— Дивись,— каже,— вражий сину, в вічі добрим людям, щоб була іншим наука!

— Диви́сь,— ка́же,— вра́жий си́ну, в ві́чі до́брим́́ лю́дям, щоб була́ і́ншим нау́ка!


— Ну, то може пригадаєш.

— Ну, то мо́же пригада́єш.


Атос і незнайомий перекинулися кількома словами.

Атос і незнайо́мий переки́нулися кількома́ слова́ми.


Отак вона й заснула в моїх обіймах, заснула навіки.

Ота́к вона́ й засну́ла в мої́х обі́ймах, засну́ла наві́ки.


Нехай так пропадає всяка турбота! Бреннь! І раптом гаснуть світла.

Неха́й так пропада́є вся́ка турбо́та! Бреннь! І ра́птом га́снуть сві́тла.


Я не бачу Атоса.

Я не ба́чу Атоса.


Розмовляла вона мало, та й то здебільшого про країну й погоду.

Розмовля́ла вона́ ма́ло, та й то здебі́льшого про краї́ну й пого́ду.


— Не жидівська то річ трефні раки ловити.

— Не жиді́вська то річ тре́фні ра́ки лови́ти.


Довелося виконати їхнє бажання.

Довело́ся ви́конати ї́хнє бажа́ння.


— Дайте мені проїхати!

— Да́йте мені́ прої́хати!


Так чи сяк, а я душитиму, доки не скажете, де мій пісок.

Так чи сяк, а я души́тиму, до́ки не ска́жете, де мій пісо́к.


— А хіба ж то не люди?

— А хіба́ ж то не лю́ди?


Почитаю ще трохи далі.

Почита́ю ще тро́хи да́лі.


І на університеті зразу йому йшло не ліпше.

І на університе́ті зра́зу йому йшло не лі́пше.


А останній, як усім відомо, мало кого боїться.

А оста́нній, як усі́м відо́мо, ма́ло кого бої́ться.


— Куди отеє ми заїхали? Що отеє з нами буде?

— Куди́ оте́є ми заї́хали? Що оте́є з нами бу́де?


— Спішне доручення від лорда Вінтера.

— Спі́шне дору́чення від ло́рда Вінтера.


В одної очі горіли, виблискуючи, як метеори.

В одно́ї о́чі горі́ли, вибли́скуючи, як метео́ри.


Четверо собак належать мені, але мені потрібно ще чотири.

Че́тверо соба́к нале́жать мені́, але́ мені́ потрі́бно ще чоти́ри.


Сумно та мляво спливав час.

Су́мно та мля́во сплива́в час.


За вісім день розпочнеться війна, і доведеться виряжатися.

За ві́сім день розпочне́ться війна́, і доведе́ться виряжа́тися.


— Я розумію вас, дуко, — сказав король.

— Я розумі́ю вас, ду́ко, — сказа́в коро́ль.


— Гм! Хіба вона доручила переказати це мені?

— Гм! Хіба́ вона́ доручи́ла переказа́ти це мені́?


Ніхто не палив світла, бо весняний день був довгий і час було спати.

Ніхто́ не пали́в сві́тла, бо весня́ни́й день був до́вгий і час було́ спа́ти.


— Ба, та чому? Через що? — питаємо ми зацікавлені.

— Ба, та чому́? Че́рез що? — пита́ємо ми заціка́влені.


Баптист, очевидно, встиг угамувати своїх вояків.

Бапти́ст, очеви́дно, встиг угамува́ти свої́х воякі́в.


Вже й сини Шрамові підросли і допомагали батькові у походах.

Вже й сини́ Шра́мові підросли́ і допомага́ли ба́тькові у похо́дах.


— Вона й він.

— Вона́ й він.


— Який наказ?

— Яки́й нака́з?


Що в тій хвилі я втратив тебе.

Що в тій хви́лі я втра́тив тебе́.


— Щасти Бог вам, пане Староміський! — сказав він, кланяючись.

