skulle uppstå skulle ha svårt att uppfatta faran och ha svårighet att utrymma.


Detta beteende kan vara orsakat av en fysisk eller psykisk funktionsnedsättning, ålderdom, sjukdom, missbruk m.m. Beteendet kan exempelvis innebära att man tenderar att glömma bort tända ljus eller mat på spisen. En annan vanlig faktor som påverkar risken för brand i bostaden är rökning och en felaktig hantering av cigaretter, tändare och tändstickor. Tidigare nämnda faktorer kan också innebära att man har svårt att uppfatta brand eller att man kan ha svårigheter att utrymma innan kritiska förhållanden uppstår. Vid en vanlig bostadsbrand uppstår dessa kritiska förhållanden vanligtvis inom 2-3 minuter.


Vanliga signaler som vi kan se hemma hos dessa brukare kan vara brännmärken på kläder, sängkläder, möbler och golv. Även att det finns mycket brännbart på eller i anslutning till spisen är signa ler vi ska vara vaksamma på.”


Om det inledningsvis råder osäkerhet beträffande vad som är möjligt att åstadkomma kan det vara enklare att börja mer begränsat och sedan bredda uppdraget efter hand. Börja till exempel med de personer som kommunen redan har kännedom om, exempelvis personer som får insatser i form av hemtjänst, personlig assistans eller bostadsanpassning.


Personerna som stämmer in på beskrivningen ovan har olika kontaktpunkter med kommunen  och det kan därmed underlätta för det framtida arbetet om de delas in i olika grupper. De grupper som nämns i denna vägledning är identifierade av arbetsgruppen och ska ses som exempel. Med utgångspunkt från lokal erfarenhet och statistik gör varje kommun själv en bedömning av vilka grupper som är mest angelägna att inrikta ett arbete mot.


-  Personer som bor i särskilt boende -  Personer med behovsprövade insatser som bor i ordinärt boende -  Personer utan behovsprövade insatser som bor i ordinärt boende 9


-  Personer med missbruks-, beroende- eller psykiska problem


De boendeformer som i denna vägledning benämns ordinärt boende och särskilt boende motsvarar verksamhetsklasserna 3 respektive 5B i Boverkets byggregler (BBR19). Boverkets byggregler reglerar dagens nybyggnadskrav för olika byggnads- och verksamhetstyper.


När arbetets inriktning är klar är nästa steg att identifiera vilka aktörer i kommunen som ska vara delaktiga i arbetet. Lämpligen är det aktörer som i sin dagliga verksamhet kommer i kontakt med personerna i fråga. Vilka yrkesgrupper det rör sig om beror på vilken grupp man valt att vända sig till. Liksom i allt förändringsarbete är det en fördel om man kan integrera de nya arbetsmetoderna i redan befintliga rutiner.


Räddningstjänsten Syd inledde sitt arbete med att bjuda in till en workshop där personal från Vård- och omsorgsförvaltningarna i Kävlinge kommun och i tre av Malmös stadsdelar deltog. Syftet med workshopen var att identifiera personer eller funktioner i den dagliga verksamheten i kommunen som kommer i kontakt med de


9  Gruppen syftar huvudsakligen på den äldre delen av befolkningen som ännu inte bedömts behöva insatser från kommunen, men som ändå kan behöva hjälp med att individanpassa brandskyddet.


särskilt riskutsatta, i detta fall äldre personer. För att arbetet ska kunna genomföras löpande och kontinuerligt ville räddningstjänstförbundet och kommunen gemensamt hitta forum där kommunens personal kan integrera arbetssättet i redan befintliga rutiner.


Identifieringsarbetet utgick från tre ”grupper” av äldre. De som redan får någon form av stöd från kommunen (till exempel genom hemtjänst), de som ska börja få stöd från kommunen (exempelvis då personer kommer tillbaka hem efter en sjukhusvistelse) samt de som inte har något identifierat hjälpbehov i dagsläget och därmed inte får något speciellt stöd från kommunen. Inom respektive grupp listades vilken personalkategori från kommunen som kom i kontakt med de äldre och i vilka sammanhang.


Respektive stadsdel/kommun har sedan i samråd med sin vård- och omsorgschef beslutat om vilken grupp de vill testa att arbeta med samt vilka i personalen som ska utbildas för att genomföra arbetsuppgifterna. Exempel på detta är att hemtjänstpersonal i en stadsdel i Malmö arbetar med brandskyddsfrågorna i samband med välkomstsamtal för nya brukare och följer upp arbetet genom kontaktmannaskap. Ett annat exempel är att Kävlinge kommun valt att arbeta med den kontakt som hemrehabgruppen har med enskilda och ger arbetsterapeuter uppgiften att genomföra en kontroll av brandskyddet efter exempelvis en sjukhusvistelse.


Exempel på funktioner inom kommunen som skulle kunna vara aktiva i arbetet är fixartjänster, socialsekreterare, biståndshandläggare, bostadsanpassningshandläggare, vårdplanerare, hemtjänstpersonal, personliga assistenter, boendestödjare samt personal i särskilt boende. Distriktssköterskor, sjukgymnaster och arbetsterapeuter är andra exempel på yrkeskategorier som möter de identifierade målgrupperna i deras bostad.


I vissa kommuner genomförs uppsökande hembesök hos äldre personer som inte har några insatser från kommunen. Åldersgränsen varierar från kommun till kommun, men syftet är vanligtvis detsamma nämligen att de enskilda ska få nödvändig information om socialtjänstens verksamhet. Personalen som genomför dessa hembesök kan även informera om brandrisker och brandskydd.


Det kan vara en bra idé att undersöka om det finns planer på andra övergripande insatser i kommunen som omfattar de tilltänkta grupperna och om det i så fall finns fördelar med att koordinera de olika insatserna.


Då arbetet påbörjades i Varbergs kommun sökte arbetsgruppen i projektet, som kallas BoBRA, en grupp att inledningsvis inrikta arbetet mot. Det framkom då att larmpatrullerna för trygghetslarmen skulle göra hembesök hos alla trygghetslarmskunder. Detta på grund av att alla trygghetslarm i kommunen skulle bytas ut vid den tidpunkten. De kontaktvägar mot enskilda som redan fanns kunde därmed användas och arbetet kom på så vis igång relativt snabbt. Larmpatrullerna fick alltså i uppgift att inventera och informera om brandskydd när de ändå var ute hos trygghetslarmskunderna.


