Отож я знаю, що роблю, той ходім.

Ото́ж я зна́ю, що роблю́, той ході́м.


— А може до якого ґазди?

— А мо́же до яко́го ґа́зди?


— Дійсно, це так, — наважився вкинути слово Д'Артаньян.

— Ді́йсно, це так, — нава́жився вки́нути сло́во Д'Артаньян.


Троє мушкетерів теж дуже полюбили свого молодого приятеля.

Тро́є мушкете́рів теж ду́же полюби́ли свого́ молодо́го при́ятеля.


— На нас три, ах, тільки два книдлі?

— На нас три, ах, ті́льки два кни́длі?


— Може воно й так.

— Мо́же воно́ й так.


Потім зв'язав їх до купи майже під прямим кутом.

По́тім зв'яза́в їх до ку́пи ма́йже під прями́м куто́м.


Ян біг наосліп, бо звучало йому в ушах одне тільки слово жити.

Ян біг нао́сліп, бо звуча́ло йому в уша́х одне́ ті́льки сло́во жи́ти.


— Як? — скрикнула Марина, — бранці з України?

— Як? — скри́кнула Мари́на, — бра́нці з Украї́ни?


Тільки в таких випадках слід вживати не шпаду, а ніж.

Ті́льки в таки́х ви́падках слід вжива́ти не шпа́ду, а ніж.


Пан Іван був значний чоловік, старожитель у М.

Пан Іва́н був значни́й чолові́к, старожи́тель у М.


А люди, як дізналися, то й почали вчащати за позичкою.

А лю́ди, як дізна́лися, то й почали́ вчаща́ти за по́зичкою.


Гомін чинивсь по полю скрізь такий, мов підступає орда.

Го́мін чини́всь по по́лю скрізь таки́й, мов підступа́є орда́.


За катом — лорд Вінтер, Д'Артаньян, Атос, Портос і Араміс.

За ка́том — лорд Вінтер, Д'Артаньян, Атос, Портос і Араміс.


Це було саме в раз.

Це було́ са́ме в раз.


Аж тут берег під ним — хруп! Одколовсь, і вже козак похиливсь назад.

Аж тут бе́рег під ним — хруп! Одколовсь, і вже коза́к похили́всь наза́д.


— Чом же не для кота? Хочеш, зараз поцілую!

— Чом же не для кота́? Хо́чеш, за́раз поцілу́ю!


— Я ж уже доросла жінка, і добре все розумію.

— Я ж уже́ доро́сла жі́нка, і до́бре все розумі́ю.


— Ти мусиш дати скорше вбити себе, ніж кинути свій пост!

— Ти му́сиш да́ти ско́рше вби́ти себе́, ніж ки́нути свій пост!


І він сів спиною до жінки.

І він сів спи́ною до жі́нки.


Присягаюсь, хазяїну, я один випив, принаймні, півтораста пляшок.

Присяга́юсь, хазя́їну, я оди́н ви́пив, прина́ймні, півтора́ста пляшо́к.


Видко, що ви приїхали здалека.

Ви́дко, що ви приї́хали зда́лека.


Д'Артаньян стрибнув назад і витяг шпаду.

Д'Артаньян стрибну́в наза́д і ви́тяг шпа́ду.


Я сиджу при лямпі за якоюсь роботою і жду на Володю.

Я сиджу́ при ля́мпі за яко́юсь робо́тою і жду на Воло́дю.


Ви таки боляче вдарили мене.

Ви таки́ бо́ляче вда́рили мене́.


Мовчанка смерти тяжіла над природою.

Мовча́нка смерти тяжі́ла над приро́дою.


Ви тільки подумайте, за пуд, за всяке зерно, по полтиннику.

Ви ті́льки поду́майте, за пуд, за вся́ке зе́рно́, по полтиннику.


Ось і ми погладимо тобі дорогу.

Ось і ми погла́димо тобі́ доро́гу.


Я дав вам усе, що в мене було.

Я дав вам усе́, що в мене́ було́.


— Чорт побирай! — крикнув він Д'Артаньянові.

— Чорт побира́й! — кри́кнув він Д'Артаньянові.


— Я до ваших послуг, — заявив сержант.

— Я до ва́ших по́слуг, — заяви́в сержа́нт.


Прибувши туди, вони побачили і причину заворушення.

Прибу́вши туди́, вони́ поба́чили і причи́ну завору́шення.


Ось побачиш, коли він од царя не перейде до турка!

Ось поба́чиш, коли́ він од царя́ не пере́йде до ту́рка!


— Раз, два, — сказав він, рахуючи арештантів, — а третій де?

— Раз, два, — сказа́в він, раху́ючи арешта́нтів, — а тре́тій де?


Не з тих, що приваблюють жінок.

Не з тих, що прива́блюють жіно́к.


А все ж таки ми любимо життя й ненавидимо смерть.

А все ж таки́ ми лю́бимо життя́ й нена́видимо смерть.


— Ви не зробите цього, Д'Артаньяне, — зимно відповів йому Атос.

— Ви не зро́бите цього́, Д'Артаньяне, — зи́мно відпові́в йому Атос.


Д'Артаньян і Плянше йшли слідом, за п'ятсот кроків від них.

Д'Артаньян і Пля́нше йшли слі́дом́, за п'ятсо́т кро́ків від них.


— Як отеє тебе господь сюди заніс?— питає Шрам.

— Як оте́є тебе́ госпо́дь сюди́ зані́с?— пита́є Шрам.


На ту хвилину до кімнати ввійшов Грімо в супроводі Плянше.

На ту хвили́ну до кімна́ти ввійшо́в Грі́мо в су́проводі Пля́нше.


— У лівий бік ножем, правда? — перебив Б'юкенгем.

— У лі́вий бік ноже́м, пра́вда? — переби́в Б'юкенгем.


— Що ви робитемете в Портсмуті? — допитувала міледі.

— Що ви робитемете в По́ртсмуті? — допи́тувала міле́ді.


— Ну, а далі!

— Ну, а да́лі!


Чотири мушкетери стали до роботи.

Чоти́ри мушкете́ри ста́ли до робо́ти.


— Ну так, — сказав він.

— Ну так, — сказа́в він.


— Поможіть, поможіть, — бурмотіла пані Бонасьє, — рятуйте!

— Поможі́ть, поможі́ть, — бурмоті́ла па́ні Бонасьє, — ряту́йте!


— Сір! — не знижував голоса Тревій.

— Сір! — не зни́жував голоса́ Тревій.


Вернув над вечір.

Верну́в над ве́чір.


У цю справу втручатися нам не годиться.

У цю спра́ву втруча́тися нам не годи́ться.


— Я щасливий.

— Я щасли́вий.


Що ж тут чинити?

Що ж тут чини́ти?


— Закладаюся, що не вгадаєте, кого я приймав за вашої відсутности.

— Закладаюся, що не вгада́єте, кого я прийма́в за ва́шої відсутности.


— Хто в Гвинтовки, а я поїду просто до Васюти.

— Хто в Гвинтовки, а я пої́ду про́сто до Васю́ти.


По цих словах Д'Артаньян, як справжній лицар, витяг шпаду.

По цих слова́х Д'Артаньян, як спра́вжній ли́цар, ви́тяг шпа́ду.


І ось, обіцяла й приїхала.

І ось, обіця́ла й приї́хала.


— Ой, киньте це! Невже ви шукаєте мучеництва?

— Ой, ки́ньте це! Невже́ ви шука́єте му́чеництва?


Це обличчя мало на собі невиразні сліди старовинної монгольської крови.

Це обли́ччя ма́ло на собі́ невира́зні сліди́ старови́нної монго́льської кро́ви.


Я важив милостю короля, своїм життям, щоб побачити вас нехай одну тільки мить.

Я ва́жив ми́лостю короля́, свої́м́́́ життя́м, щоб поба́чити вас неха́й одну́ ті́льки мить.


— У чому річ? — спитав Портос.

— У чому́ річ? — спита́в Портос.


— Ну, а ти виступаєш на тім вічу з яким рефератом?

— Ну, а ти виступа́єш на тім ві́чу з яки́м рефера́том?


Він зашиб мені плече.

Він заши́б мені́ плече́.


Грімо хотів був виправдатись, як Атос підніс пальця, і Грімо змовк.

Грі́мо хоті́в був ви́правдатись, як Атос підні́с па́льця, і Грі́мо змовк.


Портос був людина зовсім протилежного ґатунку.

Портос був люди́на зо́всім протиле́жного ґату́нку.


— Де ж той Шрам? Це хіба десята доля старого Шрама.

— Де ж той Шрам? Це хіба́ деся́та до́ля старо́го Шра́ма.


— О, пане, — вигукнув Плянше, — або я все виконаю, або мене пошматують.

— О, па́не, — ви́гукнув Пля́нше, — або́ я все ви́конаю, або́ мене́ пошмату́ють.


— О шостій чи о сьомій шлях до Шальо зовсім безлюдний.

— О шо́стій чи о сьо́мій шлях до Шальо зо́всім безлю́дний.


Я люблю людей з розумом і серцем.

Я люблю́ люде́й з ро́зумом і се́рцем.


Чоловіки — лише стадні тварини, приручені і дисципліновані.

Чоловіки́ — лише́ ста́дні твари́ни, приру́чені і дисципліно́вані.


Обняв Іванець Петра Сердюка за сі слова.

Обня́в Іване́ць Петра́ Сердюка́ за сі слова́.


Краще для вас, чим швидше підете.

Кра́ще для вас, чим шви́дше пі́дете.


Тілько добре собі пам'ятай, що брехнею світ пройдеш, та назад не вернешся.

Ті́лько до́бре собі́ пам'ята́й, що брехне́ю світ про́йдеш, та наза́д не верне́шся.


І той пропустив мовчки, як побачив перстень.

І той пропусти́в мо́вчки, як поба́чив пе́рстень.


У човні сиділи офіцер, боцман та вісім веслярів.

У човні́ сиді́ли офіце́р, боцман та ві́сім веслярі́в.


— Про мою власну?

— Про мою́ вла́сну?


— Це ви через те, що він себе хотів зарізати?

— Це ви че́рез те, що він себе́ хоті́в зарі́зати?


— Сьогодні в Парижі у мене дуже важлива справа.

— Сього́дні в Пари́жі у мене́ ду́же важли́ва спра́ва.


А то думав, що вже по тобі.

А то ду́мав, що вже по тобі́.


— Тепер про нас хіба тільки почуєш.

— Тепе́р про нас хіба́ ті́льки почу́єш.


— Ах, справді! — відмовив Д'Артаньян.

— Ах, спра́вді! — відмо́вив Д'Артаньян.


— Де цей лист?

— Де цей лист?


І ось тут я зустрів людину з серцем і терпінням Христовим.

І ось тут я зустрі́в люди́ну з се́рцем і терпі́нням Христо́вим.


— Ви не знаєте, що я залишив семінарію?

— Ви не зна́єте, що я зали́ши́в семіна́рію?


А я реготалася, реготалася як шалена.

А я регота́лася, регота́лася як шале́на.


Тоді міледі прожене тебе, і ти знаєш, вона не обмежить цим своєї помсти.

Тоді́ міле́ді прожене́ тебе́, і ти зна́єш, вона́ не обме́жить цим своє́ї по́мсти.


І потім вона померла.

І по́тім вона́ поме́рла.


— Але ти й стільки не заробив, живучи в горах! — їдко замітив Гава.

— Але́ ти й сті́льки не зароби́в, живучи́ в го́рах! — їдко замі́тив Га́ва.


Якщо вони прийдуть, попередь їх про те, що сталося.

Якщо́ вони́ при́йдуть, попере́дь їх про те, що ста́лося.


Ну, тепер я рад з душі стукнутись із тобою шаблями.

Ну, тепе́р я рад з душі́ сту́кнутись із тобо́ю шабля́ми.


Зрадів дідусь, що аж усміхавсь.

Зраді́в діду́сь, що аж усміха́всь.


Ми тебе гетьманом, ми тебе гетьманом оберемо! А там своє на умі.

Ми тебе́ ге́тьманом, ми тебе́ ге́тьманом оберемо́! А там своє́ на умі́.


Ми вже казали, що Атос любив Д'Артаньяна, як сина.

Ми вже каза́ли, що Атос люби́в Д'Артаньяна, як си́на.


— А ви що робили, пане Портосе?

— А ви що роби́ли, па́не Портосе?


— Гетьман, гетьман Іван Мартинович! — кричать на все горло.

— Ге́тьман, ге́тьман Іва́н Марти́нович! — крича́ть на все го́рло.


Спирайся на мою руку та ходім до табору.

Спира́йся на мою́ ру́ку та ході́м до та́бору.


Я її поцілував, і вона задрімала.

Я її поцілува́в, і вона́ задріма́ла.


— Звичайно, на тому, якого подаровано.

— Звича́йно, на то́му, яко́го подаро́вано.


Новорічна година наближається.

Новорі́чна годи́на наближа́ється.


Тому вони пішли далі, але господаря будинку вже не побачили.

Тому́ вони́ пішли́ да́лі, але́ госпо́даря буди́нку вже не поба́чили.


— Що йому тут треба?

— Що йому тут тре́ба?


— Слава тобі, боже! Ну, не тратьмо ж часу й ми.

— Сла́ва тобі́, бо́же! Ну, не тра́тьмо ж ча́су й ми.


— Пам'ятайте, що це прізвище — мій секрет.

— Пам'ята́йте, що це прі́звище — мій секре́т.


Якась дивна тиша обгорнула всіх.

Яка́сь ди́вна ти́ша обгорну́ла всіх.


— Тут, очевидно, є щось нове?

— Тут, очеви́дно, є щось нове́?


Отже поділити й по весні можна.

О́тже поділи́ти й по весні́ мо́жна.


На Вкраїні тим часом займалася кривава зірниця.

На Вкраї́ні тим ча́сом займа́лася крива́ва зірни́ця.


— О, між ними єсть добрі лицарі! — каже Сомко.

— О, між ними єсть до́брі ли́царі! — ка́же Сомко.


— Я добрав способу.

— Я добра́в спо́собу.


Д'Артаньян подумав, що прийшов час втрутитися.

Д'Артаньян поду́мав, що прийшо́в час втру́титися.


Що ви скажете на це?

Що ви ска́жете на це?


Списав протокол і казав мене відвести.

Списа́в протоко́л і каза́в мене́ відвести́.


За хвилину викликаний чоловік стояв перед Рішельє.

За хвили́ну ви́кликаний чолові́к стоя́в пе́ред Рішельє́.


— Буде те, що Бог дасть! — одповів Богун.

— Бу́де те, що Бог дасть! — одпові́в Богу́н.


— Як? Ясновельможний пан кидає вже нас?

— Як? Ясновельмо́жний пан ки́дає вже нас?


— Знайти — знайду, а тільки він дуже далеко!

— Знайти́ — знайду́, а ті́льки він ду́же дале́ко!


Ще мене страх не зовсім покинув.

Ще мене́ страх не зо́всім поки́нув.


Не вважай на їх галас.

Не вважа́й на їх га́лас.


От тут і виявилась відсутність координації.

От тут і ви́явилась відсу́тність координа́ції.


Чи ви бачили її колись розлютованою?

Чи ви ба́чили її коли́сь розлюто́ваною?


— Мілорд їх матиме.

— Мілорд їх ма́тиме.


— Ні від кого не вчився! — одповів той, повернувши до Богуна своє незряче чоло.

— Ні від кого не вчи́вся! — одпові́в той, поверну́вши до Богуна́ своє́ незря́че чоло́.


Жалко, що доводиться мені назад вас везти до Давсона.

Жа́лко, що дово́диться мені́ наза́д вас везти́ до Давсона.


Собаки в таборі зняли страшенний галас.

Соба́ки в та́борі зняли́ страше́нний га́лас.


Рано сьогодня прокинувся Бахчисарай, а ще раніше ханський палац.

Ра́но сього́дня проки́нувся Бахчисара́й, а ще рані́ше ха́нський пала́ц.


Плянше удав з себе слугу, що шукає посади.

Пля́нше уда́в з себе́ слугу́, що шука́є поса́ди.


— Констансія Бонасьє.

— Конста́нсія Бонасьє.


Ось вони! — сказав Атос.

Ось вони́! — сказа́в Атос.


— І вперше приходите до цього будинку?

— І впе́рше прихо́дите до цього́ буди́нку?


— Так, пане! Ніщо в світі не завадить мені довести мою відданість вам.

— Так, па́не! Ніщо́ в сві́ті не зава́дить мені́ довести́ мою́ ві́дданість вам.


Хто не в кармазинах, того й за стіл не посадять.

Хто не в кармази́нах, того́ й за стіл не поса́дять.


Он тут за корчмою.

Он тут за ко́рчмо́ю.


Та це було ще не все — залишалися площадка й передпокій.

Та це було́ ще не все — залиша́лися площа́дка й передпо́кій.


— І це буде часто, будьте певні, бо розмова з вами припала мені дуже до вподоби.