— Щасти́ Бог вам, па́не Староміський! — сказа́в він, кла́няючись.


Передасте цього листа міледі.

Передасте́ цього́ листа́ міле́ді.


— Боронь, Боже, мене від того! — сказав він.

— Боро́нь, Бо́же, мене́ від того́! — сказа́в він.


— Так, і дуже спішно.

— Так, і ду́же спі́шно.


— Може, хочете показати свою відважність проти неозброєної людини?

— Мо́же, хо́чете показа́ти свою́ відва́жність про́ти неозбро́єної люди́ни?


— Та хто ж приходив? Кажи мерщій.

— Та хто ж прихо́див? Кажи́ мерщі́й.


— Та чи по нашому ж вона молиться? — шепнула Череваниха братові.

— Та чи по на́шому ж вона́ мо́литься? — шепну́ла Череваниха бра́тові.


І герцоґ зомлів.

І герцоґ зомлі́в.


Власне тепер уже бачив він, що залишатися тут нема чого.

Вла́сне тепе́р уже́ ба́чив він, що залиша́тися тут нема́ чого́.


— Цілий місяць полюємо на тебе, — сказав він коротко.

— Ці́лий мі́сяць полю́ємо на тебе́, — сказа́в він ко́ротко.


— У нас ніхто не бачив, щоби полотнянки прали.

— У нас ніхто́ не ба́чив, що́би полотня́нки пра́ли.


— Що ж про неї питати? Хіба сталося щось нове?

— Що ж про не́ї пита́ти? Хіба́ ста́лося щось нове́?


— Як то чого, аджеж ти велів мені йти!

— Як то чого́, адже́ж ти велі́в мені́ йти!


Мабуть, їй на віку написано моїх рук не минути.

Ма́бу́ть, їй на ві́ку напи́сано мої́х рук не мину́ти.


Я помітив, що він дуже жалкує за збруєю.

Я помі́тив, що він ду́же жалку́є за збру́єю.


Не треба нам нічієї помочі.

Не тре́ба нам нічієї по́мочі.


— Он там, он там знов підійшов, — радувався Едмунд, скидаючи сорочку.

— Он там, он там знов підійшо́в, — ра́дувався Едму́нд, скида́ючи соро́чку.


— Ну, так, чоловік був молодший, нерозважний.

— Ну, так, чолові́к був моло́дший, нерозва́жний.


— Так здалося й мені, пане, дарма що він мав улесливий вигляд.

— Так здало́ся й мені́, па́не, дарма́ що він мав уле́сливий ви́гляд.


Кент непевно й боязко поглядав на гостя, але не мав охоти розводити балачок.

Кент непе́вно й бо́язко погляда́в на го́стя, але́ не мав охо́ти розво́дити балачо́к.


За п'ять хвилин буде запізно.

За п'ять хвили́н бу́де запі́зно.


— Так, пане, — відмовив Мускетон, — але в дуже поганому гуморі.

— Так, па́не, — відмо́вив Мускетон, — але́ в ду́же пога́ному гу́морі.


— О боже, спасителю! Се наші їдуть! — закричала Леся, глянувши на дорогу.

— О бо́же, спаси́телю! Се на́ші ї́дуть! — закрича́ла Ле́ся, гля́нувши на доро́гу.


Вона вас зустріне, і не знатиме, хто ви.

Вона́ вас зустрі́не, і не зна́тиме, хто ви.


— Молю тебе, володарю! — припала до ніг мурзи Марина.

— Молю́ тебе́, воло́дарю́! — припа́ла до ніг мурзи́ Мари́на.


Атос постукав тричі, але спершу ніхто не відповідав.

Атос посту́кав три́чі, але́ спе́ршу ніхто́ не відповіда́в.


Однак, вона тактично стримала себе й сердечно стиснула руку.

Одна́к, вона́ такти́чно стри́мала себе́ й серде́чно сти́снула ру́ку.


Б'юкенгем згорда скинув оком на юнака.

Б'юкенгем зго́рда ски́нув о́ком на юнака́.