En aktör som är viktig att samverka med är fastighetsägaren. Den aktör som identifierar ett behov av ett ökat individanpassat brandskydd hos en enskild kan ha mycket att vinna på att informera fastighetsägaren (givetvis med den enskildes samtycke). Ju tidigare kontakt som tas desto bättre. Det kan då föras en diskussion om fördelning av ansvar och kostnader etc., vilket även kan underlätta genomförandet av vissa åtgärder.


Fastighetsägaren har i många fall en naturlig roll när det gäller brandskyddet, vare sig det handlar om ett ordinärt boende eller ett särskilt boende. I det systematiska brandskyddsarbetet som i många fall behöver bedrivas för att leva upp till skyldigheterna i LSO ingår till exempel att fördela och koordinera ansvaret för brandskyddet mellan ägare och nyttjanderättshavare (i ordinärt boende den boende och i särskilt boende verksamhetsutövaren). Ansvarsfrågan kan lämpligen klargöras i exempelvis hyreskontrakt eller en särskild gränsdragningslista.


Ytterligare aktörer är pensionärsorganisationer och andra frivilliga organisationer, till exempel stadsmissionen. De träffar personer som kan vara i behov av ett individanpassat brandskydd och kan då informera om brandrisker och brandskydd. Skapa förutsättningar för utvärdering


När man inför nya arbetsuppgifter i en verksamhet har man en målbild och förhoppning om vilken effekt som uppgifterna förväntas ge. För att kunna avgöra om de önskade effekterna sedan har uppnåtts behöver arbetet göras uppföljnings- och utvärderingsbart. Det är därför viktigt att tidigt i arbetsprocessen fundera över vad som är intressant att följa upp och att förbereda för utvärdering.


Några viktiga begrepp i utvärderingssammanhang är: -  Nollmätning -  Målformulering -  Åtgärder -  Effektmätning


För att det ska vara möjligt att utvärdera om arbetet har gett önskad effekt behövs en nollmätning. Med det menas att det behöver noteras hur situationen ser ut innan åtgärder sätts in. Under uppföljning och utvärdering används sedan dessa uppgifter som jämförelseunderlag. Exempelvis kan räddningstjänstens statistik över tillbud, olyckor, brandorsaker etc. användas. Genom attityd- och upplevelseundersökningar innan arbetet startar kan exempelvis känslor av otrygghet, oro hos personal och enskilda fångas upp.


För att kunna följa upp om målen uppnåtts behöver målen vara mätbara. Det kan vara bra att formulera både effektmål och prestationsmål . Effektmålen uttrycker de effekter som man vill uppnå med arbetet, exempelvis ”Antalet dödsbränder i h emmen ska minska med X % till år 20xx”. Prestationsmålen uttrycker de uppgifter som verksamheten ska genomföra för att nå effektmålen, exem pelvis ”Alla utförare av hemtjänst  ska erbjuda brukarna en genomgång av brandskyddet i hemmet minst en gång per år”.


Valet av åtgärder och arbetssätt är nära förknippat med målen för arbetet. Det handlar om att välja åtgärder som ger önskad effekt och som i förhållande till kostnaden är mest effektiva. Åtgärder och arbetssätt behöver också väljas utifrån den kunskap som verksamheterna har då arbetet inleds och behöver kontinuerligt följas upp.


Efter några år bör effekter av åtgärderna märkas. För att veta i vilken mån åtgärderna varit effektiva behöver de utvärderas. Då måste ny statistik samlas in och jämföras med den från nollmätningen. Även nya attityd- och upplevelseundersökningar kan genomföras hos enskilda, och jämföras med tidigare resultat. Först då går det att dra några egentliga slutsatser om åtgärdernas effekt och om målen för arbetet uppnåtts.


När arbetet är planerat och grundförutsättningar skapade ska arbetsuppgifterna genomföras och implementeras i berörda verksamheter. Styrning och processbeskrivning


En viktig förutsättning för att driva ett projekt och därefter åstadkomma ett systematiskt och långsiktigt arbete med individanpassat brandskydd är att det finns en tydlig ansvarsfördelning. Vem ansvaret bör läggas på beror på hur kommunen är organiserad samt vilken grupp av personer som kommunen väljer att fokusera på inledningsvis. Allt arbete som beskrivs i vägledningen kräver samverkan mellan flera kommunala förvaltningar samt andra aktörer som exempelvis fastighetsägare. Det kan underlätta om det finns en överenskommelse mellan inblandade aktörer vem som har vilket ansvar och vem som ska stå för kostnader som kan uppkomma.


Under 2010 startade brandförsvaret i Uppsala kommun ett projekt med målet att öka säkerheten för personer med behov av hjälpinsatser i eget boende och på omvårdnadsboenden i kommunen. Projektet syftade till att förbättra brandskyddet för dessa grupper samt till att minska risken och konsekvenserna av en eventuell brand. Efter projektets start insåg Uppsala Brandförsvar att de behövde ha stöd i sitt arbete från de i kommunen som i sin dagliga verksamhet hanterar dessa målgruppers behov. Det ledde till ett samarbetsprojekt mellan Kontoret för hälsa, vård och omsorg och Uppsala Brandförsvar. Efter projekttiden övergick arbetet till att ingå i den ordinarie verksamheten. Ansvaret för det löpande arbetet ligger på Kontoret för hälsa, vård och omsorg och brandförsvaret har en stödjande roll som sakkunnig i brandskyddsfrågor.


I Linköpings kommun startade arbetet med att inventera behovet av stärkt brandskydd i särskilda boenden som ett gemensamt initiativ från Äldrenämnden och avdelningen Säkerhet och Juridik inom Kommunledningskontoret. Därefter ansvarar verksamhetscheferna inom både de kommunala och privata omsorgsverksamheterna i kommunen för att det löpande arbetet med att identifiera personer med behov av stärkt brandskydd genomförs. Avdelningen Säkerhet och Juridik är fortsatt delaktig och stödjande i riskvärderingsarbetet.