— І це бу́де ча́сто, бу́дьте пе́вні, бо розмо́ва з вами припа́ла мені́ ду́же до вподо́би.


— Як бачите, вона впізнала мене, — промовів він.

— Як ба́чите, вона́ впізна́ла мене́, — промо́вів він.


Для вас усе невідомо.

Для вас усе́ невідо́мо.


Ваша історія з сойкою, зовсім не до речі приточена.

Ва́ша істо́рія з со́йкою, зо́всім не до ре́чі прито́чена.


— А не поважаєш, то чого до мене прийшов? — скипів пан Андрій.

— А не поважа́єш, то чого́ до мене́ прийшо́в? — скипі́в пан Андрі́й.


— Вона тричі намагалася вбити мене, і я простив її.

— Вона́ три́чі намага́лася вби́ти мене́, і я прости́в її.


— Але мене не відпустять.

— Але́ мене́ не відпу́стять.


— Ні! — відповів Стокард.

— Ні! — відпові́в Стокард.


Сіли за вечерю, аж ось ізнов іде Кирило Тур, тілько вже без побратима.

Сі́ли за вече́рю, аж ось ізнов іде́ Кири́ло Тур, ті́лько вже без побрати́ма.


— Пробач, пробач! Тепер я вже можу подати.

— Проба́ч, проба́ч! Тепе́р я вже мо́жу пода́ти.


— Чи ви завжди забуваєте десь свої очі, як ганяєтеся? — спитав Портос.

— Чи ви за́вжди́ забува́єте десь свої́ о́чі, як ганя́єтеся? — спита́в Портос.


— Вбито, або серйозно поранено.

— Вби́то, або́ серйо́зно пора́нено.


А старий став мов осуджений.

А стари́й став мов осу́джений.


Отже, кардиналу, — а з ним, мабуть, і всій Франції, — загрожувала загибель.

О́тже, кардина́лу, — а з ним, ма́бу́ть, і всій Фра́нції, — загро́жувала заги́бель.


На запитання свого друга він відповів, притакнувши головою.

На запита́ння свого́ дру́га він відпові́в, притакну́вши голово́ю.


— Ви жартуєте?

— Ви жарту́єте?


Невдовзі він спостеріг, що руля стала нерухома.

Невдо́взі він спостері́г, що ру́ля ста́ла нерухо́ма.


— Я надумалась, не піду ще спати, а посиджу з вами.

— Я наду́малась, не піду́ ще спа́ти, а поси́джу з вами.


Що ти, милий, думаєш гадаєш?

Що ти, ми́лий, ду́маєш гада́єш?


Бракує одного зуба, поруч з очним, зліва.

Браку́є одного́ зу́ба, по́руч з о́чним, злі́ва.


Тоді Череваниха з Лесею поїхали попереду, щоб усе дома як слід спорядити.

Тоді́ Череваниха з Ле́сею пої́хали попе́реду, щоб усе́ до́ма як слід споряди́ти.


Міледі розплющила очі й тихісінько зідхнула.

Міле́ді розплю́щила о́чі й тихі́сінько зідхну́ла.


Д'Артаньян розгорнув папірець.

Д'Артаньян розгорну́в папіре́ць.


— Але не тут! Зачекай у сінях!

— Але́ не тут! Зачека́й у сі́нях!


— До мене, пане ґвардійце! Я уб'ю вас.

— До мене́, па́не ґвардійце! Я уб'ю́ вас.


— Звідки ж мені знати?

— Зві́дки ж мені́ зна́ти?


Люди перестали закладатися.

Лю́ди переста́ли заклада́тися.


— Дасть Бог, все вийде на добре.

— Дасть Бог, все ви́йде на до́бре.


Бікара й Портос поранили один одного.

Бікара й Портос пора́нили оди́н одного́.


Їх обсипало морозом.

Їх обси́па́ло моро́зом.


— Що таке? — спитав Д'Артаньян, не розуміючи, чого він сміється.

— Що таке́? — спита́в Д'Артаньян, не розумі́ючи, чого́ він сміє́ться.


— Батьку ти наш, Іване Мартиновичу! — озвались запорожці.

— Ба́тьку ти наш, Іва́не Марти́новичу! — озва́лись запоро́жці.


Поранений став навколішки та поцілував ноги свого спасителя.

Пора́нений став навко́лішки та поцілува́в но́ги свого́ спаси́теля.


Україна має гетьмана, обраного вільними голосами.

Украї́на ма́є ге́тьмана, о́браного ві́льними голоса́ми.


— Напишіть цю назву на клапті паперу, щоб я не забув.

— Напиші́ть цю на́зву на кла́пті папе́ру, щоб я не забу́в.


Я знаю, тепер у Джюно багато білих жінок.

Я зна́ю, тепе́р у Джю́но бага́то бі́лих жіно́к.


Він розпочав розмову про погоду.

Він розпоча́в розмо́ву про пого́ду.


— Що це таке? — спитав Портос.

— Що це таке́? — спита́в Портос.


Щоразу проходячи повз неї, він жер очима ці навіски, яких не міг злічити.

Щора́зу прохо́дячи повз не́ї, він жер очи́ма ці наві́ски, яки́х не міг злічи́ти.


— Ідіть собі, — відказала міледі, — я не люблю мудрувань.

— Іді́ть собі́, — відказа́ла міле́ді, — я не люблю́ мудрува́нь.


— Вражі діти! — кричить.

— Вра́жі ді́ти! — кричи́ть.


— О, якби це я була чоловіком.

— О, якби́ це я бу́ла́ чолові́ком.


Заїхали, ввійшли, до світлиці, сіли кінець стола.

Заї́хали, ввійшли́, до світли́ці, сі́ли кіне́ць стола́.


Часу більше, ніж треба.

Ча́су бі́льше, ніж тре́ба.


Я гадаю, що він подався на пана.

Я гада́ю, що він пода́вся на па́на.


— Він тут, пане.

— Він тут, па́не.


— А од їх роду — не во гнів твоїй жінці — се іноді й станеться,— каже Шрам.

— А од їх ро́ду — не во гнів твої́й жі́нці — се і́ноді й ста́неться,— ка́же Шрам.


Тому я й умираю.

Тому́ я й умира́ю.


Навіть королева й та примушена офірувати йому своїх друзів.

На́віть короле́ва й та приму́шена офірува́ти йому свої́х дру́зів.


Я плакала цілими днями.

Я пла́кала ці́лими дня́ми.


— Я один із кращих?

— Я оди́н із кра́щих?


Нехай королева залишається в цілковитій невідомості.

Неха́й короле́ва залиша́ється в цілкови́тій невідо́мості.


— А ти, Арамісе? — спитав Атос.

— А ти, Арамісе? — спита́в Атос.


— Це вже мій секрет.

— Це вже мій секре́т.


— Шановна громадо! — каже.

— Шано́вна грома́до! — ка́же.


Скоро тільки почнуть купувати, то будьте певні, що я зараз до вас зголошуся.

Ско́ро ті́льки почну́ть купува́ти, то бу́дьте пе́вні, що я за́раз до вас зголошу́ся.


Плянше, Грімо, Мускетон і Базен негайно пішли.

Пля́нше, Грі́мо, Мускетон і Базен нега́йно пішли́.


— Славлю Господа, що мій син помер, як козак, і не дався ворогам до рук!

— Сла́влю Го́спода, що мій син поме́р, як коза́к, і не да́вся ворога́м до рук!


Чи скажете ви мені прощай?

Чи ска́жете ви мені́ проща́й?


Повідомте про ці щасливі новини вашу сестру, люб'язна кузино.

Повідо́мте про ці щасли́ві нови́ни ва́шу сестру́, люб'я́зна кузино.


— Годі, годі! — почувся за дверима спокійний голос Атоса.

— Го́ді, го́ді! — почу́вся за двери́ма спокі́йний го́лос Ато́са.


— Ну, знаємо, що не від вовка.

— Ну, зна́ємо, що не від во́вка.


— Із Переяслава?

— Із Перея́слава?


— Я? — вигукнув Б'юкенгем.

— Я? — ви́гукнув Б'юкенгем.


І мій провідник поїхав, і місцевий селянин, поклонившися, пішов собі додому.

І мій провідни́к пої́хав, і місце́вий селяни́н, поклонившися, пішо́в собі́ додо́му.


Бідна так і брязнулась об землю.

Бі́дна так і бря́знулась об зе́млю.


— Навпаки, — сказав Д'Артаньян, — ми будемо чути ще більше.

— Навпаки́, — сказа́в Д'Артаньян, — ми бу́демо чу́ти ще бі́льше.


Кардинал кусав вуси й губи.

Кардина́л куса́в вуси й гу́би.


А то стояла все, мов нежива, коло чорногорця, дивлячись на страшне одноборство.

А то стоя́ла все, мов нежива́, ко́ло чорного́рця, ди́влячись на страшне́ однобо́рство.


— Це дійсно дуже потрібно для вас, Д'Артаньяне?

— Це ді́йсно ду́же потрі́бно для вас, Д'Артаньяне?


Ян злісно всміхнувся.

Ян злі́сно всміхну́вся.


Це просто так собі з принципа.

Це про́сто так собі́ з принципа.


А понад ті могили пливе рікою одно велике неперерване страждання.

А по́над ті моги́ли пливе́ ріко́ю одно́ вели́ке непере́рване стражда́ння.


Знявся крик і гамір, бо дали знати на станцію, і я втік.

Зня́вся крик і га́мір, бо дали́ зна́ти на ста́нцію, і я втік.


— Тому, що я придумав тут ще один ґешефт.

— Тому́, що я приду́мав тут ще оди́н ґеше́фт.


Він вирішив розгадати цю таємницю.

Він ви́рішив розгада́ти цю таємни́цю.


Дозволив гетьман позвати перед себе.

Дозво́лив ге́тьман позва́ти пе́ред себе́.


— Отже я розкажу тобі щось іще дивніше.

— О́тже я розкажу́ тобі́ щось іще́ дивні́ше.


— Зглянься на Бога! — злякано скрикнув євнух.

— Згля́нься на Бо́га! — зля́кано скри́кнув є́внух.


Вони звикли сами за себе турбуватися.

Вони́ зви́кли сами́ за себе́ турбува́тися.


Перед обідом ми вас розбудимо.

Пе́ред обі́дом ми вас розбу́димо.


Від дотику її уст у мене мов огняні мурашки забігали попід шкірою.

Від до́тику її уст у мене́ мов огня́ні́ мура́шки забі́гали попі́д шкі́рою.


— Ось вже один є, — зауважив Атос, проскакавши кроків з п'ятсот.

— Ось вже оди́н є, — заува́жив Атос, проскака́вши кро́ків з п'ятсо́т.


Ех, бабська натура! А ще просять — зостанься з ними жити.

Ех, ба́бська нату́ра! А ще про́сять — зостанься з ними жи́ти.


— Що таке? Про кого ви кажете? Сподіваюся не про мою жінку.

— Що таке́? Про кого ви ка́жете? Сподіва́юся не про мою́ жі́нку.


Свічка почала миготіти.

Сві́чка почала́ миготі́ти.


Араміс трохи почервонів.

Араміс тро́хи почервоні́в.


Проїхали ще трохи.

Прої́хали ще тро́хи.


— А що ж завадить цьому?

— А що ж зава́дить цьому́?


— Ми більше не можемо пити.

— Ми бі́льше не мо́жемо пи́ти.


— Спитайте в цієї жінки, — відказав чоловік у червоному плащі.

— Спита́йте в ціє́ї жі́нки, — відказа́в чолові́к у черво́ному плащі́.


Йому страшенно хотілося знову почути її голос, і він нарешті зважився.

Йому страше́нно хоті́лося зно́ву почу́ти її го́лос, і він наре́шті зва́жився.


Герцоґ поклав перо на папір.

Герцоґ покла́в перо́ на папі́р.


— Так, священик.

— Так, священик.


Вона взяла окрему каюту на першому пароплаві, що відпливав.

Вона́ взя́ла окре́му каю́ту на пе́ршому паропла́ві, що відплива́в.


Ігуменя не здогадується й думає, що це приїхали по мене від кардинала.

Ігу́меня не здога́дується й ду́має, що це приї́хали по мене́ від кардина́ла.


Я не знала, що він їде з нами.

Я не зна́ла, що він ї́де з нами.


Чи можу я здатись на вас, як помічника?

Чи мо́жу я зда́тись на вас, як помічника́?


З тим і порозходились на спочинок.

З тим і порозходились на спочи́нок.


Проте, там багато сказано про вас.

Проте́, там бага́то ска́зано про вас.


Але ніхто не відповідав, навіть луна.

Але́ ніхто́ не відповіда́в, на́віть луна́.


В разі потреби він мав визволити мене силоміць.

В ра́зі потре́би він мав ви́зволити мене́ силомі́ць.


Хочете — беріть, а не хочете — залишіть тут.

Хо́чете — бері́ть, а не хо́чете — залиші́ть тут.


Щоправда, кардинал був дуже похмурий.

Щопра́вда, кардина́л був ду́же похму́рий.


Чи так я говорю?

Чи так я говорю́?


— Ну, то й на те зробимо нотаріяльний контракт.

— Ну, то й на те зро́бимо нотаріяльний контра́кт.


Ось до якого часу блукаю не обідавши.

Ось до яко́го ча́су блука́ю не обі́давши.


— О, — сказав Д'Артаньян, — я цього не бачив.

— О, — сказа́в Д'Артаньян, — я цього́ не ба́чив.


На коня, на коня! Нічого гаятись!

На коня́, на коня́! Ні́чого га́ятись!


Холод був лютий, сніг глибокий, голод великий.

Хо́лод був лю́тий, сніг глибо́кий, го́лод вели́кий.


— Добре, ви як раз знайдете, що шукаєте, але хочу вас попередити.

— До́бре, ви як раз зна́йдете, що шука́єте, але́ хо́чу вас попере́дити.


— А коли впаде?

— А коли́ впаде́?


Назвіть потрібних вам підмайстрів і вкажіть, які інструменти треба принести.

Назві́ть потрі́бних вам підмайстрі́в і вкажі́ть, які́ інструме́нти тре́ба принести́.


Хай би тільки один прибув.

Хай би ті́льки оди́н прибу́в.


Всі пропонували йому випивку.

Всі пропонува́ли йому ви́пивку.


— Ну, та й не диво.

— Ну, та й не ди́во.


— Так се в вас божий чоловік? — спитав тоді Шрам.

— Так се в вас бо́жий чолові́к? — спита́в тоді́ Шрам.


Що ви там бачите?

Що ви там ба́чите?


Та нема од неї вісті!

Та нема́ од не́ї ві́сті!


Він обіцяв дати собак на призначений термін.

Він обіця́в да́ти соба́к на призна́чений те́рмін.


— А чому ти питаєш про це?

— А чому́ ти пита́єш про це?


Ви казали вже мені про це.

Ви каза́ли вже мені́ про це.


— О, що до цього, то я не зв'язую себе обіцянкою.

— О, що до цього́, то я не зв'я́зую себе́ обіця́нкою.


Тоді всі четверо зникли в бастіоні, куди перед тим увійшов уже Грімо.

Тоді́ всі че́тверо зни́кли в бастіо́ні, куди́ пе́ред тим увійшо́в уже́ Грі́мо.


Місяць мав зійти лише опівночі.

Мі́сяць мав зійти́ лише́ опі́вночі.


Потім я підводжу їх на твоє лице.

По́тім я підво́джу їх на твоє́ лице́.


Несподівано впала йому думка, від якої він наче зміцнів та одужав.

Несподі́вано впа́ла йому ду́мка, від яко́ї він на́че зміцні́в та оду́жав.


— Підвертай! — вже з серцем скрикнула Марина.

— Підверта́й! — вже з се́рцем скри́кнула Мари́на.


Отже, між чотирма мушкетерами не було більше балачок про Марію Мішон.

О́тже, між чотирма́ мушкете́рами не було́ бі́льше балачо́к про Марі́ю Мішон.


— Хіба ж і ви маєте ворогів? — спитав Рішельє.

— Хіба́ ж і ви ма́єте ворогі́в? — спита́в Рішельє́.


Пане Д'Артаньяне, ви перший.

Па́не Д'Артаньяне, ви пе́рший.


— Оце так чудасія, чорт побирай! — сказав він.

— Оце́ так чудасі́я, чорт побира́й! — сказа́в він.


Тільки не розводьтеся занадто.

Ті́льки не розво́дьтеся зана́дто.


Тут мені не місце.

Тут мені́ не мі́сце.


— Що ж вона гадає?

— Що ж вона́ гада́є?


Отже, до побачення, дорогий Атосе.

О́тже, до поба́чення, дороги́й Атосе.


Гарненька жінка зникла.

Гарне́нька жі́нка зни́кла.


Луї Савой те саме проробив з своїм підгоном.

Луї́ Савой те са́ме пророби́в з свої́м́́́ підго́ном.