— За годину.

— За годи́ну.


Якщо ви рухнетесь з місця, то я застрілю вас.

Якщо́ ви рухнете́сь з мі́сця, то я застрі́лю вас.


Буде багато плям на вашому лиці.

Бу́де бага́то плям на ва́шому лиці́.


— Добра порада, пане капітане, і я завтра ж рушу.

— До́бра пора́да, па́не капіта́не, і я за́втра ж ру́шу.


Непомітно думки переходили й на інше.

Непомі́тно думки́ переходи́ли й на і́нше.


— Кажи, діточко моя, — мовив Д'Артаньян, — я слухаю тебе.

— Кажи́, ді́точко моя́, — мо́вив Д'Артаньян, — я слу́хаю тебе́.


Під полудень до неї прийшов лорд Вінтер.

Під по́лудень до не́ї прийшо́в лорд Вінтер.


Проте, іноді й спомини бувають болячі.

Проте́, і́ноді й спо́мини бува́ють боля́чі.


Поліцаї роздякувалися Д'Артаньянові і забрали свою здобич.

Поліца́ї роздя́кувалися Д'Артаньянові і забра́ли свою́ здо́бич.


— Ні — самозадоволено відповідав Бонасьє, — це жінка занадто поверхова.

— Ні — самозадово́лено відповіда́в Бонасьє, — це жі́нка зана́дто поверхо́ва.


Не послужила фортуна горопасі.

Не послужи́ла форту́на горопа́сі.


— Як сталось, що ти втрутився в цю справу?

— Як ста́лось, що ти втру́тився в цю спра́ву?


Остались наші прочанки тілько з Василем Невольником.

Оста́лись на́ші проча́нки ті́лько з Василе́м Нево́льником.


— Добре сказано! — вихопилось в Араміса.

— До́бре ска́зано! — ви́хопилось в Араміса.


Але бачите — ось я приїхала.

Але́ ба́чите — ось я приї́хала.


— Друг низької людини, здатний до всього, — вголос додала вона.

— Друг низько́ї люди́ни, зда́тний до всьо́го, — вго́лос додала́ вона́.


Та все ж було щільно зачинене.

Та все ж було́ щі́льно зачи́нене.


— Та ось як.

— Та ось як.


Єдина лише хмарка тьмарила спокійне обличчя Фелтонове.

Єди́на лише́ хма́рка тьма́рила спокі́йне обли́ччя Фелтонове.


— Слухай, Гаво! Я думаю, чи так не буде добре.

— Слу́хай, Га́во! Я ду́маю, чи так не бу́де до́бре.


Військова служба дуже пасує до вас.

Військо́ва́ слу́жба ду́же пасу́є до вас.


Але це було за часів, коли кам'яний вік тут хилився до занепаду.

Але́ це було́ за часі́в, коли́ кам'яни́й вік тут хили́вся до зане́паду.


І дійсно, то були Плянше та Грімо.

І ді́йсно, то були́ Пля́нше та Грі́мо.


І хата Гершкова покращала, зробилась порядніша.

І ха́та Гершкова покра́щала, зроби́лась поря́дніша.


— Чи не король зробив вам такий подарунок?

— Чи не коро́ль зроби́в вам таки́й подару́нок?


— Ви, я знаю, звикли вбивати людей.

— Ви, я зна́ю, зви́кли вбива́ти люде́й.


— Не гнівайся, вельможний аго! — покірливо одмовила циганка.

— Не гні́вайся, вельмо́жний аго́! — покі́рливо одмо́вила цига́нка.


Конюх підтвердив кардиналові слова мушкетерів про Атоса.

Ко́нюх підтве́рдив кардина́лові слова́ мушкете́рів про Атоса.


— Так, я, — відповіла та, намагаючись зберегти байдужність.

— Так, я, — відповіла́ та, намага́ючись зберегти́ байду́жність.


Та Гава цим не знеохотився.

Та Га́ва цим не знеохо́тився.