Tidigt i arbetet kan det vara bra att ta fram en processbeskrivning. Den är ett bra hjälpmedel för att få en överblick över vilka delmoment som behöver ingå för att få ett bra flöde i arbetsgången. De olika delmomentens inbördes förhållande kan åskådliggöras så att alla inblandade kan se sin egen roll och processbeskrivningen kan användas för att informera samtliga berörda om hur arbetet är tänkt att ske. Nedan ges två exempel på processbeskrivningar.


1.  Kontakt mellan kommun och brukare kan ske på flera sätt, till exempel via hemvårdsinsatser, hemrehab eller biståndsprövning. 2.  Genomförandet sker i dialog med individen och utgår från checklistan framtagen av Räddningstjänsten Syd. 3.  Utifrån resultatet från genomgången görs en bedömning av behovet av förstärkt brandskydd. 4.  Inget behov av åtgärder kan identifieras, gå vidare till steg 8. 5.  Vid genomgången görs bedömningen att individen behöver ett förstärkt brandskydd i form av direkta åtgärder, till exempel byte av batteri i brandvarnare, information, inköp av brandfilt med mera. Exempel på enklare åtgärder går att finna i checklistan. 6.  Vid genomgången görs bedömningen att enklare åtgärder inte är tillräckliga. I detta läge är det viktigt att involvera anhöriga om möjligt och/eller fastighetsägaren samt diskutera ärendet i lämpligt internt forum. Räddningstjänsten kan vara ett stöd här. 7.  Identifierade åtgärder i steg 5 och 6 genomförs. 8.  Checklistan, beslut och eventuella åtgärder dokumenteras i eget internt system för uppföljning. 9.  Arbetet med att undersöka behov av förstärkt brandskydd bör ske kontinuerligt. Uppföljning rekommenderas en gång om året. Figur 2. Processkarta för arbetet i Malmö och Kävlinge kommun.


Figur 3. Processkarta för brandförebyggande arbete i Uppsala kommun.


I Uppsala, Kävlinge och Malmö finns särskilda grupper med uppgift att hantera ärenden där åtgärderna är av mer omfattande karaktär som inte kan åtgärdas direkt av personalen.


I grupperna i Kävlinge och Malmö ingår representanter från bland annat kommunens hemtjänstverksamhet, Rehab och biståndshandläggare. I grupperna ingår exempelvis funktioner som har förskrivningsrätt och befogenhet att fatta beslut om bostadsanpassningsbidrag.


I Uppsala kommun kallas funktionen Remissgrupp och i den ingår representanter för Kontoret för hälsa, vård och omsorg och Uppsala Brandförsvar. Remissgruppen har bland annat till uppgift att vara huvudkontakten mellan utförarna (det vill säga verksamheterna som erbjuder exempelvis hemtjänst till enskilda) och beställare (det vill säga kommunen) gällande det förebyggande arbetet.


Reglerade möjligheter till stöd Arbetet som beskrivs i den här vägledningen bygger på delaktighet och samtycke från den enskilde och det är viktigt att den enskildes självbestämmanderätt och integritet respekteras. Detta avsnitt beskriver de reglerade möjligheter till stöd från samhället som den enskilde kan få med grund i Socialtjänstlagen. I bilaga 1 redovisas fler möjligheter till stöd samt andra juridiska principer som på olika sätt påverkar arbetet.


Socialtjänstlagen (2001:453) ger kommunerna möjlighet att utforma socialtjänsten utifrån kommunens egna behov och förutsättningar samt förändringar i samhällsutvecklingen. Lagen hänvisar till varje individs självbestämmande, integritet och egna ansvar. Det innebär att kommunen inte kan tvinga den enskilde att ta emot hjälp eller stöd som den enskilde själv inte önskar. Kommunen har även det yttersta ansvaret för att kommuninvånarna får det stöd och den hjälp de behöver.


Enskilda har rätt till bistånd för sin försörjning och för sin livsföring i övrigt. Livsföring i övrigt är inte specificerat i lagen, men vissa insatser som en kommun bör erbjuda finns uppräknade. De uppräknade insatserna är till för att underlätta för en enskild att bo kvar hemma och innefattar bland annat hemtjänst. Bistånd kan beviljas för att den enskilde ska kunna tillförsäkras en skälig levnadsnivå. Kommunerna har även möjlighet att i enskilda fall bevilja bistånd utöver skälig levnadsnivå. Varje kommun bör fundera över i vilka fall den möjligheten ska användas.


I biståndsbedömningen ska handläggaren ta hänsyn till den enskilda personens egna förutsättningar och möjligheter. Handläggningen ska grundas på den enskildes ansökan eller uttryck om behov av hjälp. När handläggaren ser ett behov ska den påtala det för den enskilde och berätta vilka möjligheter till stöd och hjälp som finns.


Handläggningen omgärdas av sekretess, men om den enskilde lämnar sitt medgivande faller sekretessen för den hantering som medgivandet gäller. Mer information om de sekretessbestämmelser som råder samt bestämmelser om behandling av personuppgifter finns i bilaga 1.


Som tidigare nämnts krävs beslut från både politisk ledning och förvaltningsledning för att nya arbetsuppgifter slutligen ska bli en del av den ordinarie verksamheten. Att utbilda ledamöter i berörda nämnder och tjänstemän i förvaltningar om hur problembilden ser ut och grunderna kring brand och brandskydd kan vara ett sätt att bereda väg för beslutsprocessen. Förankring och förståelse för arbetsuppgifterna behövs i alla delar av en organisation.


Den personal som ska erbjuda sig att göra bedömningar av brandskyddet hos enskilda behöver ha viss kunskap om bränder och brandskydd 10 . Många yrkesgrupper har förmodligen redan fått någon form av grundläggande brandkunskapsutbildning. Utbildningen som avses i denna vägledning lägger dock större fokus på förmågan att se risker och riskbeteenden samt att veta hur olika risker kan förebyggas, snarare än förmågan att hantera en uppkommen brand. Sannolikheten för att personal finns på plats hos den enskilde precis då en brand uppkommer är ytterst liten. Enbart i särskilt boende finns personal på plats dygnet runt.