— Пан кардинал, як я бачу, переборщив.

— Пан кардина́л, як я ба́чу, переборщи́в.


— Ну, годі ж, годі вже про се! — каже Черевань.

— Ну, го́ді ж, го́ді вже про се! — ка́же Черева́нь.


— Сір, королева — мій ворог, а не ваш.

— Сір, короле́ва — мій во́рог, а не ваш.


— Я вже раз ночував там, та заклявся не ночувати більше.

— Я вже раз ночува́в там, та закля́вся не ночува́ти бі́льше.


Ні, він буде чесним.

Ні, він бу́де че́сним.


Д'Артаньян не хотів кидати так свого товариша.

Д'Артаньян не хоті́в ки́дати так свого́ това́риша.


Кожен похвалявся виправкою та мужністю своєї варти.

Ко́жен похваля́вся ви́правкою та му́жністю своє́ї ва́рти.


А потім, подумавши хвилину, він додав.

А по́тім, поду́мавши хвили́ну, він дода́в.


— Будьте вільні і в своїй ненависті й в своїх симпатіях.

— Бу́дьте ві́льні і в свої́й нена́висті й в свої́х симпа́тіях.


— Вони застрелять вас, мій друже.

— Вони́ застре́лять вас, мій дру́же.


Міледі підбігла до дверей і відчинила їх.

Міле́ді підбі́гла до двере́й і відчини́ла їх.


Я зайду по тебе.

Я зайду́ по тебе́.


Чого ви бажаєте, капітане?

Чого́ ви бажа́єте, капіта́не?


А вже до сього не далеко.

А вже до сього́ не дале́ко.


— Чи знаєте ви, хто вкрав вашу дружину?

— Чи зна́єте ви, хто вкрав ва́шу дружи́ну?


Серце калатало, задуха підступала до горла.

Се́рце калата́ло, заду́ха підступа́ла до го́рла.


— я чув, що твої земляки прославляють тебе, як завзятого лицаря.

— я чув, що твої́ земляки́ прославля́ють тебе́, як завзя́того ли́царя.


— І ви закохані?

— І ви зако́хані?


Та чи й є що такого, щоб тобі було потрібне?

Та чи й є що тако́го, щоб тобі́ було́ потрі́бне?


— А коли ж ми їдемо? — спитав Атос.

— А коли́ ж ми ї́демо? — спита́в Атос.


Біля дверей коршми він побачив двох людей з конем.

Бі́ля двере́й коршми́ він поба́чив двох люде́й з коне́м.


— Плянше! — вигукнув Д'Артаньян, не тямлячись з радощів.

— Пля́нше! — ви́гукнув Д'Артаньян, не тя́млячись з ра́дощів.


— Ми не бачили її, монсеньєр.

— Ми не ба́чили її, монсеньє́р.


— А куди поїдемо? В Давсон?

— А куди́ пої́демо? В Давсон?


Мушкетерський мундир чудово пасував до нього.

Мушкете́рський мунди́р чудо́во пасува́в до нього.


Атос наблизився до міледі.

Атос набли́зився до міле́ді.


І поклав папери знов на полицю.

І покла́в папе́ри знов на поли́цю.


За будинком, мабуть, стежать шпигуни.

За буди́нком, ма́бу́ть, сте́жать шпигуни́.


— Ну, ну, дай спокій! — мовила вона.

— Ну, ну, дай спо́кій! — мо́вила вона́.


То був козак над козаками, а тепер іще став кращий!

То був коза́к над козака́ми, а тепе́р іще́ став кра́щий!


Офіцер знову з'явився.

Офіце́р зно́ву з'яви́вся.


Але той видячи, що хлопець не відповідає, обернувся до стола і глянув на папір.

Але́ той ви́дячи, що хло́пець не відповіда́є, оберну́вся до стола́ і гля́нув на папі́р.


Цей шляхтич, ваш друг, оборонявся шалено.

Цей шля́хтич, ваш друг, обороня́вся шале́но.


Герцоґ і пані Бонасьє ввійшли у Лювр без жодної перешкоди.

Герцоґ і па́ні Бонасьє ввійшли́ у Лювр без жо́дної перешко́ди.


— Готуйтесь! — урочисто промовив він.

— Готу́йтесь! — урочи́сто промо́вив він.


А в разі потреби ми вам ще й допоможемо.

А в ра́зі потре́би ми вам ще й допомо́жемо.


— Як звуть її дівера?

— Як звуть її ді́вера?


Острах її зник, скоро вона впізнала друга в тім, кого мала за ворога.

О́страх її зник, ско́ро вона́ впізна́ла дру́га в тім, кого ма́ла за во́рога.


— Я ґасконець, це так.

— Я ґасконець, це так.


— Так? Ну, це гарно.

— Так? Ну, це га́рно.


— І ви зробили неправильно, мадам.

— І ви зроби́ли непра́вильно, мада́м.


— Ти славний козак і коли помреш, то я й про тебе пісню складу.

— Ти сла́вний коза́к і коли́ помре́ш, то я й про тебе́ пі́сню скла́ду.


— А чому ж ви не втекли?

— А чому́ ж ви не втекли́?


— За жидівські.

— За жиді́вські.


Хоч ніхто не міг сказати мені, куди ти подівся.

Хоч ніхто́ не міг сказа́ти мені́, куди́ ти поді́вся.


Богун зібрав свій полк і пішов у поход.

Богу́н зібра́в свій полк і пішо́в у похо́д.


— Бач, лядське кодло! — каже тоді крізь зуби Гвинтовка.

— Бач, лядське ко́дло! — ка́же тоді́ крізь зу́би Гвинтовка.


— Ніякої, присягаюся вам.

— Нія́кої, присяга́юся вам.


Я кохаю її, мілорде, і ревную.

Я коха́ю її, мілорде, і ревну́ю.


А стук ішов по цілім будинку.

А стук ішо́в по ці́лім буди́нку.


Бонасьє взяв за краще ретируватися.

Бонасьє взяв за кра́ще ретирува́тися.


— І добре так.

— І до́бре так.


Защеміло у Богуна серце.

Защемі́ло у Богуна́ се́рце.


От і всього.

От і всьо́го.


Скажете ж нам, коли буде готово!

Ска́жете ж нам, коли́ бу́де гото́во!


— Ми зараз пообідаємо, дорогий друже, незабувайте лише, що сьогодні п'ятниця.

— Ми за́раз пообі́даємо, дороги́й дру́же, незабува́йте лише́, що сього́дні п'я́тниця.


Чи маєте які запитання?

Чи ма́єте які́ запита́ння?


— О, Атосе — промовив Араміс, — ти, дійсно, великий чоловік.

— О, Атосе — промо́вив Араміс, — ти, ді́йсно, вели́кий чолові́к.


Почуття волі обхопило всю істоту молодої жінки.

Почуття́ во́лі обхопи́ло всю істо́ту молодо́ї жі́нки.


Міледі випустила жахливий крик і впала навколішки.

Міле́ді ви́пустила жахли́вий крик і впа́ла навко́лішки.


— Місяць ін скоро зайде,— каже запорожець,— побачиш, не повилазять.

— Мі́сяць ін ско́ро за́йде,— ка́же запоро́жець,— поба́чиш, не повила́зять.


— Так він був, кажеш, улесливий.

— Так він був, ка́жеш, уле́сливий.


— Не тямиш? А правда, ти не бував у Суберльової.

— Не тя́миш? А пра́вда, ти не бува́в у Суберльової.


— Ну, що там твої гори? — запитав я Опанаса.

— Ну, що там твої́ го́ри? — запита́в я Опана́са.


Гуркотіння на річці раптом ущухло.

Гуркоті́ння на рі́чці ра́птом ущу́хло.


А ти, Портосе?

А ти, Портосе?


Він вперто бажає залишатися там.

Він впе́рто бажа́є залиша́тися там.


Бог позбавив їх розуму.

Бог позба́вив їх ро́зуму.


— Що таке? — спитав стурбований Д'Артаньян.

— Що таке́? — спита́в стурбо́ваний Д'Артаньян.


Не повинен! Ваші предки на це не дозволять.

Не пови́нен! Ва́ші пре́дки на це не дозво́лять.


Коло брами манастиря подзвонили.

Ко́ло бра́ми манастиря́ подзвони́ли.


Це скидалося на дуель, і Д'Артаньян потроху приходив до пам'яті.

Це скида́лося на дуе́ль, і Д'Артаньян потро́ху прихо́див до па́м'яті.


— Авжеж цікаво.

— Авже́ж ціка́во.


Прийде й на нашу юлицю празник.

При́йде й на на́шу ю́лицю пра́зник.


— Як воно там?

— Як воно́ там?


— Од щирого серця, бо знаю, що то є кохати.

— Од щи́рого се́рця, бо зна́ю, що то є коха́ти.


Побачивши цю німу, нерухому наче статуя, постать, міледі перелякалась.

Поба́чивши цю німу́, нерухо́му на́че ста́туя, по́стать, міле́ді переляка́лась.


Пішов і годинник.

Пішо́в і годи́нник.


— Тридцять п'ять хвилин на восьму, — сказав Атос.

— Три́дцять п'ять хвили́н на во́сьму, — сказа́в Атос.


Я сидів і дивився на неї.

Я сиді́в і диви́вся на не́ї.


Матрос звелів своїм товаришам кинутись на Яна.

Матро́с звелі́в своїм́́́ това́ришам ки́нутись на Я́на.


Твої губи легенько тремтять.

Твої́ гу́би леге́нько тремтя́ть.


— Навчився казки хлопам оповідати, то й нам казку каже.

— Навчи́вся казки́ хло́пам оповіда́ти, то й нам ка́зку ка́же.


Біль квапив місіонера, щоб не барився.

Біль ква́пив місіоне́ра, щоб не бари́вся.


— Голови! — бурчить Іванець.

— Го́лови! — бурчи́ть Іване́ць.


Цього не знаю.

Цього́ не зна́ю.


— У мене є ворог.

— У мене́ є во́рог.


Нечуваний гармидер збився у польському війську.

Нечу́ваний гарми́дер зби́вся у по́льському ві́йську.


Не слід кардиналові знати про це.

Не слід кардина́лові зна́ти про це.


Від трьох тижнів ані одного чіпця не продав.

Від трьох ти́жнів ані́ одного́ чіпця́ не прода́в.


Він стояв сумний та німий, як могила.

Він стоя́в сумни́й та німи́й, як моги́ла.


— Та й мені Бастилія подобається не більше за вашого.

— Та й мені́ Басти́лія подо́бається не бі́льше за ва́шого.


— Ні, навпаки, це добрі хлопці, лагідні й сумирні, як ягнята.

— Ні, навпаки́, це до́брі хло́пці, ла́гідні й суми́рні, як ягня́та.


— Так, монсеньєр, — відповів юнак.

— Так, монсеньє́р, — відпові́в юна́к.


— Так, так! Ось і небо, і море, повітря, яке я вдихаю, це повітря волі.

— Так, так! Ось і не́бо, і мо́ре, пові́тря, яке́ я вдиха́ю, це пові́тря во́лі.


Ні газет він при собі не мав, не знав також, чи вже повісили Дуранта.

Ні газе́т він при собі́ не мав, не знав та́ко́ж, чи вже пові́сили Дуранта.


—Щоб наші діти отак вибрикували!

—Щоб на́ші ді́ти ота́к вибри́кували!


— А як же тебе звати?

— А як же тебе́ зва́ти?


— Та видимо.

— Та ви́димо.


— Еге! — закричав отаман.

— Еге́! — закрича́в ота́ман.


— А що саме? — спитав Д'Артаньян.

— А що са́ме? — спита́в Д'Артаньян.


З свого боку і Араміс побачив Д'Артаньяна.

З свого́ бо́ку і Араміс поба́чив Д'Артаньяна.


Д'Артаньян, щоб не гаяти часу, сам сідлавсвого коня.

Д'Артаньян, щоб не га́яти ча́су, сам сідлавсвого коня́.


Неможна гаяти ні хвилини.

Немо́жна га́яти ні хвили́ни.


— Ми почали вже нетерпеливитись, — сказав Атос.

— Ми почали́ вже нетерпели́витись, — сказа́в Атос.


— Помер! Помер! — зойкнув Патрік.

— Поме́р! Поме́р! — зойкнув Патрік.


— Якось не чути її в волоці.

— Я́ко́сь не чу́ти її в воло́ці.


Звіртесь на мене, одмовтесь од цієї жінки.

Зві́ртесь на мене́, одмо́втесь од ціє́ї жі́нки.


— Що сталося з Атосом?

— Що ста́лося з Атосом?


— А що саме? — спитав король.

— А що са́ме? — спита́в коро́ль.


— У протилежному кінці міста.

— У протиле́жному кінці́ мі́ста.


Найкращий захисток це грубка, тому і люди до неї тулились.

Найкра́щий за́хисток це гру́бка, тому́ і лю́ди до не́ї тули́лись.


— Битва! Треба ж перевірити нашу зброю.

— Би́тва! Тре́ба ж переві́рити на́шу збро́ю.


Портос з Арамісом, розмовляючи, йшли ззаду.

Портос з Арамісом, розмовля́ючи, йшли зза́ду.


— Я чув усе, — казав далі Хмельницький, — бо стежив за тобою.

— Я чув усе́, — каза́в да́лі Хмельни́цький, — бо сте́жив за тобо́ю.


— Оце падло може стати нам у пригоді? Чи ти збожеволів? — здивувався Портос.

— Оце́ па́дло мо́же ста́ти нам у приго́ді? Чи ти збожево́лів? — здивува́вся Портос.


То так було.

То так було́.


З ляхами в козаків вовіки вічні ладу не буде.

З ля́хами в козакі́в вові́ки ві́чні ла́ду не бу́де.


— Як їх узивають?

— Як їх узива́ють?


— Насамперед вийдімо з цього будинку, а там побачимо.

— Наса́мперед ви́йдімо з цього́ буди́нку, а там поба́чимо.


— Ай, чого ж пан сердяться.

— Ай, чого́ ж пан се́рдяться.


— Ах, ви жартун! — відповів Бонасьє.

— Ах, ви жарту́н! — відпові́в Бонасьє.


Гава швидко надумався і приступив до міщанина.

Гава́ шви́дко наду́мався і приступи́в до міщани́на.


— Пароль такий же?

— Паро́ль таки́й же?


За водою, виблискуючи веслами, плив човен.

За водо́ю, вибли́скуючи ве́слами, плив чо́вен.


Бідолашна жінка лежала в кріслі, майже непритомна.

Бідола́шна жі́нка лежа́ла в крі́слі, ма́йже неприто́мна.


Але Д'Артаньян не виклав ще нам свого пляну.

Але́ Д'Артаньян не ви́клав ще нам свого́ пля́ну.


Томі знову почервонів, як рак, але тримав язик за зубами.

То́мі зно́ву почервоні́в, як рак, але́ трима́в язи́к за зуба́ми.


А кардинал дійсно розлютився.

А кардина́л ді́йсно розлюти́вся.


— Мій плян? — перепитав Д'Артаньян.

— Мій плян? — перепита́в Д'Артаньян.


Тої хвилини Плянше почтиво просунув у двері голову й доповів, що коні готові.

То́ї хвили́ни Пля́нше почти́во просу́нув у две́рі го́лову й допові́в, що ко́ні гото́ві.


І він ніжно пригорнув її до себе.

І він ні́жно пригорну́в її до себе́.


— Невеличке місто на річці Ліс.

— Невели́чке мі́сто на рі́чці Ліс.


Там у них велика фамілія і там має відбутися наше весілля.

Там у них вели́ка фамі́лія і там ма́є відбу́тися на́ше весі́лля.


— А де вона живе?

— А де вона́ живе́?


— Я хочу бачити її, Д'Артаньяне.

— Я хо́чу ба́чити її, Д'Артаньяне.


— Ну, вже такої радості я й не сподівавсь! — каже Гвинтовка.

— Ну, вже тако́ї ра́дості я й не сподіва́всь! — ка́же Гвинтовка.


— Слухайте, сказав король.

— Слу́хайте, сказа́в коро́ль.


Шукали лікаря, але не могли знайти.

Шука́ли лі́каря, але́ не могли́ знайти́.


— А, це ви! — перебив Араміс.

— А, це ви! — переби́в Араміс.


Можна було подумати, що до столиці не менше, як сто льє.

Мо́жна було́ поду́мати, що до столи́ці не ме́нше, як сто льє.


Я хотів взяти її на човна й поплисти вниз до острова Врангель.

Я хоті́в взя́ти її на човна́ й поплисти́ вниз до о́строва Вра́нгель.


Скоро Рошфор пішов, до кімнати повернулася пані Бонасьє.

Ско́ро Рошфо́р пішо́в, до кімна́ти поверну́лася па́ні Бонасьє.


— Просимо ближче!

— Про́симо бли́жче!


— Тікаймо на Вкраїну.

— Тікаймо на Вкраї́ну.