— А тепер, коли він пішов, треба забиратись і нам, — зауважила пані Бонасьє.

— А тепе́р, коли́ він пішо́в, тре́ба забира́тись і нам, — заува́жила па́ні Бонасьє.


Потім швидко заліз під ковдру, не знявши навіть мокасинів.

По́тім шви́дко залі́з під ко́вдру, не зня́вши на́віть мокаси́нів.


— Як же це так? Хіба компасом?

— Як же це так? Хіба́ ко́мпасом?


— Чудово! Я влаштував усе згідно з вашим бажанням, і ми будемо бачитись щодня.

— Чудо́во! Я влаштува́в усе́ згі́дно з ва́шим бажа́нням, і ми бу́демо ба́читись щодня́.


Хіба би не цвіла, щоби не родила, он як!

Хіба́ би не цвіла́, що́би не роди́ла, он як!


Грімо простяг руку в напрямі до річки Ліс.

Грі́мо простя́г ру́ку в на́прямі до рі́чки Ліс.


— Я не вбачаю жодних перешкод до цього.

— Я не вбача́ю жо́дних перешко́д до цього́.


— Невжеж ви не розумієте?

— Невже́ж ви не розумі́єте?


Грімо із сонними очима відчинив.

Грі́мо із со́нними очи́ма відчини́в.


Це було дуже давно.

Це було́ ду́же давно́.


Ще здаля вони помітили Араміса, який стояв, сумно притулившися до вікна.

Ще здаля́ вони́ помі́тили Араміса, яки́й стоя́в, су́мно притулившися до вікна́.


— Да ще, слава богу, в нас руки не в кайданах! — озвалось уже двоє чи троє.

— Да ще, сла́ва бо́гу, в нас ру́ки не в кайда́нах! — озва́лось уже́ дво́є чи тро́є.


Усі зареготали, почувши таке диво.

Усі́ зарегота́ли, почу́вши таке́ ди́во.


Це мене не здивувало, і я відразу догадалась.

Це мене́ не здивува́ло, і я відра́зу догада́лась.


— Довго я спав? — питаю я.

— До́вго я спав? — пита́ю я.


— Може, воно так буде й лучче.

— Мо́же, воно́ так бу́де й лучче.


Потім ви відбули подорож з вашими друзями на Форзькі води.

По́тім ви відбули́ по́дорож з ва́шими дру́зями на Форзькі води́.


— Ну, певно — сказав поважно Тоньо.

— Ну, пе́вно — сказа́в пова́жно Тоньо.


— Бо — казав він, — майбутнє не втече від мене.

— Бо — каза́в він, — майбу́тнє не втече́ від мене́.


Тихо й на просторому дворищі в пана Івана Гречки.

Ти́хо й на просто́рому дво́рищі в па́на Іва́на Гре́чки.


У Московщині він зроду такої хуги не бачив.

У Моско́вщині він зро́ду тако́ї ху́ги не ба́чив.


— Цей доктор має небогу, — наважився нарешті Араміс.

— Цей до́ктор ма́є небо́гу, — нава́жився наре́шті Араміс.


— Я не виконаю цього наказу.

— Я не ви́конаю цього́ нака́зу.


— Геть! — раптом вигукнув пан Андрій гнівно.

— Геть! — ра́птом ви́гукнув пан Андрі́й гні́вно.


Я служитиму перед очима вашої еміненції.

Я служи́тиму пе́ред очи́ма ва́шої еміне́нції.


— Ну, козаче, коли вже тобі так пильно припало, то от тобі уся історія.

— Ну, коза́че, коли́ вже тобі́ так пи́льно припа́ло, то от тобі́ уся́ істо́рія.


Він дає сигнал фурманові, і ми пустимося вчвал.

Він дає́ сигна́л фу́рманові, і ми пу́стимося вчвал.


Вихорем летіли за своїм ватажком козаки, лишаючи позад себе купи ворожого трупу.