Både Räddningstjänsten Syd och brandförsvaret i Uppsala kommun erbjöd kostnadsfria brandförebyggande utbildningar för alla utförare av hemvård i kommunerna. Under utbildningarna lades mycket fokus på den checklista som personalen använder som arbetsmaterial då de erbjuder enskilda riskinventeringar i deras bostad. Innehållet i checklistan förklarades, bland annat med konkreta exempel.


10  Utbildningsprogram för yrkesgrupper som har ett särskilt behov av utbildning i brandskydd, Redovisning av uppdrag i regleringsbrev 2010, MSB dnr 2010-3189, 2010-06-22


Under utbildningarna informerade de även om att det brandförebyggande arbetet med hjälp av checklistorna kommer att fortgå framöver och därmed bli en permanent del i den ordinarie verksamheten.


En viktig del i utbildningen av personalen som ska utföra arbetsuppgifterna är att klargöra att även om uppgiften att erbjuda en riskinventering hos enskilda är obligatorisk så innebär det inte ett tvång för den enskilde att ta emot erbjudandet. Den enskilde har alltid möjlighet att tacka nej till erbjudandet och då ska det respekteras.


Utbildningar för personalen behöver genomföras med viss regelbundenhet. Hur ofta det behövs beror bland annat på verksamhetens personalomsättning. Det viktiga är att se till att kunskap och erfarenhet av det brandförebyggande arbetet upprätthålls i verksamheten.


Gemensamt för arbetssätten som presenteras nedan är att det behövs tydliga metoder och rutiner för hur den som identifierar risker hos enskilda ska gå till väga för att åtgärda problemet. I många fall är det inte helt enkelt att avgöra var gränsen för kommunens ansvar går i förhållande till den enskildes eget ansvar. Ett resonemang om detta finns att läsa i bilaga 1.


I särskilt boende är brandskyddet till stor del redan reglerat, och kommunen har ett tydligt ansvar för de boendes säkerhet. Trots att brandskyddet är högre än i ordinärt boende, med exempelvis automatiskt brand- och utrymningslarm, personal som kan ingripa och i vissa fall automatisk vattensprinkleranläggning, kan det finnas personer som har ett riskbeteende som innebär att brandskyddet ändå inte är tillräckligt. Därför bör fokus för det arbete som beskrivs i den här vägledningen i särskilt boende handla om att identifiera de personer som har behov av ytterligare brandskyddsåtgärder utöver det generella brandskyddet.


Genom att ta upp brandsäkerhetsaspekter i förfrågningsunderlag när kommunerna gör upphandling av vård- och omsorgstjänster kan krav på systematiskt säkerhetsarbete skrivas in i de avtal som upprättas. Det är här grunden läggs för möjligheten att följa upp verksamheternas systematiska säkerhetsarbete.


Verksamhetens personal är en viktig resurs i det förebyggande arbetet och behöver utbildas i systematiskt säkerhetsarbete. Ofta känner personalen redan till vilka personer som är särskilt riskutsatta och kan


därför relativt enkelt göra en bedömning av hur många som kan behöva någon form av utökat brandskydd.


I Örebro kommun genomfördes, på initiativ från kommunledningskontorets säkerhetsenhet, inledningsvis en inventering i syfte att få en uppfattning om problemets storlek. Undersökningen genomfördes med stöd av en webbenkät riktad till enhetschefer inom förvaltningen för funktionsnedsatta, vård- och omsorgsförvaltningarna samt socialförvaltningarna. Enkäten innehöll tre delar.


1.  Frågor om organisatoriska uppgifter samt uppgifter om totalt antal brukare inom respektive verksamhet.   2.  Frågor där enhetscheferna skulle uppskatta antalet brukare som stämmer in på den problembild som definierats och beskrivits i enkäten. 3.  Frågor om befintligt brandskydd i aktuella bostäder.


Linköpings kommun valde att inledningsvis fokusera på  de  personer som bor i behovsprövade boenden. Under sommaren 2010 skrevs en rapport som ett inledande steg för arbetet i syfte att få en uppfattning om hur det förebyggande brandskyddet på kommunens särskilda boenden såg ut. Det framkom då att det finns ett behov av förstärkt brandskydd hos vissa personer på grund av olika sammanfallande faktorer som bidrar till en ökad risk för brand.


Under våren 2011 identifierade Säkerhet och Juridik i samverkan med Omsorgskontoret ett antal kriterier för bedömning av en persons behov av förstärkt brandskydd.


Kriterierna för prioritering är: -  Missbruk och beroende -  Demenssjukdom -  Psykisk sjukdom/psykisk störning -  Fysiska funktionsnedsättningar -  Ensamboende -  Rökning -  Samlarbeteende -  Tidigare inträffade tillbud -  Pyromani -  Självmordsbenägenhet


Ju fler av kriterierna som föreligger i ett individuellt ärende desto högre prioritet får det. Kriterierna bedöms efter sannolikhet och konsekvens och sammanställs i en


riskmatris, som sedan används vid bedömning av vilka åtgärder som ska vidtas. Omsorgskontoret har med stöd av Säkerhet och Juridiks inventering sammanställt ett styrdokument för hur prioritering ska gå till fortsättningsvis. Ansvaret att göra bedömningar och genomföra åtgärder ligger fortsättningsvis på den berörda förvaltningen.


Personer med behovsprövade insatser i ordinärt boende En stor andel av de personer som bedöms som särskilt riskutsatta bor i ordinärt boende. De personer som har behov av det får stödjande insatser från kommunen, exempelvis i form av hemtjänst och trygghetslarm. Om det befintliga brandskyddet bedöms vara otillräckligt kan det behövas ett individanpassat brandskydd. En bedömning av brandskyddet kan exempelvis göras tillsammans med den enskilde i samband med att genomförandeplanen för bistånd upprättas. En genomförandeplan upprättas av utförare av hemtjänst i samband med att bistånd beviljas, och följs upp årligen eller vid förändring.