Раз у рік колядники.

Раз у рік коля́дники.


Я йшов за нею в віддаленню яких двадцятьох кроків.

Я йшов за не́ю в відда́ленню яки́х двадцятьо́х кро́ків.


Всі підносять чарки, вихиляють душком, а батько родини кидає свою додолу.

Всі підно́сять чарки́, вихиля́ють душко́м, а ба́тько роди́ни ки́дає свою́ додо́лу.


Ян, втрутивши матроса, пустився сам навтікача.

Ян, втру́тивши матро́са, пусти́вся сам навтікача́.


Він вийшов поважний і спокійний своєю владою.

Він ви́йшов пова́жний і спокі́йний своє́ю вла́дою.


— Скажи лучче, синку, були да загули.

— Скажи́ лучче́, синку́, були́ да загули́.


І, дійсно, ловецьке вбрання напрочуд пасувало до неї.

І, ді́йсно, лове́цьке вбра́ння́ напро́чуд пасува́ло до не́ї.


І кардинал зробив жест рукою, а Бонасьє відповів, вклонившися до землі.

І кардина́л зроби́в жест руко́ю, а Бонасьє відпові́в, вклонившися до землі́.


— А собаки ж у вас не кусаються?

— А соба́ки ж у вас не куса́ються?


Незабаром доїхали до коршми, де все було тихо та порожньо.

Незаба́ром дої́хали до коршми́, де все було́ ти́хо та по́рожньо.


Не зважаючи на вагу двох тіл, пориви гурагану розхитували їх у повітрі.

Не зважа́ючи на вагу́ двох тіл, пори́ви гурага́ну розхи́тували їх у пові́трі.


— Вовки б тебе їли! Обійдусь я й без твоїх ніг!

— Вовки́ б тебе́ ї́ли! Обійду́сь я й без твої́х ніг!


Що це таке? Телеграма?

Що це таке́? Телегра́ма?


— Нас помітили.

— Нас помі́тили.


— Чи ви Бога не боїтеся, пане Хвилимоне, — нерадо відповів пан Андрій.

— Чи ви Бо́га не боїте́ся, па́не Хвили́моне, — нера́до відпові́в пан Андрі́й.


— Ну, добре, я знаю, що зроблю.

— Ну, до́бре, я зна́ю, що зроблю́.


Не треба, щоб він застав вас тут.

Не тре́ба, щоб він заста́в вас тут.


На ньому були чоботи з острогами.

На ньому були́ чо́боти з остро́гами.


— Ну, ну, не журися, — кажу.

— Ну, ну, не жури́ся, — кажу́.


І розговоривсь із нею Петро, як брат із сестрою.

І розговори́всь із не́ю Петро́, як брат із сестро́ю.


— Ваше здоров'я, пане Д'Артаньяне!

— Ва́ше здоро́в'я, па́не Д'Артаньяне!


Правда, в Едмунда волосся було досить довге, а за волосся найліпше рятувати.

Пра́вда, в Едму́нда воло́сся було́ до́сить до́вге, а за воло́сся найлі́пше рятува́ти.


Се батько Пугач, старець, або дід кошовий.

Се ба́тько Пу́гач, ста́рець, або́ дід кошови́й.


Кожний з них ніс по ковдрі.

Ко́жний з них ніс по ко́вдрі.


Бувають години, що тривають довго, як рік.

Бува́ють годи́ни, що трива́ють до́вго, як рік.


— Ай, чого ж пан сердяться.

— Ай, чого́ ж пан се́рдяться.


Бідолашна дівчинка почервоніла, як вишня.

Бідола́шна ді́вчинка почервоні́ла, як ви́шня.


Залишите ви її, забезпечивши всім, і вона буде ще щасливіша.

Зали́шите́ ви її, забезпе́чивши всім, і вона́ бу́де ще щасли́ві́ша.


— Слухайте, — сказала вона йому.

— Слу́хайте, — сказа́ла вона́ йому.


Гіркі думи обсіли тут завзятого полковника.

Гіркі́ ду́ми обсі́ли тут завзя́того полко́вника.


— Та може й неправда.

— Та мо́же й непра́вда.


Але людина враз завмерла.

Але́ люди́на враз завме́рла.


Але таке ім'я, як ваше, повинно було правити мені за щит у моїй подорожі.

Але́ таке́ ім'я́, як ва́ше, пови́нно було́ пра́вити мені́ за щит у мої́й по́дорожі.


Увійшли у світлицю, а там уже все готове на столі до обіду.

Увійшли́ у світли́цю, а там уже́ все гото́ве на столі́ до обі́ду.


Я инакше не могла.

Я инакше не могла́.


Гава почув голод і втому.

Га́ва почу́в го́лод і вто́му.


Вони зроду дівчат не займають.

Вони́ зро́ду ді́вча́т не займа́ють.


Але зі мною сталася жахлива пригода.

Але́ зі мно́ю ста́лася жахли́ва приго́да.


Тільки Івано не може заснути.

Ті́льки Івано не мо́же засну́ти.


— Золотий пісок.

— Золоти́й пісо́к.


Не жахайтесь моїх слів.

Не жаха́йтесь мої́х слів.


— Що тобі таке? Ти хора? — запитав я її.

— Що тобі́ таке́? Ти хо́ра? — запита́в я її.


— Так, моє діточко.

— Так, моє́ ді́точко.


— Геть з дисертаціями! — скричав Д'Артаньян.

— Геть з дисерта́ціями! — скрича́в Д'Артаньян.


— Ти вернешся до зрадника, що згубив Україну?

— Ти верне́шся до зра́дника, що згуби́в Украї́ну?


Бек стрибнув, але в бік.

Бек стрибну́в, але́ в бік.


— Це побачення неприємніше за перше.

— Це поба́чення неприємніше за пе́рше.


— Чего ради?

— Чего ра́ди?


І дійсно, за півгодини Д'Артаньян повернувся.

І ді́йсно, за півгодини Д'Артаньян поверну́вся.


Кільки чоловіка ринулися до кімнати.

Кі́льки чолові́ка ри́нулися до кімна́ти.


— І ви певні цього?

— І ви пе́вні цього́?


Король, підбурений кардиналом, спалахнув великим гнівом.

Коро́ль, підбу́рений кардина́лом, спалахну́в вели́ким гні́вом.


Там, кажуть, є пожива!

Там, ка́жуть, є пожи́ва!


Д'Артаньян, шукаючи дверей, додержував оборончої позиції.

Д'Артаньян, шука́ючи двере́й, доде́ржував оборо́нчої пози́ції.


— Оце ж й є підлота, — відповіла міледі.

— Оце́ ж й є підло́та, — відповіла́ міле́ді.


Подумайте ж сами, що я пережила!

Поду́майте ж сами́, що я пережила́!


— Заходьте сюди! — сказав офіцер і відійшов на бік, щоб пропустити крамаря.

— Захо́дьте сюди́! — сказа́в офіце́р і відійшо́в на бік, щоб пропусти́ти крамаря́.


— А чому ні? — відповів мушкетер.

— А чому́ ні? — відпові́в мушкете́р.


У залі деякий час було чути замішання й сум'яття.

У за́лі де́який час було́ чу́ти заміша́ння й сум'яття́.


Скоро в нас з'являться москити, і вони вам все лице покусають.

Ско́ро в нас з'я́вляться моски́ти, і вони́ вам все лице́ покуса́ють.


— Так, так! Тепер скажіть, де мені знайти вас, щоб дурно не бігати?

— Так, так! Тепе́р скажі́ть, де мені́ знайти́ вас, щоб ду́рно не бі́гати?


Старий дуже тішився, що знайшов такого гарного практиканта.

Стари́й ду́же ті́шився, що знайшо́в тако́го га́рного практика́нта.


— Слухай, брате,— каже Петро,— коли казати, то кажи ясно, а не загадками.

— Слу́хай, бра́те,— ка́же Петро́,— коли́ каза́ти, то кажи́ я́сно, а не за́гадками.


Повертатися не було вже ніякої рації, треба було йти далі.

Поверта́тися не було́ вже нія́кої ра́ції, тре́ба було́ йти да́лі.


— Я ладний йти за тобою скрізь, аби помститися за неї.

— Я ла́дний йти за тобо́ю скрізь, аби́ помсти́тися за не́ї.


На чолі одної став він сам, другу доручив Арамісові, третю — Портосові.

На чолі́ одно́ї став він сам, дру́гу доручи́в Арамісові, тре́тю — Портосові.


— Я здаюся на ваше слово.

— Я здаю́ся на ва́ше сло́во.


Б'юкенгем побачив її постать у свічаді і скрикнув.

Б'юкенгем поба́чив її по́стать у свіча́ді і скри́кнув.


Ось злочини, в яких я обвинувачую її.

Ось зло́чини, в яки́х я обвинува́чую її.


— Тут, Грімо? — спитав Атос.

— Тут, Грі́мо? — спита́в Атос.


І з лісом не інакше було.

І з лі́сом не іна́кше було́.


— Як? Гвинтовка з запорожцями!

— Як? Гвинтовка з запоро́жцями!


Чи не правда, пане Бонасьє? Відповідайте!

Чи не пра́вда, па́не Бонасьє? Відповіда́йте!


— Я? — згукнув Д'Артаньян, — я? Ледащо, що ти кажеш?

— Я? — згукну́в Д'Артаньян, — я? Леда́що, що ти ка́жеш?


Матрос з цікавістю почав розглядати рушницю.

Матро́с з ціка́вістю поча́в розгляда́ти рушни́цю.


— Ти чого, Лейбуню? — гостро спитала вона.

— Ти чого́, Лейбу́ню? — го́стро спита́ла вона́.


Усередині в монастиреві стояв тоді густий старосвітський сад.

Усере́дині в монастире́ві стоя́в тоді́ густи́й старосві́тський сад.


— Побачимо! — сказали мушкетери.

— Поба́чимо! — сказа́ли мушкете́ри.


Наближалися до Білої Церкви й вороги.

Наближа́лися до Бі́лої Це́ркви й вороги́.


Я досягла своєї мети.

Я досягла́ своє́ї мети́.


— Досить, устав з лави та й стукає до вікна, нібито не треба.

— До́сить, уста́в з ла́ви та й сту́кає до вікна́, ні́бито не тре́ба.


Фелтон почав поволі спускатися з щабля на щабель.

Фелтон поча́в пово́лі спуска́тися з щабля́ на щабе́ль.


— Якась людина чекає на вас вдома, — відповів Базен.

— Яка́сь люди́на чека́є на вас вдо́ма, — відпові́в Ба́зен.


— Позвольте вам представитися, — сказав я, знов наближаючися до нього.

— Позво́льте вам предста́витися, — сказа́в я, знов наближа́ючися до нього.


Покликали до кави.

Покли́кали до ка́ви.


Запал мушкетерів та їхніх прибічників ставав надмірний.

Запа́л мушкете́рів та ї́хніх прибі́чників става́в надмі́рний.


І ти притиснув мене до себе і цілував мої уста.

І ти прити́снув мене́ до себе́ і цілува́в мої́ уста́.


Фелтон узяв ніж та, згідно з умовою, поклав на стіл.

Фелтон узя́в ніж та, згі́дно з умо́вою, покла́в на стіл.


— Інший,— каже,— панотче, тепер час, інші й звичаї.

— І́нший,— ка́же,— панотче, тепе́р час, і́нші й зви́чаї.


— Фреда здвигнула плечима.

— Фреда здвигну́ла плечи́ма.


Все це сталося без ніякого змагання з боку Марини.

Все це ста́лося без нія́кого змага́ння з бо́ку Мари́ни.


Але звернімось до доручення, що визволите мені давати.

Але́ зверні́мось до дору́чення, що ви́зволите мені́ дава́ти.


Навіщо Кід із Монтани утяв такий жарт, ніхто не знає.

Наві́що Кід із Монта́ни утя́в таки́й жарт, ніхто́ не зна́є.


— Ну, паніматко! — каже Кирило Тур.

— Ну, паніматко! — ка́же Кири́ло Тур.


— Хто це? Хто це? — зойкнула жінка, задихаючись з жаху.

— Хто це? Хто це? — зо́йкнула жі́нка, задиха́ючись з жа́ху.


Не минуло й години, а Гава мав уже цілу копу здоровенних раків в торбі.

Не мину́ло й годи́ни, а Га́ва мав уже́ ці́лу ко́пу здорове́нних ра́ків в то́рбі.


— А наші ескадронні коні? — додав Араміс.

— А на́ші ескадро́нні ко́ні? — дода́в Араміс.


А слів я тоді не жалів.

А слів я тоді́ не жалі́в.


— Я один з найвідданіших йому людей.

— Я оди́н з найві́дданіших йому люде́й.


— Згадай, Томмі, згадай про мою перинку.

— Згада́й, Томмі, згада́й про мою́ пери́нку.


Тут, здавалось, він знову почутив неспокій, завагався й спинився втретє.

Тут, здава́лось, він зно́ву почу́тив неспо́кій, завага́вся й спини́вся втре́тє.


Звичайно, чоловіки завжди залишаються чоловікам.

Звича́йно, чоловіки́ за́вжди́ залиша́ються чоловіка́м.


Я про все розпитав, бенкетуючи з ними за вечерею.

Я про все розпита́в, бенкету́ючи з ними за вече́рею.


З цією сотнею пістолей ми розкошуватимемо до кінця місяця.

З ціє́ю со́тнею пістолей ми розкошува́тимемо до кінця́ мі́сяця.


— Ну, прощайте ж, братці, навіки!

— Ну, проща́йте ж, бра́тці, наві́ки!


Д'Артаньян зараз же кинувся до гардеробу.

Д'Артаньян за́раз же ки́нувся до гардеро́бу.


— А мені бачиться, що не замало.

— А мені́ ба́читься, що не зама́ло.


— Не думаю, пане! Хіба станеться щось нове.

— Не ду́маю, па́не! Хіба́ ста́неться щось нове́.


На її лиці не видно було ані сліду заклопотання.

На її лиці́ не ви́дно було́ ані́ слі́ду заклопота́ння.


— О, боже мій, боже! Ви сами бачите, що сили мене покинули, що я не можу йти.

— О, бо́же мій, бо́же! Ви сами́ ба́чите, що си́ли мене́ поки́нули, що я не мо́жу йти.


Ще на світанку в М.

Ще на світа́нку в М.


За годину Фелтон знову постукав.

За годи́ну Фелтон зно́ву посту́кав.


І ті спомини піддержують мене в тяжких злиднях.

І ті спо́мини підде́ржують мене́ в тяжки́х зли́днях.


Атос поквапився скористатися з цього дозволу.

Атос поква́пився скориста́тися з цього́ до́зволу.


Це — гадав він, — можна використати, якщо вміло взятися до справи.

Це — гада́в він, — мо́жна ви́користати, якщо́ вмі́ло взя́тися до спра́ви.


— Д'Артаньяне! Д'Артаньяне! Це він, Сюди, сюди!

— Д'Артаньяне! Д'Артаньяне! Це він, Сюди́, сюди́!


— Живий, живий! — крикнув урадуваний хлопець.

— Живи́й, живи́й! — кри́кнув ура́дуваний хло́пець.


Чи погоджуєтесь ви на це?

Чи пого́джуєтесь ви на це?


Бонасьє кричав довго, та крики не були тоді навдивовижу і не зацікавили нікого.

Бонасьє́ крича́в до́вго, та кри́ки не були́ тоді́ навдивови́жу і не заціка́вили ні́кого.


Люди були у сіряках, але обдерті, ноги ж їхні були босі й заюшені кров'ю.

Лю́ди були́ у сіряка́х, але́ обде́рті, но́ги ж ї́хні були́ бо́сі й заю́шені кро́в'ю.


— Хіба татари зі сходу йдуть? — обізвався чоловік придивляючись.

— Хіба́ тата́ри зі схо́ду йдуть? — обізва́вся чолові́к придивля́ючись.


А чому б їй цього не зробити?

А чому́ б їй цього́ не зроби́ти?


Три постаті ритмічно підіймали і спускали весла.

Три по́статі ритмі́чно підійма́ли і спуска́ли ве́сла.


— Зрадницьким, пане.

— Зра́дницьким, па́не.


— Мовчіть! Я чую кроки.

— Мовчі́ть! Я чу́ю кро́ки.


— Ой, боже мій, боже мій! — скрикнула пані Бонасьє.

— Ой, бо́же мій, бо́же мій! — скри́кнула па́ні Бонасьє.


— Так ви все ще спираєтесь?

— Так ви все ще спира́єтесь?


— Ну, а як накупимо, що тоді?

— Ну, а як наку́пимо, що тоді́?


Коло неї були лише вороги.

Ко́ло не́ї були́ лише́ вороги́.


Кід кивнув головою.

Кід кивну́в голово́ю.


— Будинок ґвардії, рота Дезесара.

— Буди́нок ґва́рдії, ро́та Дезеса́ра.


— Та хто саме? — спитав Атос.