Ви́хорем леті́ли за свої́м́́́ ватажко́м козаки́, лиша́ючи поза́д себе́ ку́пи воро́жого тру́пу.


— Амінь? Ні, ще сьому ділу не скоро скажуть амінь.

— Амі́нь? Ні, ще сьо́му ді́лу не ско́ро ска́жуть амі́нь.


А втім вона з певних ознак впізнала двері й підійшла до них.

А втім вона́ з пе́вних озна́к впізна́ла две́рі й підійшла́ до них.


— Добре, монсеньєр.

— До́бре, монсеньє́р.


— Як друга, — зніяковівши, відповіла міледі.

— Як дру́га, — зніякові́вши, відповіла́ міле́ді.


— Я прокинувся в шпиталю.

— Я проки́нувся в шпита́лю.


Натовп глядачів оточував їх.

На́товп глядачі́в ото́чував їх.


Дід Гарасим сконав, не сказавши ані слова більше.

Дід Гара́сим скона́в, не сказа́вши ані́ сло́ва бі́льше.


Сподобавсь, видимо, козак дівчині.

Сподо́бавсь, ви́ди́мо, коза́к ді́вчи́ні.


Очевидно, він опинився в пастці.

Очеви́дно, він опини́вся в па́стці.


— Як, ви їдете! — вигукнула пані Бонасьє.

— Як, ви ї́дете! — ви́гукнула па́ні Бонасьє.


— Що ви розумієте під чотирикутниками? — тривожно спитав Д'Артаньян.

— Що ви розумі́єте під чотирику́тниками? — триво́жно спита́в Д'Артаньян.


— О, спасибі ж тобі, батьку, що хоч ти за нас уступився! — кажуть міщане.

— О, спаси́бі ж тобі́, ба́тьку, що хоч ти за нас уступи́вся! — ка́жуть міща́не.


Бог предвічний народився,.

Бог предві́чний народи́вся,.


— Я здаюся на ваше слово.

— Я здаю́ся на ва́ше сло́во.


Так, опівночі, він раптом поскидав з себе ковдри і встав з ліжка.

Так, опі́вночі, він ра́птом поскида́в з себе́ ко́вдри і встав з лі́жка.


Проте, іноді й спомини бувають болячі.

Проте́, і́ноді й спо́мини бува́ють боля́чі.


— Мовчіть! — відповів Фелтон.

— Мовчі́ть! — відпові́в Фелтон.


Спізнитися на один день було б, здається мені, новою образою для вас.

Спізни́тися на оди́н день було́ б, здає́ться мені́, ново́ю обра́зою для вас.


Тілько ж і за другим разом ніхто ані з місця.

Ті́лько ж і за дру́гим ра́зом ніхто́ ані́ з мі́сця.


Чути було, як затихав шум кроків і гомін голосів.

Чу́ти було́, як затиха́в шум кро́ків і го́мін голосі́в.


На другий день до Костянтинова прибув Богун.

На дру́гий день до Костянти́нова прибу́в Богу́н.


Властиво я зніс її майже зовсім на руках.

Власти́во я зніс її ма́йже зо́всім на рука́х.


— А тоді Борислав тільки що розцвівся, розпаношився.

— А тоді́ Борисла́в ті́льки що розцві́вся, розпано́шився.


— Ніхто, опріч вас не повинен знати цієї таємниці.

— Ніхто́, опрі́ч вас не пови́нен зна́ти ціє́ї таємни́ці.


Отож вони з страхом і зацікавленням чекали, що то він далі чинитиме.

Ото́ж вони́ з стра́хо́м і заціка́вленням чека́ли, що то він да́лі чини́тиме.


І помчавсь із своєю ватагою к Гвинтовчиному хутору.

І помча́всь із своє́ю вата́гою к Гвинтовчиному ху́тору.


— Так ви все ж настоюєте на побаченні з ним?

— Так ви все ж насто́юєте на поба́ченні з ним?


— Саме це я й сказав би, якби ваша еміненція дозволили мені закінчити фразу.