Arbetet med att uppmärksamma risker och riskbeteenden kan med fördel göras av den personal som exempelvis utför hemtjänstinsatser i den enskildes hem. Personalen har möjlighet att observera om det finns brännmärken i möbler, kläder och golv, om det förvaras mycket brännbart på eller i närheten av spisen osv. Som hjälp i arbetet med att identifiera brandrisker i bostaden kan personalen använda en checklista som de går igenom tillsammans med den enskilde. Ett exempel på en sådan checklista finns i bilaga 2. I bilaga 3 finns ett exempel på ett informationsblad som kan lämnas till den enskilde efter en genomgång av brandskyddet. Informationsbladet kan fungera som en minneslista för den enskilde och som en information till exempelvis anhöriga.


I Uppsala kommun har en checklista tagits fram som hemtjänstutförare tillsammans med den enskilde i möjligaste mån ska fylla i vid hembesök. En gång om året ska det göras en uppföljning av brandskyddet med hjälp av checklistan. Svaren sparas i personens akt som upprättas inom socialtjänsten. Då checklistan gås igenom tillsammans med den enskilde ska det tydligt framgå att det är något som kommunen erbjuder som stöd och inget tvång. Den enskilde ombeds skriva under checklistan för att intyga att de förstått vad som gäller och att de frivilligt går med på riskinventeringen samt samtycker till hanteringen av personuppgifterna.


Det kan tyckas svårare att få in ett arbetssätt som exemplet ovan hos de privatägda hemtjänstutförarna än hos de kommunala eftersom verksamhetens innehåll inte kan påverkas på samma sätt. Det finns dock sätt att hantera detta.


I Uppsala kommun används en modell som består av beställare och utförare för hemvården. Kommunen, som har rollen av beställare, har infört krav i underlaget för upphandling. På så vis regleras utförarnas avtal så att uppgiften att systematiskt erbjuda inventering och behovsanpassning av brandskyddet hos den enskilde utförs.


Under arbetets gång kan det även uppkomma andra typer av oklarheter som riskerar att bli ett hinder i arbetsprocessen. Nedan ges två exempel på frågor som hanterades i Uppsala kommun.


En av uppgifterna i arbetet med att stärka brandskyddet hos den enskilde var att hjälpa till att kontrollera batteriet i brandvarnaren. Det framkom att hemtjänstpersonalen av arbetsmiljöskäl har riktlinjer som säger att de inte får klättra upp på en stol, vilket gör det svårt att nå brandvarnaren. Kommunen valde då att köpa in ett verktyg till varje utförare av hemvård så att de stående på golvet enkelt ska kunna testa brandvarnaren hemma hos den enskilde. Därmed utgjorde detta inget hinder för personalen i deras arbete.


I diskussioner med personalen framkom att det fanns en ängslan för att missa något viktigt och ställas till svars ifall skada eller dödsfall skulle inträffa. När de farhågorna uppdagades blev det tydligt att det är viktigt att informera personalen om vilken roll de har och att de inte kan göra något fel som de kan ställas till svars för i detta arbete. Istället poängterades och diskuterades den möjlighet de har att minska antalet olyckor med konsekvensen att enskilda skadas eller omkommer i sitt hem till följd av brand.


Personer utan behovsprövade insatser i ordinärt boende De flesta personer som bor i vanligt boende har ingen regelbunden kontakt med kommunens socialtjänst. Det innebär dock inte att där inte finns personer som kan ha behov av att erbjudas extra stöd.


Exempel på kontaktpunkter med denna målgrupp är de förebyggande hembesök hos äldre personer som många kommuner genomför. Vid dessa hembesök kan frågor om brandsäkerhet ingå. Detsamma gäller de fixartjänster som finns i många kommuner. Genom att utbilda berörd personal om risker, riskbeteenden och åtgärder för att minska riskerna kan kunskap spridas och bränder förebyggas.


Räddningstjänsten Syd genomför regelbundet hembesök i vanliga bostäder för att kontrollera och informera om brandskydd. Med anledning av den problematik och riskbild som finns för äldre har en del av hembesöken utvecklats och riktar sig speciellt till seniorer som bor samlat i särskilda bostäder för personer som är 65 år eller äldre. Räddningstjänsten och övriga förvaltningar i kommunerna använder samma checklista för att underlätta uppföljning och kommunikation.


Deltagarna i de grupper som genomför de riktade hembesöken är speciellt utbildade i äldresäkerhet och checklistans användning och tolkning. Grupperna ansvarar bland annat för planeringen av hembesöken och kontakt med berörda aktörer, såsom kommunala representanter, fastighetsägare, bostadsrättsföreningar etc. Den nära samverkan med den kommunala vård- och omsorgsorganisationen är viktig då behovet av insatser i vissa fall faller inom deras ansvarsområde.


Utifrån hembesöken sammanställs ett statistikunderlag som sedan används vid uppföljningsmöten för att diskutera vidare arbete och åtgärder.


Personer med missbruks-, beroende- eller psykiska problem Personer som har missbruks-, beroende- eller psykiska problem kan ha svårt att upptäcka en uppkommen brand och det finns även en ökad risk att deras beteende orsakar en brand. Om de av olika skäl har svårt att få en bostad på den ordinarie bostadsmarknaden, finns det möjlighet att få stöd från kommunen med en bostad på den sekundära bostadsmarknaden. Dessa bostäder har olika benämningar i olika kommuner. De kan exempelvis benämnas försökslägenheter, träningslägenheter, sociala bostäder eller bostadssociala kontrakt. Gemensamt är att någon av kommunens förvaltningar står som förstahandshyresgäst och att de i sin tur hyr ut lägenheten till den enskilde.


Till exempel kan det se ut som i Örebro kommun där de aktuella fastigheterna främst ägs av Örebros kommunala bostadsföretag, ÖBO, men även av privata fastighetsägare, och där kommunen har förstahandskontrakten. Kommunen hyr i sin tur ut till den enskilde.