— Та хто са́ме? — спита́в Атос.


Запорожці так і кинулись туди, як тії демони.

Запоро́жці так і ки́нулись туди́, як тії́ де́мони.


— Ось і я це зрозумів і відказав, що ви страшенно шкодуватиме, як повернетесь.

— Ось і я це зрозумі́в і відказа́в, що ви страше́нно шкодува́тиме, як повернете́сь.


Тому він і запишався собою.

Тому́ він і запиша́вся собо́ю.


— Скажу, що згоджуюсь з Портосом, — відповів Араміс.

— Скажу́, що зго́джуюсь з Порто́сом, — відпові́в Араміс.


— І я теж! — сказав Д'Артаньян.

— І я теж! — сказа́в Д'Артаньян.


Такої кількости людей було досить.

Тако́ї кількости люде́й було́ до́сить.


— Кого ховають?

— Кого хова́ють?


— А Портос і Араміс?

— А Портос і Араміс?


— На щастя, позавтра ми виступаємо з Парижу.

— На ща́стя, поза́втра ми виступа́ємо з Пари́жу.


— Добре, скажу.

— До́бре, скажу́.


Служить вам добре фортуна, пане гетьмане.

Слу́жить вам до́бре форту́на, па́не ге́тьмане.


Атос же не повернув навіть голови.

Атос же не поверну́в на́віть голови́.


— Ну, що? — знов запитав батько по кількох днях.

— Ну, що? — знов запита́в ба́тько по кілько́х днях.


— Так, лорд Вінтер, — відповіла міледі.

— Так, лорд Вінтер, — відповіла́ міле́ді.


При цьому зауваженні Атос насупив брови й зціпив губи.

При цьому́ заува́женні Атос насупи́в бро́ви й зці́пив гу́би.


У мене добрі собаки.

У мене́ до́брі соба́ки.


Міледі, казали ви, білява?

Міле́ді, каза́ли ви, біля́ва?


— Рушаймо панським добром ділитись! Повне місто тепер панства.

— Руша́ймо па́нським добро́м діли́тись! По́вне мі́сто тепе́р па́нства.


Роздивимося, то й порадимося.

Розди́вимося, то й пора́димося.


Да з сим словом одвернувсь і пішов собі гаєм.

Да з сим сло́вом одверну́всь і пішо́в собі́ га́єм.


— Думаю, що на двісті доларів набереться.

— Ду́маю, що на дві́сті до́ларів набере́ться.


От одчинились ворота.

От одчини́лись воро́та.


Жах примусив мене очнутись.

Жах приму́сив мене́ очнутись.


— Тепер розумієте? — сказав Атос.

— Тепе́р розумі́єте? — сказа́в Атос.


Тетеря аж здригнувся, як почув про таке диво.

Тете́ря аж здригну́вся, як почу́в про таке́ ди́во.


— А ваша герцоґиня все ще на водах, правда? — спитав Д'Артаньян.

— А ва́ша герцоґиня все ще на во́дах, пра́вда? — спита́в Д'Артаньян.


Вір, любий Д'Артаньяне, це велике щастя, що ти програв.

Вір, лю́бий Д'Артаньяне, це вели́ке ща́стя, що ти програ́в.


— Так ви не відмовляєтеся від своєї прогулянки сьогодні ввечорі?

— Так ви не відмовля́єтеся від своє́ї прогу́лянки сього́дні ввечорі?


Аж ось вона знов увійшла в світлицю.

Аж ось вона́ знов увійшла́ в світли́цю.


За мить Д'Артаньян був біля Лювра.

За мить Д'Артаньян був бі́ля Лювра.


Людська жадоба крови мусить иноді поступитися перед жадобою золота.

Лю́дська́ жадо́ба кро́ви му́сить иноді поступи́тися пе́ред жадо́бою зо́лота.


Попереду скакав поштар.

Попе́реду скака́в пошта́р.


Був там і козак Байда, що висів ребром у турків на гаку, а не зламав своєї віри.

Був там і коза́к Ба́йда, що ви́сі́в ре́бром у ту́рків на га́ку, а не злама́в своє́ї ві́ри.


— Цього ми торкнемося пізніше, коли ви забажаєте.

— Цього́ ми торкнемо́ся пізні́ше, коли́ ви забажа́єте.


— Ні, сер, не можна.

— Ні, сер, не мо́жна.


— Чи дома пан осаул полковий? — поспитав у неї Шрам.

— Чи до́ма пан осаул полкови́й? — поспита́в у не́ї Шрам.


Хоч як швидкий був той рух, Д'Артаньян встиг помітити голову старого чоловіка.

Хоч як швидки́й був той рух, Д'Артаньян встиг помі́тити го́лову старо́го чолові́ка.


— Вина! — сказав Атос, побачивши хазяїна.

— Вина́! — сказа́в Атос, поба́чивши хазя́їна.


Потім прийшла весела, вільнодумна молодість.

По́тім прийшла́ весе́ла, вільноду́мна мо́лодість.


Я зараз зайду до вас.

Я за́раз зайду́ до вас.


Флойд Вандерліп і Фреда спочатку не розмовляли між собою.

Флойд Вандерліп і Фреда споча́тку не розмовля́ли між собо́ю.


— З Демівки.

— З Демі́вки.


Полковник Шрам, стоючи за деревом, дививсь на їх обох.

Полко́вник Шрам, стоючи́ за де́ревом, диви́всь на їх обо́х.


— Але, ви кажете, вона англійка?

— Але́, ви ка́жете, вона́ англі́йка?


— Докажи, що твоя висока порода на якесь таки лихо тобі здалася.

— Докажи́, що твоя́ висо́ка поро́да на яке́сь таки́ ли́хо тобі́ здала́ся.


Четвертого, як ми вже казали, вбито.

Четве́ртого, як ми вже каза́ли, вби́то.


Продаватимеш, кажеш, то й я продам.

Продава́тимеш, ка́жеш, то й я прода́м.


Він бігцем повернув до палацу.

Він бігце́м поверну́в до пала́цу.


— Я так отощав, не ївши зранку, що й радуватись нездужаю.

— Я так отоща́в, не ї́вши зра́нку, що й ра́дуватись незду́жаю.


Тетеря не звик, щоб з ним так говорили.

Тете́ря не звик, щоб з ним так говори́ли.


Я йду до королеви.

Я йду до короле́ви.


— Чи не татари йдуть, боронь Боже!

— Чи не тата́ри йдуть, боро́нь Бо́же!


Я велів принести два келішки коньяку.

Я велі́в принести́ два келішки коньяку́.


— Та може я виплакала б?

— Та мо́же я ви́плакала б?


І я вірив, мріяв, любив.

І я ві́рив, мрі́яв, люби́в.


Людина дужа і повна життя, як ви, не могла б цілий рік жити в палаці.

Люди́на ду́жа і по́вна життя́, як ви, не могла́ б ці́лий рік жи́ти в пала́ці.


Ми зупинилися в Іркутську.

Ми зупини́лися в Ірку́тську.


А тепер приїзджаю до тебе вмирати.

А тепе́р приїзджаю до тебе́ вмира́ти.


Тільки біда, що мало продаємо, то й на якого чорта їх і робити так много?

Ті́льки біда́, що ма́ло продаємо́, то й на яко́го чо́рта їх і роби́ти так мно́го?


Поглянь, поглянь, як махає шаблею! Мов запрошує добрих приятелів у гості.

Поглянь, поглянь, як маха́є ша́блею! Мов запро́шує до́брих при́ятелів у го́сті.


Атос підвівся й простяг йому руку.

Атос підві́вся й простя́г йому ру́ку.


Д'Артаньян взяв кашель за сигнал.

Д'Артаньян взяв ка́шель за сигна́л.


Мабуть, через два кроки й нас чекає те ж.

Ма́бу́ть, че́рез два кро́ки й нас чека́є те ж.


Скільки вам треба?

Скі́льки вам тре́ба?


— Так! — відповів незнайомий.

— Так! — відпові́в незнайо́мий.


Заклопотаний і недбайливо завитий Араміс мовчав.

Заклопо́таний і недбайли́во зави́тий Араміс мовча́в.


— А таємниця в тім, що вчора ввечорі я бачив міледі, — відповів Атос.

— А таємни́ця в тім, що вчо́ра ввечорі я ба́чив міле́ді, — відпові́в Атос.


— Неможливо! — згукнула міледі.

— Неможли́во! — згукну́ла міле́ді.


— Я зробив вам ласку, дав право вибору.

— Я зроби́в вам ла́ску, дав пра́во ви́бору.


— Бережіть вашу таємницю, юначе, і скажіть, чого ви бажаєте?

— Бережі́ть ва́шу таємни́цю, юна́че, і скажі́ть, чого́ ви бажа́єте?


— Дорогий Атосе! Нас оточено цілою сіткою шпигунів.

— Дороги́й Атосе! Нас ото́чено ці́лою сі́ткою шпигуні́в.


Нехай стоїть, нехай буде, як оздоба, а не як завада в житті.

Неха́й стої́ть, неха́й бу́де, як оздо́ба, а не як зава́да в житті́.


— Ні — відмовив Фелтон, — це вартовий попереджає мене, що йде патруль.

— Ні — відмо́вив Фелтон, — це вартови́й попереджа́є мене́, що йде патру́ль.


Я тут майже, як полонянка.

Я тут ма́йже, як полоня́нка.


— Ну, то продай мені нинішні пироги.

— Ну, то прода́й мені́ ни́нішні пироги́.


Тоді я зо злости заплакала.

Тоді́ я зо злости запла́кала.


Це розлютило товаришів.

Це розлюти́ло това́ришів.


— До ваших послуг! — сказав Атос і став у позицію.

— До ва́ших по́слуг! — сказа́в Атос і став у пози́цію.


— Опісля дорахуєш.

— Опі́сля́ дораху́єш.


Коло дверей стояла варта.

Ко́ло двере́й стоя́ла ва́рта.


Портос відповів, що пораза не дозволить, мабуть, йому скоро поїхати звідси.

Портос відпові́в, що пора́за не дозво́лить, ма́бу́ть, йому ско́ро пої́хати зві́дси.


Не гаяв дурно часу й Портос.

Не га́яв ду́рно ча́су й Портос.


Вдень мене сонце.

Вдень мене́ со́нце.


Ґвардійці кинулися до мушкетів.

Ґварді́йці ки́нулися до мушке́тів.


— Як то на що? На продаж.

— Як то на що? На про́даж.


— Я! — згукнув Бонасьє.

— Я! — згукну́в Бонасьє.


Д'Артаньян наговорив їй люб'язностей й запевнював у своїй відданості.

Д'Артаньян наговори́в їй люб'я́зностей й запе́внював у свої́й ві́дданості.


— Йой! — скрикнула панночка, — киньте геть! Вона вас укусить!

— Йой! — скрикну́ла па́нночка, — ки́ньте геть! Вона́ вас уку́сить!


Лучче пливи, куди вода несе.

Лу́чче пли́ви, куди́ вода́ несе́.


— Добре, добре, — перебив кардинал — я не гніваюся на вас.

— До́бре, до́бре, — переби́в кардина́л — я не гні́ваюся на вас.


Киньмо чоловіка, Д'Артаньяне, рятуймо жінку.

Ки́ньмо чолові́ка, Д'Артаньяне, ряту́ймо жі́нку.


Почувсь брязкіт посуду.

Почу́всь бря́зкіт по́суду.


Вона помітно хвилювалася й нетерпляче постукувала своєю ніжкою.

Вона́ помі́тно хвилюва́лася й нетерпля́че посту́кувала своє́ю ні́жкою.


Ось же обміркуйте й наважтеся.

Ось же обмірку́йте й нава́жтеся.


Ніхто не знає, що з нею сталося.

Ніхто́ не зна́є, що з не́ю ста́лося.


Кент лежав, утупивши в темряву очі й поклавши руку на рушницю.

Кент лежа́в, утупи́вши в те́мряву о́чі й покла́вши ру́ку на рушни́цю.


Дайте йому човна та їжі.

Да́йте йому човна́ та ї́жі.


— Вам добре відомо, пане, що суд не повертає того, що до нього потрапило.

— Вам до́бре відо́мо, па́не, що суд не поверта́є того́, що до нього потра́пило.


Той Андрусь, про котрого ішла бесіда, то був бідний сирота, наймит.

Той Андрусь, про котро́го ішла́ бе́сіда, то був бі́дний сирота́, на́ймит.


Двері важко повернулися на завісах.

Две́рі ва́жко поверну́лися на заві́сах.


Міледі спустила голову на руки й намагалася зібрати свої думки.

Міле́ді спусти́ла го́лову на ру́ки й намага́лася зібра́ти свої́ думки́.


— Так, так, — мовив король, — мабуть до нього.

— Так, так, — мо́вив коро́ль, — ма́бу́ть до нього.


Атос поділив їх на три групи.

Атос поділи́в їх на три гру́пи.


Він дістав свого й забрався звідси, щасливий, що залишився живий.

Він діста́в свого́ й забра́вся зві́дси, щасли́вий, що зали́ши́вся живи́й.


Якого тобі чорта тратити літа між тим навісноголовим городовим козацтвом?

Яко́го тобі́ чо́рта тра́тити лі́та між тим навісноголовим городови́м коза́цтвом?


— Гора з горою не зійдеться, а чоловік з чоловіком зійдеться.

— Го́ра з горо́ю не зі́йдеться, а чолові́к з чолові́ком зі́йдеться.


Піт проступив йому на лиці.

Піт проступи́в йому на лиці́.


— Воно, мабуть, підроблене, — відмовив Атос.

— Воно́, ма́бу́ть, підро́блене, — відмо́вив Атос.


Почали були й женихи заглядати, та пан Андрій швидко їх повіднаджував.

Почали́ були́ й женихи́ загляда́ти, та пан Андрі́й шви́дко їх повідна́джував.


— Він двічі приходив до міледі.

— Він дві́чі прихо́див до міле́ді.


— Але ж я ввесь час вас любила! — заперечила вона.

— Але́ ж я ввесь час вас люби́ла! — запере́чила вона́.


— Так, так, — відказав Б'юкенгем.

— Так, так, — відказа́в Б'юкенгем.


Я й з того була б щаслива.

Я й з того́ була́ б щасли́ва.


Усі засміялись, а Черевань наперед усіх.

Усі́ засмія́лись, а Черева́нь напере́д усі́х.


— Дуже добре.

— Ду́же до́бре.


— Про що замислився? — звернувся Богун до Хмельницького.

— Про що зами́слився? — зверну́вся Богу́н до Хмельни́цького.


Стій! Це нехибний знак, що лист має якийсь фатальний зміст.

Стій! Це нехи́бний знак, що лист ма́є яки́йсь фата́льний зміст.


— Мабуть, не по нутру тобі такі ярки!

— Ма́бу́ть, не по нутру́ тобі́ такі́ ярки́!


Згодом він взяв її за руку.

Зго́дом він взяв її за ру́ку.


— Мене турбує не пані Бонасьє.

— Ме́не турбу́є не па́ні Бонасьє.


— Я волів би сто пістолей.

— Я волі́в би сто пісто́лей.


— Час добрий! Чи не треба вам чого?

— Час до́брий! Чи не тре́ба вам чого́?


Міледі оповила шию Фелтона, і той витяг її з вікна.

Міле́ді опови́ла ши́ю Фелтона, і той ви́тяг її з вікна́.


Фреда, звичайно, не входить у рахунок.

Фреда, звича́йно, не вхо́дить у раху́нок.


Ну і згинемо так, як раки на мілкім узбережжю!

Ну і зги́немо так, як ра́ки на мілкім узбере́жжю!


— Кирило! — каже Шрам.

— Кири́ло! — ка́же Шрам.


А жиди тим часом присіли серед поляни, поки паничі не підуть.

А жиди́ тим ча́сом присі́ли се́ред поля́ни, по́ки паничі не пі́дуть.


Не дивно, що я вагаюсь у виборі між вами та їм.

Не ди́вно, що я вага́юсь у ви́борі між вами та їм.


Тюремники ввели Атоса.

Тюре́мники ввели́ Атоса.


Все, що ти робила, було з моєї згоди і за ради щастя України.

Все, що ти роби́ла, було́ з моє́ї зго́ди і за ра́ди ща́стя Украї́ни.


— Дитя моє, ти ж знаєш, як я люблю тебе!

— Дитя́ моє́, ти ж зна́єш, як я люблю́ тебе́!


— Каганців? — перепитуємо.

— Каганці́в? — перепи́туємо.


— Витрати він сплотить.

— Ви́трати він спло́тить.


Д'Артаньян похитав головою.

Д'Артаньян похита́в голово́ю.


— Та то тобі на похмілля так іздалось, брате.

— Та то тобі́ на похмі́лля так іздало́сь, бра́те.


— Ви можете цілком покластися на вченість цих шановних осіб.

— Ви мо́жете цілко́м покла́стися на вче́ність цих шано́вних осі́б.


— А що злодію, жидику, дісталось тобі на горіхи?

— А що зло́дію, жидику, діста́лось тобі́ на горі́хи?


— Благословляють мене?

— Благословля́ють мене́?


— Саламандра? — скрикнула з комічним острахом панночка.

— Салама́ндра? — скри́кнула з комі́чним о́страхом па́нночка.


— Ні, розказуйте собі далі.

— Ні, розка́зуйте собі́ да́лі.


Інакше ви загубите всіх, але й себе не врятуєте.

Іна́кше ви загу́бите всіх, але́ й себе́ не вряту́єте.


— Чорт побирай! Французам усе байдуже!

— Чорт побира́й! Францу́зам усе́ ба́йду́же!


Скажу вам щиру правду, Дик.

Скажу́ вам щи́ру пра́вду, Дик.


— Так це правда! — сказала королева.

— Так це пра́вда! — сказа́ла короле́ва.


— Ми ще побачимось, пане, чи не так?

— Ми ще поба́чимось, па́не, чи не так?


Бідолаха, мабуть, все програв.

Бідола́ха, ма́бу́ть, все програ́в.


Я кликав вас, але ви не обзивалися.

Я кли́кав вас, але́ ви не обзива́лися.


— Здається, ні, — сказав Ґава.

— Здає́ться, ні, — сказа́в Ґава.


— Поваксуйте нам чоботи та приведіть коні.

— Поваксу́йте нам чо́боти та приведі́ть ко́ні.


— Той, що вкрав мою жінку.

— Той, що вкрав мою́ жі́нку.


— А, чорт! — вихопилося в Д'Артаньяна.

— А, чорт! — ви́хопилося в Д'Артаньяна.


От зараз ляхи всіх вас поріжуть!

От за́раз ля́хи всіх вас порі́жуть!


Ти собі бери який науковий реферат.

Ти собі́ бери́ яки́й науко́вий рефера́т.


— Дітки мої! — каже тоненьким, ницим голоском.

— Ді́тки мої́! — ка́же тоне́ньким, ни́цим голоско́м.


А пан Андрій одразу повеселішав, так наче він заспокоїв себе цією витівкою.

А пан Андрі́й одра́зу повеселі́шав, так на́че він заспоко́їв себе́ ціє́ю ви́тівкою.


— Я думаю, — сказав Атос.

— Я ду́маю, — сказа́в Атос.


— Дайте ж мені листа, мадам, неможна гаяти часу.

— Да́йте ж мені́ листа́, мада́м, немо́жна га́яти ча́су.


Я несподівано обернувся до них.

Я несподі́вано оберну́вся до них.


Для Фелтона цього було вже занадто.

Для Фелтона цього́ було́ вже зана́дто.


— Пустіть мене.

— Пусті́ть мене́.


— Пугу! Пугу!

— Пу́гу! Пу́гу!


Один навіть наблизився до людини, що повзала на животі.

Оди́н на́віть набли́зився до люди́ни, що по́взала на животі́.


Він нахилився й підвів її на ноги.

Він нахили́вся й підві́в її на но́ги.


Це я зважила непохитно.

Це я зва́жила непохи́тно.


Ну, сядьмо лиш, мої дорогії гості, та вип'єм за здоров'я пана Шрама.

Ну, ся́дьмо лиш, мої́ дорогії го́сті, та ви́п'єм за здоро́в'я па́на Шра́ма.


— Глибоко там.

— Гли́бо́ко там.


На поличках стоять мої улюблені книги в гарних оправах.

На поли́чках стоя́ть мої́ улю́блені кни́ги в га́рних опра́вах.


— Перетягли! — почувся Богунів голос.

— Перетягли́! — почу́вся Богуні́в го́лос.


— Чи скоро ви скінчите? — запитав я.

— Чи ско́ро ви скі́нчите? — запита́в я.


Тут чекав перший підгін.

Тут чека́в пе́рший підгі́н.


Врятувався лише один Чарлі Сітка.

Врятува́вся лише́ оди́н Ча́рлі Сі́тка.


Коні їхні хотіли пити і бігли тихше.

Ко́ні ї́хні хоті́ли пи́ти і бі́гли ти́хше.


— Добре, містер Лавсоне.

— До́бре, мі́стер Лавсоне.


— Дурниці! Це все дрібниці.

— Дурни́ці! Це все дрібни́ці.


— Ну, тепер, братчики, нам своя воля.

— Ну, тепе́р, бра́тчики, нам своя́ во́ля.


Базен став послушником.

Ба́зен став послушником.


Він після сповіді засне.

Він пі́сля спо́віді засне́.


Почуваю потребу висповідатися.

Почува́ю потре́бу ви́сповідатися.


Я вже був у К.

Я вже був у К.


Але тепер йому було не до забав.

Але́ тепе́р йому було́ не до заба́в.


Як ви перебули ніч, Д'Артаньяне? Про свою ми розкажемо вам згодом.

Як ви перебули́ ніч, Д'Артаньяне? Про свою́ ми розка́жемо вам зго́дом.


Циганка знову побігла, обминаючи вози й намети.

Цига́нка зно́ву побі́гла, обмина́ючи вози́ й наме́ти.


Він ішов вузьким проходом, що сполучав бастіон із містом.

Він ішо́в вузьки́м прохо́дом, що сполуча́в бастіо́н із мі́стом.


— А ви згадайте за мене перед сатаною.

— А ви згада́йте за мене́ пе́ред сатано́ю.


Було вже пізно.

Було́ вже пі́зно.


Чи це знак, що я старіюся, чи може щось інше?

Чи це знак, що я старі́юся, чи мо́же щось і́нше?


— Успокойтеся, діду, — мовив я.

— Успоко́йтеся, ді́ду, — мо́вив я.


Томмі швидко затягнув кінці шатра і повернувся до вогню.

Томмі шви́дко затягну́в кінці́ шатра́ і поверну́вся до вогню́.


— А ти думаєш, що мені так солодко тепер про нього згадувати? — відповів Ґава.

— А ти ду́маєш, що мені́ так со́лодко тепе́р про нього зга́дувати? — відпові́в Ґава.


— Знаєте,— каже кобзар,— а чи чували, що після того вкоїв Іванець?

— Зна́єте,— ка́же кобза́р,— а чи чува́ли, що пі́сля того́ вко́їв Іване́ць?


Одно слово, ви — мужчина.

Одно́ сло́во, ви — мужчи́на.


— То нехай увійде, — жваво відказав Рішельє.

— То неха́й уві́йде, — жва́во відказа́в Рішельє́.


Швидко перестане, як побачить, що дурних нема дома.

Шви́дко переста́не, як поба́чить, що дурни́х нема́ до́ма.


Ти вибігла, щоб не вернути більше.

Ти ви́бігла, щоб не верну́ти бі́льше.


— Я такий самий, як і ваш Генрись.

— Я таки́й са́ми́й, як і ваш Генри́сь.


То був Мускетон.

То був Мускетон.


— А як приїде Д'Артаньян? Як Д'Артаньян над'їде?

— А як приї́де Д'Артаньян? Як Д'Артаньян над'ї́де?


— Не хочу манити вас.

— Не хо́чу мани́ти вас.


— Тільки з поетами трапляються такі речі, — серйозно мовив Атос.

— Ті́льки з пое́тами трапля́ються такі́ ре́чі, — серйо́зно мо́вив Атос.


— І, дійсно, я — кат міста Ліля, і ось моя історія.

— І, ді́йсно, я — кат мі́ста Лі́ля, і ось моя́ істо́рія.


Він мало відповідав на запитання про інших і уникав розмови про себе.

Він ма́ло відповіда́в на запита́ння про і́нших і уника́в розмо́ви про себе́.


Прибувши до Умані, Богун похапцем почав рештувати її та узброювати мешканців.

Прибу́вши до У́мані, Богу́н по́хапцем поча́в рештува́ти її та узбро́ювати ме́шканців.


Але я знаю, що не порушу присяги.

Але́ я зна́ю, що не пору́шу прися́ги.


З ляхами в козаків вовіки вічні ладу не буде.

З ля́хами в козакі́в вові́ки ві́чні ла́ду не бу́де.


— Так, без сідла.

— Так, без сідла́.


— Вона пішла, — сказав колишній крамар.

— Вона́ пішла́, — сказа́в коли́шній кра́мар.


І ми сьогодні напишемо листи, дамо їм грошей, і вони поїдуть.

І ми сього́дні напи́шемо листи́, дамо́ їм грошей, і вони́ пої́дуть.


Дід, не договорюючи, махнув рукою, а відкашлявшись, додав.

Дід, не догово́рюючи, махну́в руко́ю, а відкашлявшись, дода́в.


Я ж і допитуватиму Грімо.

Я ж і допи́туватиму Грі́мо.


— Сьогодні, пане, я відчуваю до вас тільки вдячність.

— Сього́дні, па́не, я відчува́ю до вас ті́льки вдя́чність.


З часом почав і мене втягати в свої пляни.

З ча́сом поча́в і мене́ втяга́ти в свої́ пля́ни.


— Постукати у двері.

— Посту́кати у две́рі.


Д'Артаньян дуже ніжно заспокоїв бідолашну дівчину.

Д'Артаньян ду́же ні́жно заспоко́їв бідола́шну ді́вчи́ну.


— А колядники не хочуть уступитися.

— А коля́дники не хо́чуть уступи́тися.


— Він хоче говорити з дамою, що приїхала з Булоні.

— Він хо́че говори́ти з да́мою, що приї́хала з Було́ні.


Візьміть цього гаманця, — в ньому сто пістолей, і пробачте мені.

Візьмі́ть цього́ гаманця́, — в ньому сто пістолей, і проба́чте мені́.


Витріщив очі, мов сам собі не вірив.

Ви́тріщив о́чі, мов сам собі́ не ві́рив.


— Звідки ці гроші?

— Зві́дки ці гро́ші́?


— Потримай мені стремена, Базене, — сказав Араміс.

— Потри́май мені́ стреме́на, Ба́зене, — сказа́в Араміс.


На цей раз молода жінка не дуже поспішала йти до спальні.

На цей раз молода́ жі́нка не ду́же поспіша́ла йти до спа́льні.


Та мабуть не знаєш, як тямлю.

Та ма́бу́ть не зна́єш, як тя́млю.


— Мундири ґвардійців пана кардинала.

— Мунди́ри ґварді́йців па́на кардина́ла.


І ніщо тепер не ворушилося в моїм серці при тій вісті.

І ніщо́ тепе́р не воруши́лося в мої́м се́рці при тій ві́сті.


— Побачите, що вона варта іншої.

— Поба́чите, що вона́ ва́рта і́ншої.


— До моєї хатини, на край табора.

— До моє́ї хати́ни, на край та́бора.


— Тут і помремо, — сказав Богун сотникам, — як що гетьман не дасть помочі.

— Тут і помремо́, — сказа́в Богу́н со́тникам, — як що ге́тьман не дасть по́мочі.


Це все сказав йому пан Зиґмунт.

Це все сказа́в йому пан Зиґмунт.


Ніч уже на ісході.

Ніч уже́ на ісході.


— Тим гірше для вас, люб'язний хазяїне, тим гірше.

— Тим гі́рше для вас, люб'я́зний хазя́їне, тим гі́рше.


Він пильно роздивлявся на річку.

Він пи́льно роздивля́вся на рі́чку.


З весни, аж до жнив, не було дощу.

З весни́, аж до жнив, не було́ дощу́.


Міледі почула ці слова, і промінь надії промайнув у неї в серці.

Міле́ді почу́ла ці слова́, і про́мінь наді́ї промайну́в у не́ї в се́рці.


Щоб довідатись про це, треба було перевести розвідини.

Щоб дові́датись про це, тре́ба було́ перевести́ розві́дини.


У мене вже й коні стоять напоготові.

У мене́ вже й ко́ні стоя́ть напогото́ві.


— Десять пістолей.

— Де́сять пістоле́й.


За ним уліз і я.

За ним улі́з і я.


Що ж би ви думали? Черевань так і помертвів од сього слова.

Що ж би ви ду́мали? Черева́нь так і поме́ртвів од сього́ сло́ва.


Гомін справили такий, мов справді на бенкеті.

Гомі́н спра́вили таки́й, мов спра́вді на бенке́ті.


Це зідхання примусило Фелтона обернутись до неї.

Це зідха́ння приму́сило Фелтона оберну́тись до не́ї.


— Гадаєте, що треба було йому допомогти?

— Гада́єте, що тре́ба було́ йому допомогти́?


Село оддалік тонуло в якійсь синій памороці.

Село́ оддалік тону́ло в які́йсь си́ній па́мороці.


— Саме про неї.

— Са́ме про не́ї.


— Оце й усе, що я мав сказати вам.

— Оце́ й усе́, що я мав сказа́ти вам.


А млинці важні! Нічого сказати, важні млинці!

А млинці́ ва́жні! Ні́чого сказа́ти, ва́жні млинці́!


— Та не видите, що вода велика!

— Та не ви́дите, що вода́ вели́ка!


Ти вся починаєш тремтіти.

Ти вся почина́єш тремті́ти.


Дід важко дихав.

Дід ва́жко ди́хав.


Він був немов мала дитина, — і все через те, що мав багато жиру в собі.

Він був немо́в ма́ла дити́на, — і все че́рез те, що мав бага́то жи́ру в собі́.


Даровизної землі у Гречок і ступня нема.

Дарови́зної землі́ у Гре́чок і сту́пня нема́.


Цього пса він привіз з собою з дому і любив за розум.

Цього́ пса він приві́з з собо́ю з до́му і люби́в за ро́зум.


— Е, ні, мій голубе! Сього не буде.

— Е, ні, мій го́лубе! Сього не бу́де.


На сходах Д'Артаньян стрів стурбованого Плянше.

На схо́дах Д'Артаньян стрів стурбо́ваного Пля́нше.


Він урвав, закашлявся.

Він урва́в, зака́шлявся.


— Б'юсь тому, що б'юсь, — відповів, почервонівши, Портос.

— Б'юсь тому́, що б'юсь, — відпові́в, почервоні́вши, Портос.


— Якби я мав сумнів у вашому коханні, я не сказав би цього.

— Якби́ я мав су́мнів у ва́шому коха́нні, я не сказа́в би цього́.


— Що там таке? — запитав Борис, приступаючи ще ближче.

— Що там таке́? — запита́в Бори́с, приступа́ючи ще бли́жче.


Не перший раз у нього беру, і ціна у нього все однакова.

Не пе́рший раз у нього беру́, і ціна́ у нього все одна́кова.


— Ідіть зі мною, Флойде, — промовила вона просто, — ви мені якраз потрібні.

— Іді́ть зі мно́ю, Фло́йде, — промо́вила вона́ про́сто, — ви мені́ якра́з потрі́бні.


— Ви розкажете нам про це?

— Ви розка́жете нам про це?


Життя — це ланцюг дрібних нещасть, що їх філософ встрічає сміхом.

Життя́ — це ланцю́г дрібни́х неща́сть, що їх філо́соф встріча́є смі́хом.


— Та це Мускетон іноді ходить на полювання.

— Та це Мускетон і́ноді хо́дить на полюва́ння.


Народжена дикаркою, дикаркою й помре.

Наро́джена дикаркою, дикаркою й помре́.


Це навіть нас дуже турбує.

Це на́віть нас ду́же турбу́є.


Покоївка скочила на підножку, і карета покотила.

Покої́вка ско́чила на підно́жку, і каре́та покоти́ла.


— Браво,— каже Сомко,— ведмідь попавсь у тексти! Що ж тепер буде?

— Бра́во,— ка́же Со́мко,— ведмі́дь попа́всь у те́ксти! Що ж тепе́р бу́де?


А маєш доказ, що я не хотіла утаїти від тебе нічого.

А ма́єш до́каз, що я не хоті́ла утаї́ти від тебе́ ні́чого.


— Зовсім не він, — відповів Бонасьє.

— Зо́всім не він, — відпові́в Бонасьє.


І я поклав перед нею п'ять тисячоренських банкнотів.

І я покла́в пе́ред не́ю п'ять тисячоре́нських банкно́тів.


Тетеря слав йому накази з погрозами, але Богун робив своє.

Тете́ря слав йому нака́зи з погро́зами, але́ Богу́н роби́в своє́.


В Армантьєрі? Що це таке?

В Армантьєрі? Що це таке́?


Не знала, що прийде по ньому.

Не зна́ла, що при́йде по ньому.


Король і собі пішов до кабінету.

Коро́ль і собі́ пішо́в до кабіне́ту.


— Спробуймо, і якщо воно добре, вип'ємо.

— Спро́буймо, і якщо́ воно́ до́бре, ви́п'ємо.


Атос мав великий вплив на юнака.

Атос мав вели́кий вплив на юнака́.


Д'Артаньян під той час вирушив уже в похід із своєю ротою.

Д'Артаньян під той час ви́рушив уже́ в похі́д із своє́ю ро́тою.