Dessa bostadslösningar kan ges som bistånd enligt socialtjänstlagen till vuxna personer med missbruks-, psykiska eller allvarliga sociala problem


-  som saknar bostad, eller -  som riskerar att stå utan bostad på grund av uppsägning eller avhysning, och -  som inte själva kan tillgodose sitt behov av bostad.


Boendeformen är att betrakta som ett ordinärt boende, med enda skillnaden att personerna inte har ett förstahandskontrakt. Eftersom de boendes problem är kända kan det vara på sin plats att kommunen och fastighetsägaren tar ett större ansvar än normalt för brandsäkerheten i dessa fastigheter. Det kan vara av värde både ur säkerhetssynpunkt för den enskilde, boende runtomkring, och från ekonomisk synpunkt för kommunen och fastighetsägaren. Då kommunen står som hyresvärd finns exempelvis möjlighet att redan från början utrusta lägenheterna med ett utökat brandskydd (släckutrustning, spisvakt osv.). Vilka åtgärder som sätts in kan variera beroende på den enskildes beteende och eventuell risk för vandalisering och stöld. Möjligheten att skriva in generella krav om brandskyddet i hyreskontrakten finns också.


Kontaktvägen mellan kommunen och personerna i denna målgrupp kan vara den funktion i kommunen som beslutar om sociala hyreskontrakt. Socialsekreterare kan utbildas i riskbedömning så att de tillsammans med den enskilde kan bedöma behovet av ett stärkt brandskydd. En checklista med exempel på risker, riskbeteenden och förslag på åtgärder kan vara ett bra hjälpmedel. Ett exempel på en sådan checklista finns i bilaga 2.


Följa upp, utvärdera, lära och förbättra En viktig del i det systematiska säkerhetsarbetet är uppföljningen. Uppföljning behöver göras av olika anledningar, till exempel för att ta reda på om de planerade åtgärderna/arbetsuppgifterna har genomförts, om arbetet utförs på ett verksamhetsanpassat sätt och om rätt förutsättningar finns för att nå uppsatta mål. Det är även viktigt att kontinuerligt under arbetets gång sammanställa data och erfarenheter och dra lärdom av det arbete som utförs. För att det ska vara möjligt att göra uppföljningar behövs tydliga och mätbara mål för arbetet och ett system för insamling av data.


Beslutet att genomföra arbetsuppgifterna och att arbeta efter de arbetssätt som exemplifieras i den här vägledningen har tagits antingen politiskt eller på ledningsnivå inom olika förvaltningar. Ett av syftena med att följa upp och utvärdera arbetsinsatserna är att återföra erfarenheter till beslutsfattarna. Man kan även behöva utvärdera hur arbetet fungerar och om något i arbetsprocessen behöver justeras.


Det är inte bara beslutsfattarna som har behov av att få återkoppling. Alla som på något sätt är inblandade har intresse av att se effekterna av arbetet. Effekten kan mätas både avseende stärkt brandskydd och höjd riskmedvetenhet hos enskilda, och personalens psykiska arbetsmiljö.


Ett gemensamt kommunövergripande system för inrapportering av tillbud är värdefullt för att kunna få en bredare överblick över kommunens totala arbetsinsatser. Med hjälp av en gemensam sammanställning har man möjlighet att uppmärksamma trender och mönster som skulle kunna gå obemärkt förbi om varje enhet/verksamhet skötte uppföljningen själva.


Varbergs kommun har tagit fram olika dokument som ska användas under arbetet. Man har även beskrivit de olika dokumentens användningssätt för att tydliggöra deras syfte i arbetsprocessen. Ett av dokumenten, Checklistan , utgör först och främst ett statistiskt underlag för att ge en bild av hur brandskyddet och säkerheten ser ut hos enskilda respektive berörda organisationer. På sikt kan denna statistik utgöra en del av underlaget för uppföljning av arbetet inom projektet BoBRA. En mall för hantering av uppgifter/statistik från checklistan finns också att använda.


Genomförda arbetsåtgärders effekt och omfattning Omfattningen av de åtgärder som genomförs till följd av ett systematiskt arbete kan variera. Det kan handla om allt från att informera om risker, prova och/eller byta batteri i brandvarnare och ta bort brännbart material från spisen, till att sätta upp fler brandvarnare, komplettera med ett automatiskt larmsystem, installera spisvakt eller en mobil sprinkleranläggning. Listan kan göras lång, och även en till synes liten åtgärd kan ha stor betydelse för den enskilde. Det är lätt att föreställa sig stora kostnader till följd av ett systematiskt brandförebyggande arbete, men så behöver det nödvändigtvis inte bli. Flertalet av de personer som omfattas av arbetet kommer förmodligen enbart att behöva information, några tips på vägen och en och annan mindre åtgärd som till exempel batteribyte i brandvarnaren. För ett mindre antal personer kommer behovet av åtgärder kanske att vara mer långtgående och mer kostsamma, men i gengäld kan kostnaderna för åtgärderna i dessa fall sannolikt uppvägas av värdet av räddat liv och egendom.


Som ett resultat av tidigare beskrivna inventering i Linköpings kommun införskaffade äldrenämnden 20 stycken mobila sprinkleranläggningar, som placerades hos personer med förhöjd risk för brand i särskilt boende. I och med inventeringen har frågan om brandskydd uppmärksammats och medvetenhet ökat om behovet av att genomföra riskanalyser och hantera risker genom brandförebyggande åtgärder.


Efter påbörjad installation av dessa 20 mobila sprinkleranläggningar har fyra utlöst. Tre av fallen var på grund av brandtillbud, såsom torrkokning på spis och felaktigt användande av mikrovågsugn som ledde till rökutveckling. Vid dessa tillbud förhindrades brand. Spridningen av vattendimma kunde dessutom snabbt avbrytas efter kontroll och åtgärd av personal, och konsekvensen blev därmed väldigt liten.


I ett fall utlöste sprinklern efter att en persons kläder börjat brinna. Tack vare den mobila sprinklerns funktion och god insats av verksamhetens personal kunde en allvarlig brand förhindras. Den berörda hyresgästen kunde efter ett dygn flytta tillbaka till sin bostad med återställt brandskydd.