— Він не втече, пане кардинале.

— Він не втече́, па́не кардина́ле.


Марина показала перстень Богуна.

Мари́на показа́ла пе́рстень Богуна́.


— Як же це зробити?

— Як же це зроби́ти?


— Ми зараз пообідаємо, дорогий друже, незабувайте лише, що сьогодні п'ятниця.

— Ми за́раз пообі́даємо, дороги́й дру́же, незабува́йте лише́, що сього́дні п'я́тниця.


— Хай ваші шамани пророблять таке чудо, яке я вам показав сьогодні, — сказав я.

— Хай ва́ші шамани́ проро́блять таке́ чу́до, яке́ я вам показа́в сього́дні, — сказа́в я.


А чому? Тому, що ви людина мужня.

А чому́? Тому́, що ви люди́на му́жня.


— Звичайно, пане.

— Звича́йно, па́не.


— Не журись, батьку, — каже Сомко, — усе буде гаразд.

— Не жури́сь, ба́тьку, — ка́же Сомко́, — усе́ бу́де гара́зд.


— Звичайно, я ж бо знаю, що ви не обертатиметесь спиною.

— Звича́йно, я ж бо зна́ю, що ви не оберта́тиметесь спи́ною.


— А чи багато ще залишилося від тіни до риси?

— А чи бага́то ще зали́ши́лося від тіни́ до ри́си?


У простих сімрягах, а сорочки чорні, як сопуха.

У про́сти́х сімря́гах, а сорочки́ чо́рні, як сопу́ха.


І став хлипати та ревти, як дитина.

І став хлипа́ти та ре́вти, як дити́на.


— Перестаньте, Томмі, — вигукували вони, заходячись гіркими слізьми.

— Переста́ньте, Томмі, — вигу́кували вони́, захо́дячись гірки́ми слі́зьми́.


При світлі лямпи він побачив жінку, закутану в мантильку темного кольору.

При сві́тлі ля́мпи він поба́чив жі́нку, заку́тану в манти́льку те́много ко́льору.


— Де сховав?

— Де схова́в?


— Та правда.

— Та пра́вда.


Та й усе навкруги було мертве.

Та й усе́ навкруги́ було́ ме́ртве.


Але, ясна річ, ви переїдете через річку лише в разі небезпеки.

Але́, я́сна́ річ, ви переї́дете че́рез рі́чку лише́ в ра́зі небезпе́ки.


— Де я? — спитала вона.

— Де я? — спита́ла вона́.


О шостій увійшов лорд Вінтер.

О шо́стій увійшо́в лорд Вінтер.


Всі місця переплутались, ніхто й не примітив, що Тиллі зникла.

Всі місця́ переплу́тались, ніхто́ й не приміти́в, що Тиллі зни́кла.


Василь Невольник за своїм паном.

Васи́ль Нево́льник за свої́м́́́ па́ном.


— Чого ти ще хочеш од мене, спокуснику? Ти хочеш, щоб я ще грав?

— Чого́ ти ще хо́чеш од мене́, споку́снику? Ти хо́чеш, щоб я ще грав?


— Ви обіцяли мені уїхати, — нагадала королева.

— Ви обіця́ли мені́ уї́хати, — нагада́ла короле́ва.


Тільки засни тепер, а завтра поговоримо за дня!

Ті́льки засни́ тепе́р, а за́втра погово́римо за дня!


— Моя сестра в перших, — пояснив Араміс.

— Моя́ сестра́ в пе́рших, — поясни́в Араміс.


— Так і так, — каже.

— Так і так, — ка́же.


Ну, ну, цікаво, чим то покаже себе той Генрись.

Ну, ну, ціка́во, чим то пока́же себе́ той Генри́сь.


— Ви не знаєте, що я залишив семінарію?

— Ви не зна́єте, що я зали́ши́в семіна́рію?


А кошт увесь я сам понесу, то моя річ.

А кошт уве́сь я сам понесу́, то моя́ річ.


Промінь світла враз осяяв мозок коршмаря.

Про́мінь сві́тла враз ося́яв мо́зок коршмаря́.


— Це він! — згукнув Д'Артаньян.

— Це він! — згукну́в Д'Артаньян.


Ну, ну, дай спокій! Встигну ще набриднути тобі.

Ну, ну, дай спо́кій! Всти́гну ще набри́днути тобі́.


Проходячи повз касарні, він уже був у центрі цілого походу.

Прохо́дячи повз каса́рні, він уже́ був у це́нтрі ці́лого похо́ду.


Незабаром двері відчинилися, з'явилась варта.

Незаба́ром две́рі відчини́лися, з'яви́лась ва́рта.


— Я здаюсь на ваші запевнення й покладаюсь на вас.

— Я здаю́сь на ва́ші запе́внення й поклада́юсь на вас.


Усі повдягались у довгі подорожні сукні і ждали тільки старого Шрама.

Усі́ повдяга́лись у до́вгі подоро́жні су́кні і жда́ли ті́льки старо́го Шра́ма.


Але зовсім инша справа з Фредою.

Але́ зо́всім инша спра́ва з Фредою.


Дав йому поснідати — добрий кавалок хліба і вчорашній котлет.

Дав йому посні́дати — до́брий кава́лок хлі́ба і вчора́шній котле́т.


— Я з душі люблю сього пройдисвіта,— каже гетьман Шрамові стиха.

— Я з душі́ люблю́ сього́ пройди́світа,— ка́же ге́тьман Шра́мові стиха.


— Моє ти коханнє! — каже тоді, одмінивши голос, Кирило Тур.

— Моє́ ти коха́ннє! — ка́же тоді́, одміни́вши го́лос, Кири́ло Тур.


— Ще раз вертайся за гарматами! — одгукнув Довбня.

— Ще раз верта́йся за гарма́тами! — одгукну́в До́вбня.


Чоловік допомагав викрадати свою власну жінку! Проте, Д'Артаньян опанував себе.

Чолові́к допомага́в викрада́ти свою́ вла́сну жі́нку! Проте́, Д'Артаньян опанува́в себе́.


Аж ось куди зникло те прокляте золото.

Аж ось куди́ зни́кло те про́кля́те зо́лото.


Я зараз буду тут.

Я за́раз бу́ду тут.


Раптом на дверях залі з'явився король із кардиналом.

Ра́птом на две́рях за́лі з'яви́вся коро́ль із кардина́лом.


— Може знаєте, а може й ні.

— Мо́же зна́єте, а мо́же й ні.


То був мій брат.

То був мій брат.


— Конче потрібно, щоб ці чотири юнаки стали моїми.

— Ко́нче потрі́бно, щоб ці чоти́ри юнаки́ ста́ли мої́ми.


Обличчя міледі спалахнуло.

Обли́ччя міле́ді спалахну́ло.


Закипів же й Шрам, почувши такі речі.

Закипі́в же й Шрам, почу́вши такі́ ре́чі.


І це завдання для такої талановитої жінки було зовсім легке.

І це завда́ння для тако́ї таланови́тої жі́нки було́ зо́всім легке́.


Майстер ще нині сам їй це скаже.

Ма́йстер ще ни́ні сам їй це ска́же.


— Тут же на другім поверсі.

— Тут же на дру́гім по́версі.


Флойд Вандерліп збентежився.

Флойд Вандерліп збенте́жився.


— Чудово! — відповів Атос за себе й за своїх товаришів.

— Чудо́во! — відпові́в Атос за себе́ й за свої́х това́ришів.


— Оце, де ми стоїмо, ліве крило табору.

— Оце́, де ми стоїмо́, лі́ве крило́ та́бору.


— Ні, ваша ясновельможність.

— Ні, ва́ша ясновельмо́жність.


— Я? А тобі що таке, серденько? Хіба ж мені можна?

— Я? А тобі́ що таке́, серде́нько? Хіба́ ж мені́ мо́жна?


— Як бачите, вона впізнала мене, — промовів він.

— Як ба́чите, вона́ впізна́ла мене́, — промо́вів він.


А інші там же поклали голови.

А і́нші там же покла́ли го́лови.


Було коло восьмої години вечора.

Було́ ко́ло во́сьмої годи́ни ве́чора.


— Чудово! Так ви, здається, багатир, любий пане Бонасьє?

— Чудо́во! Так ви, здає́ться, багати́р, лю́бий па́не Бонасьє?


Це зменшить наші капітали до п'яти тисяч ліврів.

Це зме́ншить на́ші капіта́ли до п'яти́ ти́сяч лі́врів.


— Еге! — каже Кирило Тур.

— Еге́! — ка́же Кири́ло Тур.


У день нас наче дражнили облудні сонця.

У день нас на́че дражни́ли облу́дні со́нця.


Де колись хвилювало та бушувало, тепер тихо та гладко.

Де коли́сь хвилюва́ло та бушува́ло, тепе́р ти́хо та гла́дко.


Але не судилося мені так легко її здобути.

Але́ не суди́лося мені́ так ле́гко її здобу́ти.


Настав, нарешті, вечір.

Наста́в, наре́шті, ве́чір.


Ти ж переказував, що я чекаю на них?

Ти ж перека́зував, що я чека́ю на них?


— Мороз клубками вперся в теплу кімнату.

— Моро́з клубка́ми впе́рся в те́плу кімна́ту.


Бачу, що вже все вийшло наверх, що вже за мною питають.

Ба́чу, що вже все ви́йшло наве́рх, що вже за мно́ю пита́ють.


Підійшов ближче — аж справді тут неначе ярмарок.

Підійшо́в бли́жче — аж спра́вді тут нена́че я́рмарок.


А внизу готівка, книжечки податкові і банкові.

А внизу́ готі́вка, книжечки́ податко́ві і ба́нкові.


Вогонь у печі марно змагався з темрявою і, нарешті, зовсім погас.

Вого́нь у пе́чі ма́рно змага́вся з те́мрявою і, наре́шті, зо́всім пога́с.


— Каміння несе.

— Камі́ння несе́.


— І це правда?

— І це пра́вда?


— Чи ж чули ви, товариші? Індійці збираються принести в жертву Сіпсу.

— Чи ж чу́ли ви, това́риші? Інді́йці збира́ються принести́ в же́ртву Сіпсу.


Треба нам тепер такого полковника, щоб знав, де вовк, а де лисиця.

Тре́ба нам тепе́р тако́го полко́вника, щоб знав, де вовк, а де лиси́ця.


— Я їх не знайшов, — вони не приходили.

— Я їх не знайшо́в, — вони́ не прихо́дили.


Кардинал подзеленькав удруге.

Кардина́л подзеле́нькав удру́ге.


Д'Артаньян, здавалося, був зроблений із заліза.

Д'Артаньян, здава́лося, був зро́блений із залі́за.


Та мене щось мов за руку тримало.

Та мене́ щось мов за ру́ку трима́ло.


Цей чоловік дасть остаточні розпорядження, а тимчасом ковтніть вина й їдьмо.

Цей чолові́к дасть остато́чні розпоря́дження, а тимча́сом ковтніть вина́ й ї́дьмо.


— Я хотів викласти вам цей плян в той день, коли я вперше запрошував вас.

— Я хоті́в ви́класти вам цей плян в той день, коли́ я впе́рше запро́шував вас.


— Ну, і чого ж ти плачеш?

— Ну, і чого́ ж ти пла́чеш?


Широко навколо розрісся первісний ліс — огнище бучних комедій і німих трагедій.

Ши́роко навко́ло розрі́сся пе́рві́сний ліс — о́гнище бучни́х коме́дій і німи́х траге́дій.


Вовкун тільки головою хитав.

Вовку́н ті́льки голово́ю хита́в.


— Про кого б то?

— Про кого б то?


По жінку вже не час було вертатися, — разом із корчмою згоріла на вугіль.

По жі́нку вже не час було́ верта́тися, — ра́зом із ко́рчмо́ю́ згорі́ла на ву́гіль.


Бліде світло ледве пробивалося крізь щілини брудного шатра.

Бліде сві́тло ле́две пробива́лося крізь щі́ли́ни брудно́го шатра́.


Вони чудово знають мене й захищені панцерем проти моєї зброї.

Вони́ чудо́во зна́ють мене́ й захи́щені панцере́м про́ти моє́ї збро́ї.


Хо, хо, хо! Не думаю, щоб це йому вдалось.

Хо, хо, хо! Не ду́маю, щоб це йому вдало́сь.


Мілорде! Змагатися з усім цим, це — блюзнірство.

Мілорде! Змага́тися з усі́м цим, це — блюзні́рство.


Але я їх добре знав і ганьбив далі, на чім світ стоїть.

Але́ я їх до́бре знав і ганьби́в да́лі, на чім світ стої́ть.


Дорога то спускалась униз, то знов підіймалась угору.

Доро́га то спуска́лась уни́з, то знов підійма́лась уго́ру.


Але сподіваюся, що до вас не поставляться суворо.

Але́ сподіва́юся, що до вас не поста́вляться суво́ро.


— Королівські мушкетери.

— Королі́вські мушкете́ри.


— Що ж ви зробили за цей час?

— Що ж ви зроби́ли за цей час?


— Ну, ну, аджеж я знаю, що ти не смієш стріляти!

— Ну, ну, адже́ж я зна́ю, що ти не смі́єш стріля́ти!


— Було пів до одинадцятої.

— Було́ пів до одина́дцятої.


Ну, що ж, пристаєте.

Ну, що ж, пристаєте́.


Але, знаєте, є люди, за якими ніщо не загине.

Але́, зна́єте, є лю́ди, за яки́ми ніщо́ не заги́не.


— Так ти не пустиш бранців назад, на Вкраїну?

— Так ти не пу́стиш бра́нців наза́д, на Вкраї́ну?


— Так, тільки о другій, — вклонився Д'Артаньян.

— Так, ті́льки о дру́гій, — вклони́вся Д'Артаньян.


— Поцілуйте молоду! — гримнув Біль.

— Поцілу́йте молоду́! — гри́мнув Біль.


Очі Дикові трошки пом'якшали.

О́чі Ди́кові тро́шки пом'я́кшали.


Та мені про це було байдуже.

Та мені́ про це було́ ба́йду́же.


— Тоді підождіть трошки, зачекайте.

— Тоді́ підожді́ть тро́шки, зачека́йте.


— Куди має втікати, коли пострілений?

— Куди́ ма́є втіка́ти, коли́ пострі́лений?


З дивною швидкістю розпорядження Д'Артаньянові було виконане.

З ди́вною шви́дкістю розпоря́дження Д'Артаньянові було́ ви́конане.


— Тут ізо мною.

— Тут ізо мно́ю.


І добре платять, ще й збоку дещо заробити можна.

І до́бре пла́тять, ще й збо́ку де́що зароби́ти мо́жна.


— Граф тут, — доповів офіцер.

— Граф тут, — допові́в офіце́р.


— Добре, — сказала міледі.

— До́бре, — сказа́ла міле́ді.


Ви чули про неї?

Ви чу́ли про не́ї?


— Так, — відповів Портос.

— Так, — відпові́в Портос.


— Сюди йдуть.

— Сюди́ йдуть.


— А відки ти?

— А відки ти?


— Д'Артаньян має рацію, — зауважив Атос.

— Д'Артаньян ма́є ра́цію, — заува́жив Атос.


За сто мір корму він платив по п'ятдесят доларів і більше.

За сто мір ко́рму він плати́в по п'ятдеся́т до́ларів і бі́льше.


Пан Андрій мав чотирох синів.

Пан Андрі́й мав чотирох сині́в.


— Хай так! — приєднався швайцарець.

— Хай так! — приєдна́вся швайца́рець.


— Так ось у чім річ.

— Так ось у чім річ.


— Ти знав!? Що ти знав? Ти міг знати лише частину.

— Ти знав!? Що ти знав? Ти міг зна́ти лише́ части́ну.


— Атоса заарештовано? За що?

— Атоса заарешто́вано? За що?


Ми поїхали до готелю.

Ми пої́хали до готе́лю.


Портос прийшов незабаром після Д'Артаньяна.

Портос прийшо́в незаба́ром пі́сля Д'Артаньяна.


— З якою? — схвильовано спитав салдат, побачивши, що не все скінчено.

— З яко́ю? — схвильо́вано спита́в салда́т, поба́чивши, що не все скі́нчено.


Тонесенький пасочок з краю відкроєний.

Тоне́сенький па́сочок з кра́ю відкро́єний.


— Безсумнівно, і тим з більшою охотою.

— Безсумні́вно, і тим з бі́льшою охо́тою.


Я мав таке чуття, що хтось довбнею б'є мене по тім'ю.

Я мав таке́ чуття́, що хтось до́вбнею б'є мене́ по ті́м'ю.


Ще щось тягло мене кудись.

Ще щось тягло́ мене́ куди́сь.


Тимчасом надійшов і Араміс, і Д'Артаньян застав у себе все товариство.

Тимча́сом надійшо́в і Араміс, і Д'Артаньян заста́в у себе́ все товари́ство.


Стежте за моїм димом!