Under den inledande inventeringen som gjordes i Örebro kommun bedömdes 48 individer av drygt 1700 vara riskutsatta enligt framtagna kriterier. Många av dessa 48 individer bodde i ordinärt boende utan speciella brandskyddslösningar. I dag har kommunen installerat 12 stycken mobila sprinklersystem som täcker 16 lägenheter. Lägenheterna har brandvarnare och många har spisvakt. De som finns i kommunala boenden har dessutom automatiska brandlarm.


Då arbetssättet är relativt nytt i kommunerna kan det vara svårt att se tydliga effekter i form av minskat antal brandtillbud och snabbt avbrutna brandförlopp. Istället kan arbetsåtgärdernas effekt mätas i form av positiva reaktioner från personal och ökad trygghetskänsla hos enskilda, både för de boende och för personer i deras omgivning, exempelvis anhöriga och grannar. Det går även att göra uppskattningar av till exempel hur många gånger som personal städat bort brännbart material som ligger på eller intill spisar, hur enskilda tar emot budskap, förändrade beteenden när det gäller hantering av levande ljus och cigaretter med mera.


I Varbergs kommun är den största effekten av arbetet än så länge att barriärer mellan förvaltningarna börjar brytas så att den gemensamma inställningen är att brand- och olycksförebyggande arbete inte enbart är räddningstjänstens ansvar. Exempelvis åtgärdar personal som i det dagliga arbetet är ute hos enskilda de mest lättavhjälpta olycksriskerna, exempelvis genom att städa upp runt spisen. Ett enkelt sätt att registrera och rapportera dessa åtgärder saknas vilket har viss negativ påverkan för möjligheten att följa upp och utvärdera.


Erfarenheter och framgångsfaktorer Syftet med vägledningen är att inspirera och underlätta det systematiska arbetet för ett individanpassat brandskydd. Det som utgör kärnan i vägledningen är de goda exempel som de deltagande kommunerna i arbetsgruppen bidragit med. I det här avsnittet redovisas några sammanfattande erfarenheter och framgångsfaktorer från kommunerna.


När projektet startade togs tidiga kontakter med berörda förvaltningar. Det avsattes personal från både Kontoret för hälsa, vård och omsorg och Brandförsvaret för att arbeta med projektet. Man satte också ett slutdatum för projektet då arbetsuppgifterna istället skulle övergå till att bli en del i det ordinarie arbetet. Inställningen var från början att undvika problematisering, och istället ta itu med problemen vartefter de uppstod.


Under projektet skapades en remissgrupp som har till uppgift att hjälpa utförarna vid åtgärder som de själva inte kan avhjälpa. Gruppen har fått positiv respons och utförarna känner att de har någon att vända sig till vid problem.


Utförarna av hemvård har tagit till sig det brandförebyggande arbetssättet, och arbetar aktivt för att kontinuerligt förebygga brand hos enskilda. Denna framgång beror till stor del på de kompletteringar och förtydliganden av förfrågningsunderlaget som införts, om utförarnas brandförebyggande uppdrag.


Att via brandförsvaret erbjuda en kostnadsfri utbildning till alla utförare av hemvård var ett bra sätt att nå ut med kunskap om brandförebyggande åtgärder, vilket i sin tur lett till ökad medvetenhet om risker hemma hos enskilda.


Ett förslag på tillägg i avtal för trygghetslarm togs fram under projektet för att enskilda ska kunna få möjligheten att koppla brandvarnaren till


trygghetslarmet. Förslaget har godtagits och finns idag med som begäran inför upphandling av trygghetslarm.


För att förtydliga utförarnas uppdrag gjorde projektledaren en processbeskrivning utifrån den information och de synpunkter som framkommit under projektets gång. Denna är en viktig del i presentationen av utförarnas nya del i uppdraget.


Förstärkt brandskydd för äldre som bor kvar hemma är ett utvecklingsuppdrag inom Räddningstjänsten Syd som finns i verksamhetsplanen. Det innebär att det är ett prioriterat uppdrag som följs upp regelbundet. Projektet är politiskt förankrat i direktionen och det är genom direktionen som förfrågan gått via kommunstyrelsen till kommunerna om att delta i projektet. Uppdraget är även förankrat hos vård- och omsorgscheferna i kommunerna som deltar i pilotprojektet vilket gör att de är väl insatta i problematik och arbetsgång.


Kommunens personal har varit delaktig när de själva valt personalkategorier som ska arbeta med brandskyddsfrågorna samt i vilka forum detta ska ske. De har även varit med vid framtagandet av checklistans utformning och innehåll.


I de stadsdelar och kommuner som deltar i projektet finns redan väl fungerande rutiner och träffpunkter för personalen där de följer upp och diskuterar sina brukare. Det underlättar arbetet med att följa upp och åtgärda de risker som identifieras vid användningen av checklistan.


Samtlig personal som arbetar med identifieringen samt arbetsterapeuter och biståndshandläggare har fått en utbildning i hur checklistan ska användas och tolkas, vilka åtgärder som kan vara aktuella samt hur uppföljning är tänkt att ske ute i arbetsgrupperna.


Personalen som deltar i projektet har god förståelse för problematik och bakgrund genom till exempel statistik. De känner också igen sig i många av de situationer som räddningstjänsten beskriver gällande möjliga brandrisker i beteende och hemmiljö. Detta gör att de är positivt inställda och motiverade att arbeta med de nya uppgifterna.


I Varbergs kommun ser man att det är viktigt att få förståelse från Socialförvaltningens personal och att detta inte enbart är en fråga för räddningstjänsten utan att den berör hela kommunen och dess förvaltningar. Varbergs kommun har uppnått detta inom organisationen för trygghetslarm, men än så länge mindre bra hos handläggarna i andra organisationer inom Socialförvaltningen. Det kan dock märkas att barriärer mellan förvaltningar börjar brytas så att problem kan lösas med gemensam kraft. Den främsta framgångsfaktorn med arbetet består av den utbildning som trygghetslarmspersonalen fått där problemen


konkretiseras och visas ur deras perspektiv och hur de kan hjälpa till. Personalens tidigare frustration att se problem, men inte veta hur de ska agera, har därmed minskat.


K ommunens avdelning ”Statistik och Utredningar” tog fram en webbenkät som innehöll ett antal frågor om befintligt brandskydd, bemanning på olika avdelningar, brand/utrymningslarm etc. Enkäten skickades till verksamhetsansvariga och fastighetsägare för vårdbostäder, serviceboenden/stödboenden/kopplade boenden, gruppbostäder samt servicelägenheter. Enkäten blev en väckarklocka för många och väckte ett engagemang för förebyggande brandskydd. Man började diskutera gränsdragning mellan fastighetsägare och hyresgäst, tekniska lösningar med spisvakter, utrymningslarm, checklistor för olycksförebyggande hembesök, brandövningar med mera.


Efter undersökningen genomförde verksamhetscheferna tillsammans med personalen en riskanalys och identifierade riskpersoner som var i behov av en mobil sprinkler i bostaden. Under tiden 2011-2012 löste fyra av 20 installerade sprinkleranläggningar ut varav tre räddade både liv och egendom. Detta tyder på att förarbetet med att hitta personer i riskzonen fungerade.


Den inledande inventeringen av antalet riskutsatta som tydliggjorde behovet var viktig för att få en överblick och för att kunna identifiera behov och prioritera åtgärder.


Pilotförsöket med tre mobila sprinklersystem som installerades hos enskilda var lyckat. Det tog inte lång tid innan systemen utlöste och räddade liv. Det var ett kvitto på att identifieringen och åtgärden varit effektiv, och uppmuntrade till fortsatt arbete.


Engagerade personer internt i organisationen och i samverkande organisationer var en viktig faktor för arbetet. Likaså att samarbetet mellan alla inblandade i kommunen var mycket bra och prestigelöst.


En nationell strategi för att stärka brandskyddet genom stöd till enskilda , Redovisning av uppdrag (Fö2009/2196/SSK, 2009-11-05), MSB dnr 2009-14343, 2010-09-28


Informationssystemet IDA, www.msb.se/ida Rimligt brandskydd i olika boendemiljöer , Redovisning av uppdrag (Fö2009/1961/SSK, 2010-04-10), MSB dnr 2010-9200, 2011-05-24 Sociala hyreskontrakt via kommunen , rapport 2011:33, Boverket 2011


Systematiskt arbete för äldres säkerhet – Om fall, trafikolyckor, bränder och suicid , MSB, 2013. Publ.nr. MSB551 Säkerhet i vardagen – Tips och råd på äldre dar! Broschyr framtagen av MSB, 2012. Publ.nr. MSB495


Säkerhetens bestämningsfaktorer , NCO 2006:6, Statens Räddningsverk och Karlstads Universitet


Utbildningsprogram för yrkesgrupper som har ett särskilt behov av utbildning i brandskydd , Redovisning av uppdrag i regleringsbrev 2010, MSB dnr 2010-3189, 2010-06-22 Inslaget ” Individanpassat brandskydd ” i 90 sekunder, utgåva 3 2012, MSB


Kontaktuppgifter till kommuner i arbetsgruppen


Linköpings kommun, kommunledningskontoret, avdelningen för säkerhet och juridik, Säkerhetsgruppen, 013-20 58 79


Räddningstjänsten Syd, 046-540 46 00 Uppsala kommun, Kontoret för hälsa, vård och omsorg, 018-727 87 00 Uppsala kommun, Brandförsvaret, 018-727 30 20


Varbergs kommun, Räddningstjänsten Väst, 0340-69 72 00 Örebro kommun, Kommunledningskontorets ledningsstab, 019-21 10 00


Arbetet som beskrivs i den här vägledningen bygger på delaktighet och samtycke från den enskilde och det är viktigt att den enskildes självbestämmanderätt och integritet respekteras. Detta avsnitt beskriver några juridiska principer som på olika vis påverkar arbetet. Delar av socialtjänstlagen har beskrivits tidigare i vägledningen.


Det primära ansvaret att förebygga bränder och begränsa skador på liv, hälsa och egendom till följd av bränder åligger den enskilde. Detta uttrycks i 2 kapitlet 2 § i lagen (2003:778) om skydd mot olyckor, LSO, enligt följande:


Ägare eller nyttjanderättshavare till byggnader eller andra anläggningar skall i skälig omfattning hålla utrustning för släckning av brand och för livräddning vid brand eller annan olycka och i övrigt vidta de åtgärder som behövs för att förebygga brand och för att hindra eller begränsa skador till följd av brand.


LSO uttrycker ett delat ansvar mellan ägare och nyttjanderättshavare till byggnader. Då fastighetsägaren och nyttjanderättshavaren inte är samma (juridiska) person gäller resonemanget att den som har faktisk och rättslig möjlighet att vidta en åtgärd också är den som har ansvaret.


Brandskyddsåtgärder som är förknippade med byggnaden och dess fasta tillbehör är primärt fastighetsägarens ansvar, medan nyttjanderättshavaren ansvarar för användandet av byggnaden och den lösa egendom som finns där. Som ett exempel kan nämnas att ägaren normalt ansvarar för uppsättning av brandvarnare medan den boende ansvarar för att underhålla brandvarnaren genom batteribyte. Den boende är också i övrigt ansvarig till många andra åtgärder kopplade till bostadens användande för att förhindra och reducera skador till följd av brand i den egna bostaden. Ansvaret är dock begränsat till vad som kan anses skäligt att vidta i varje enskilt fall. I denna skälighetsbedömning finns en rad faktorer att ta hänsyn till. Den enskildes integritet och rätt att bestämma över sitt eget leverne väger tungt i skälighetsbedömningen. Detta innebär att även om den enskilde på grund av funktionsnedsättning eller av annan anledning har en sämre förmåga att agera i händelse av brand bör samhället inte ställa högre krav på personen än vad hon/han faktiskt klarar av. Man får som utgångspunkt acceptera den enskilde som hon/han är. Om en person brister i sin förmåga att skydda sig själv är det snarare samhällets ansvar att kompensera för detta, till exempel via social omsorg eller dylikt.