Сте́жте за мої́м ди́мом!


Вже восьма вибила.

Вже во́сьма ви́била.


Тільки цілковите каяття може відвернути від вас гнів кардиналів.

Ті́льки цілкови́те каяття́ мо́же відверну́ти від вас гнів кардина́лів.


Пан Андрій не зміг би й подумати, щоб таке сталося.

Пан Андрі́й не зміг би й поду́мати, щоб таке́ ста́лося.


Д'Артаньян хоч і не був мушкетер, виконував їхню службу із зворушливою точністю.

Д'Артаньян хоч і не був мушкете́р, вико́нував ї́хню слу́жбу із звору́шливою то́чністю.


Він запнявся, немов не знаючи, з якого боку підійти до речі.

Він запня́вся, немо́в не зна́ючи, з яко́го бо́ку підійти́ до ре́чі.


— Пішов на дно! Нема! Не видно! — сумно говорив Тоньо.

— Пішо́в на дно! Нема́! Не ви́дно! — су́мно говори́в Тоньо.


— Крута година наступила.

— Крута́ годи́на наступи́ла.


— А куди ж я поїду?

— А куди́ ж я пої́ду?


— Чи не думають вони, що англійці прийдуть суходолом?

— Чи не ду́мають вони́, що англі́йці при́йдуть суходо́лом?


Ще раз прощай! До побачення.

Ще раз проща́й! До поба́чення.


— Зцапали, — кажуть, — пане гетьмане, як кота над салом.

— Зца́пали, — ка́жуть, — па́не ге́тьмане, як кота́ над са́лом.


— Алеж ти, прецінь, досі живо займався такими ділами і афішувався навіть.

— Алеж ти, пре́цінь, до́сі жи́во займа́вся таки́ми діла́ми і афішува́вся на́віть.


Да вже без юродства в їх не буває.

Да вже без юродства в їх не бува́є.


О, ні, все краще їхня зневага.

О, ні, все кра́ще ї́хня знева́га.


— Це значить, що мене обдурено.

— Це зна́чи́ть, що мене́ обду́рено.


— Так, так — відповів Д'Артаньян.

— Так, так — відпові́в Д'Артаньян.


— Ха, ха, ха! — засміялася вона.

— Ха, ха, ха! — засмія́лася вона́.


— А ти справді пойняв мені віри? — каже Кирило Тур.

— А ти спра́вді пойня́в мені́ ві́ри? — ка́же Кири́ло Тур.


— Ваше ім'я? — спитав офіцер, напівзатуливши плащем обличчя.

— Ва́ше ім'я́? — спита́в офіце́р, напівзатули́вши плаще́м обли́ччя.


Герінгтон міцно стулив губи, не дивився ні ліворуч, ні праворуч.

Герінгтон мі́цно стули́в гу́би, не диви́вся ні ліво́руч, ні право́руч.


Тоді б і мені було видніше, як виглядав я сам, коли їхав до Парижу.

Тоді́ б і мені́ було́ видні́ше, як вигляда́в я сам, коли́ ї́хав до Пари́жу.


У ньому були всі мої сподівання.

У ньому були́ всі мої́ сподіва́ння.


— Лордові, як і мені відомо, що міледі Вінтер — велика злочинниця.

— Ло́рдові, як і мені́ відо́мо, що міле́ді Вінтер — вели́ка злочи́нниця.


Він нахилився, підняв торбинку із золотом і взяв її в зуби.

Він нахили́вся, підня́в торби́нку із зо́лотом і взяв її в зу́би.


— Тоді, біжіть до дверей сами й відчиняйте їх.

— Тоді́, біжі́ть до двере́й сами́ й відчиня́йте їх.


Веранда густо обросла диким виноградом.

Веранда гу́сто обросла́ ди́ким виногра́дом.


— Я виграв п'ять пістолей в Араміса.

— Я ви́грав п'ять пістоле́й в Араміса.


— Більше мене ні для кого вдома нема.

— Бі́льше мене́ ні для кого вдо́ма нема́.


Гнав мене сьогодні від рана, майже голого й босого, морозом.

Гнав мене́ сього́дні від ра́на, ма́йже го́лого й бо́сого, моро́зом.


Я пропав, я — жебрак тепер.

Я пропа́в, я — жебра́к тепе́р.


— Безперечно, але я не дозволю якомусь метисові буту чеснішим від мене.

— Безпере́чно, але́ я не дозво́лю яко́мусь мети́сові бу́ту чесні́шим від мене́.


Ти ж для мене був добрий, Чарлі, як добрий господар до своєї собаки.

Ти ж для мене́ був до́брий, Ча́рлі, як до́брий госпо́дар до своє́ї соба́ки.


Д'Артаньян був у передньому загоні.

Д'Артаньян був у пере́дньому заго́ні.


Д'Артаньян впізнав кардинала.

Д'Артаньян впізна́в кардина́ла.


— А начхать! — сердився тепер уже пан Андрій.

— А начха́ть! — се́рдився тепе́р уже́ пан Андрі́й.


Ця звістка дуже збентежила Богуна, бо поділення України погрожувало її волі.

Ця зві́стка ду́же збенте́жила Богуна́, бо поді́лення Украї́ни погро́жувало її во́лі.


— Нас уб'ють ще скоріше, якщо ми не підемо туди, — відмовив Атос.

— Нас уб'ю́ть ще скорі́ше, якщо́ ми не пі́демо туди́, — відмо́вив Атос.


— Пані перелякалися? — запитав Борис.

— Па́ні переляка́лися? — запита́в Бори́с.


Таке становище Тетеря визнав саме підходящим для своєї помсти.

Таке́ стано́вище Тете́ря ви́знав са́ме підходя́щим для своє́ї по́мсти.


Справимо тоді весілля,.

Спра́вимо тоді́ весі́лля,.


— Згодивсь поневолі.

— Згоди́всь понево́лі.


— Дай нам її й забирайся до себе.

— Дай нам її й забира́йся до себе́.


Якщо ці слова не примусять їх рухнутися з місця, то вже ніщо не поможе.

Якщо́ ці слова́ не приму́сять їх рухну́тися з мі́сця, то вже ніщо́ не помо́же.


— Добра спілка! — почулося з натовпу чоловіків.

— До́бра спі́лка! — почу́лося з на́товпу чоловікі́в.


На цей крик натовп вступив до залі.

На цей крик на́товп вступи́в до за́лі.


Вони не досягали.

Вони́ не досяга́ли.


От же й мені, бачся, доведеться йти батьківським слідом!

От же й мені́, ба́чся, доведе́ться йти ба́тьківським слі́дом́!


— Не віддавай же за дурницю свого дорогого життя!

— Не віддава́й же за дурни́цю свого́ дорого́го життя́!


— Цей перстень, напевно, навіював би мені багато сумних спогадів.

— Цей пе́рстень, напе́вно, наві́ював би мені́ бага́то сумни́х спо́гадів.


І на це ніхто не смів йому ані слова сказати.

І на це ніхто́ не смів йому ані́ сло́ва сказа́ти.


— Та я би хотів у вас купити.

— Та я би хоті́в у вас купи́ти.


Вона не розгубилася.

Вона́ не розгуби́лася.


То був завзятий і лютий бій, бо сила Янового божевілля була величезна.

То був завзя́тий і лю́тий бій, бо си́ла Я́нового божеві́лля була́ величе́зна.


Звеліла їхати швидше, щоб наздогнати своїх.

Звелі́ла ї́хати шви́дше, щоб наздогна́ти свої́х.


Всі маєтки й добро панське перейшли до козаків та селян.

Всі має́тки й добро́ па́нське перейшли́ до козакі́в та селя́н.


Без сумніву, йому й тепер пощастить.

Без су́мніву, йому й тепе́р пощасти́ть.


А вас, голодранців, я не знаю, звідки ви втерлись між козацьке лицарство!

А вас, голодра́нців, я не зна́ю, зві́дки ви вте́рлись між коза́цьке ли́ца́рство!


— На кого маєте підозру? Побачимо.

— На кого ма́єте підо́зру? Поба́чимо.


— А вам цікаво знати?

— А вам ціка́во зна́ти?


І з жестом застереження вийшов.

І з же́стом застере́ження ви́йшов.


— В моїм, — із якоюсь дрожжю в голосі відповів Опанас.

— В мої́м, — із яко́юсь дро́жжю в го́лосі відпові́в Опана́с.


— Поки ще ні.

— По́ки ще ні.


— Браво, Атосе! Благородна душа! — бурмотів Д'Артаньян.

— Бра́во, Атосе! Благоро́дна душа́! — бурмотів Д'Артаньян.


Вас обвинувачують в спробі розладити пляни вашого начальника.

Вас обвинува́чують в спро́бі розлади́ти пля́ни ва́шого нача́льника.


— Ну, ну, не бійся, в нас нема того звичаю, — сказав Тоньо.

— Ну, ну, не бі́йся, в нас нема́ того́ зви́чаю, — сказа́в Тоньо.


— Я перепиню вас.

— Я перепиню́ вас.


Що то буде далі?

Що то бу́де да́лі?


В Москві стався замах на високу особу.

В Москві́ ста́вся за́мах на висо́ку осо́бу.


— Що скажете, добрі люди?

— Що ска́жете, до́брі лю́ди?


— Може це вам смішно буде, — відповів Борис, — але скажу вам по правді.

— Мо́же це вам смі́шно бу́де, — відпові́в Бори́с, — але́ скажу́ вам по пра́вді.


— Гаразд, — сказав кардинал, — а ви, пане Арамісе?

— Гара́зд, — сказа́в кардина́л, — а ви, па́не Арамісе?


Я боюсь, що воно розвіється, як сон, і тому поспішаю здійснити свої мрії.

Я бою́сь, що воно́ розві́ється, як сон, і тому́ поспіша́ю здійсни́ти свої́ мрі́ї.


— А що ж клень? Де він?

— А що ж клень? Де він?


Шум ставав усе чутніший.

Шум става́в усе́ чутніший.


Як не домагався Д'Артаньян, та ні про що більше йому не пощастило довідатись.

Як не домага́вся Д'Артаньян, та ні про що бі́льше йому не пощасти́ло дові́датись.


Кроки в сальоні.

Кро́ки в сальоні.


— Та вони не влучать в мене, — відказав Д'Артаньян.

— Та вони́ не влу́чать в мене́, — відказа́в Д'Артаньян.


— Пані Бонасьє! — прошептав Д'Артаньян.

— Па́ні Бонасьє! — прошепта́в Д'Артаньян.


— Добре, містер Лавсоне.

— До́бре, мі́стер Лавсоне.


— Поклопочіться про мене перед кардиналом.

— Поклопочі́ться про мене́ пе́ред кардина́лом.


— І ти ймеш йому віри?

— І ти ймеш йому ві́ри?


— Ні, мені щастить, ось і все.

— Ні, мені́ щасти́ть, ось і все.


Поліціянт звів руку.

Поліція́нт звів ру́ку.


— Так, ми їдемо, — сказав Араміс.

— Так, ми ї́демо, — сказа́в Араміс.


Тяжко було на серці моєму Петрові.

Тя́жко було́ на се́рці моє́му Петро́ві.


Промінь страшенної радости, як блискавка, промайнув в очах міледі.

Про́мінь страше́нної радости, як бли́скавка, промайну́в в оча́х міле́ді.


— Я кажу, сір, що гине моє здоров'я в цій безупинній боротьбі та вічній праці.

— Я кажу́, сір, що ги́не моє́ здоро́в'я в цій безупи́нній боротьбі́ та ві́чній пра́ці.


Пасук, тримаючи мене за руку, йшла поруч мене.

Пасу́к, трима́ючи мене́ за ру́ку, йшла по́руч мене́.


— За що ти прийняла такі муки?

— За що ти прийняла́ такі́ му́ки?


— Що ж? — каже.

— Що ж? — ка́же.


А Ґава і Вовкун пішли тим часом у школу.

А Ґава і Вовку́н пішли́ тим ча́сом у шко́лу.


— Боже правосудний! — кажуть.

— Бо́же правосу́дний! — ка́жуть.


Бонасьє пополотнів, як смерть, і криво всміхнувся.

Бонасьє́ пополотнів, як смерть, і кри́во всміхну́вся.


А за ним повалило козацтво, як за маткою бджоли.

А за ним повали́ло коза́цтво, як за ма́ткою бджо́ли.


— Та дома! — каже.

— Та до́ма! — ка́же.


Листи ці були запечатані, захищені від непогоди.

Листи́ ці були́ запеча́тані, захи́щені від непого́ди.


— Не знаю, але ж в усякому разі це неможливо.

— Не зна́ю, але́ ж в уся́кому ра́зі це неможли́во.


— Чи не переказував він чого особисто для мене?

— Чи не перека́зував він чого́ особи́сто для мене́?


Генрись вийшов кудись.

Генри́сь ви́йшов куди́сь.


— Тоді — паль! — скомандував Атос.

— Тоді́ — паль! — скома́ндував Атос.


— А чого ж мені боятися?

— А чого́ ж мені́ боя́тися?


Вам доведеться звіритися на мене.

Вам доведе́ться зві́ритися на мене́.


Минуло півтора тижні.

Мину́ло півтора́ ти́жні.


— Не руш звідси.

— Не руш зві́дси.


Я люблю церкву, як добрий син її.

Я люблю́ це́ркву, як до́брий син її.


— Пані, — спитав Атос, — ради бога, скажіть, чия ця порожня склянка?

— Па́ні, — спита́в Атос, — ра́ди бо́га, скажі́ть, чия́ ця поро́жня скля́нка?


— А за дочку мою чули?

— А за дочку́ мою́ чу́ли?


— Я ладний йти за тобою скрізь, аби помститися за неї.

— Я ла́дний йти за тобо́ю скрізь, аби́ помсти́тися за не́ї.


Довгий Джеф заприсягнувся, що ладен скоріше вмерти, ніж іти далі.

До́вгий Джеф заприсягну́вся, що ла́ден скорі́ше вме́рти, ніж іти́ да́лі.


— Пречудесно! — підтвердив драгун.

— Пречуде́сно! — підтве́рдив драгу́н.


Навіть старий рибак Сарабрин пару разів спіймався на цю хитрість.

На́віть стари́й риба́к Сарабри́н па́ру разі́в спійма́вся на цю хи́трість.


На ньому лямпа.

На ньому ля́мпа.


— Цього не може бути.

— Цього́ не мо́же бу́ти.


— Цить! Тихо! — застеріг Атос.

— Цить! Ти́хо! — застері́г Атос.


— Цей божевільний не дозволяє людям дати лад своєму вину.

— Цей божеві́льний не дозволя́є лю́дям да́ти лад своє́му вину́.


Твій віддих прискорюється, руки тремтять на моїх плечах.

Твій ві́ддих приско́рюється, ру́ки тремтя́ть на мої́х плеча́х.


Карета спинилася, і ледве живого Бонасьє майже винесли на руках.

Каре́та спини́лася, і ле́две живо́го Бонасьє́ ма́йже ви́несли на рука́х.


Без мене ти їм не дав і приступу.

Без мене́ ти їм не дав і при́ступу.


Ян раптом зворухнувся, й знову почався бойовий квартет.

Ян ра́птом зворухну́вся, й зно́ву поча́вся бойови́й кварте́т.


— Заберіть їх і повертайтеся до мене.

— Забері́ть їх і поверта́йтеся до мене́.


— Любиш мене?

— Лю́биш мене́?


Дівчина почала хвилюватися.

Ді́вчи́на почала́ хвилюва́тися.


На той час Портос біля воріт розмовляв з якимось ґвардійцем.

На той час Портос бі́ля ворі́т розмовля́в з яки́мось ґварді́йцем.


— Ні від кого не вчився! — одповів той, повернувши до Богуна своє незряче чоло.

— Ні від кого не вчи́вся! — одпові́в той, поверну́вши до Богуна́ своє́ незря́че чоло́.


Д'Артаньян непомітно пішов за міледі.

Д'Артаньян непомі́тно пішо́в за міле́ді.


— Дрібниця — буркнув пан.

— Дрібни́ця — бу́ркнув пан.


Співали вони не вгаваючи, в піснях виливали свою наболілу душу.

Співа́ли вони́ не вгава́ючи, в пісня́х вилива́ли свою́ наболі́лу ду́шу.


— Поганий хід, товаришу.

— Пога́ний хід, това́ришу.


— Та бреше він, жидівська личина! — з насмішкою сказав Едмунд, наблизившися.

— Та бре́ше він, жиді́вська личи́на! — з насмі́шкою сказа́в Едму́нд, наблизившися.


Він застав Атоса й Араміса за філософічною розмовою.

Він заста́в Атоса й Араміса за філософі́чною розмо́вою.


Вона наближалася до них.

Вона́ наближа́лася до них.


— Взагалі, — казав він, — порад просять, щоб не слухати їх.

— Взагалі́, — каза́в він, — пора́д про́сять, щоб не слу́хати їх.