— Са́ме це я й сказа́в би, якби́ ва́ша еміне́нція дозво́лили мені́ закі́нчи́ти фра́зу.


Тепер уже не грав зі мною комедії, говорив по щирості.

Тепе́р уже́ не грав зі мно́ю коме́дії, говори́в по щи́рості.


— Не погубимо козацької слави! Битися будемо до загину! Гетьманом Богуна!

— Не погу́бимо коза́цької сла́ви! Би́тися бу́демо до заги́ну! Ге́тьманом Богуна́!


На весну ми злетіли до Одеси.

На весну́ ми злеті́ли до Оде́си.


Міледі схопилася з ліжка й відчинила вікно.

Міле́ді схопи́лася з лі́жка й відчини́ла вікно́.


— Конятину! — з огидою повторив Араміс.

— Коня́тину! — з оги́дою повтори́в Араміс.


— Ні, батьку, він не так думав, виручаючи з біди мою голову.

— Ні, ба́тьку, він не так ду́мав, вируча́ючи з біди́ мою́ го́лову.


Вона сподівалася, що рано чи пізно він спиниться.

Вона́ сподіва́лася, що ра́но чи пі́зно він спи́ниться.


Пройшли за ярок, аж ось і Череваниха їде назустріч.

Пройшли́ за ярок, аж ось і Череваниха ї́де назу́стріч.


Д'Артаньян ніжно поцілував її.

Д'Артаньян ні́жно поцілува́в її.


Ми разом з вами щось поміркуємо.

Ми ра́зом з вами щось помірку́ємо.


— Набути багато грошей? — спитав Бонасьє з гримаскою.

— Набу́ти бага́то грошей? — спита́в Бонасьє з грима́скою.


— От люблю козака! — мовив запорожець.

— От люблю́ козака́! — мо́вив запоро́жець.


Пішов просто до тої жінки, що продавала раки.

Пішо́в про́сто до то́ї жі́нки, що продава́ла ра́ки.


Вас обвинувачують в тім, що ви вивідали державні таємниці.

Вас обвинува́чують в тім, що ви ви́відали держа́вні таємни́ці.


Бій точився ще кілька хвилин.

Бій точи́вся ще кі́лька хвили́н.


— Ідіть за мною, — сказав поліцай, що увійшов слідом за вартою.

— Іді́ть за мно́ю, — сказа́в поліца́й, що увійшо́в слі́дом́ за ва́ртою.


— Кулик, кулик, он там між камінням шниряє!

— Кули́к, ку́лик, он там між камі́нням шниря́є!


— Це не відповідь, — відмовив Атос.

— Це не ві́дповідь, — відмо́вив Атос.


— Чи впізнали б ви ті двері?

— Чи впізна́ли б ви ті две́рі?


Міледі, здавалося, не зважаючи на темряву, впізнала цю тінь.

Міле́ді, здава́лося, не зважа́ючи на те́мряву, впізна́ла цю тінь.


Він зайшов у те село з паном Косціцьким, котрого вмів був цілковито опанувати.

Він зайшо́в у те село́ з па́ном Косціцьким, котро́го вмів був цілкови́то опанува́ти.


Вона йшла з ринку.

Вона́ йшла з ри́нку.


Я знав, що ви скоро опам'ятаєтесь.

Я знав, що ви ско́ро опам'ята́єтесь.


— Чекайте, — відповів Атос.

— Чека́йте, — відпові́в Атос.


Бонасьє впізнав у них запис допиту, вчиненому йому в Бастилії.

Бонасьє впізна́в у них за́пис до́питу, вчи́неному йому в Басти́лії.


— Ні, пане, навпаки.

— Ні, па́не, навпаки́.


З цих гірких фактів легко вгадати, який смуток панував у товаристві.

З цих гірки́х фа́ктів ле́гко вгада́ти, яки́й сму́ток панува́в у товари́стві.


Так, правду кажу вам, сер, що без видатків.

Так, пра́вду кажу́ вам, сер, що без вида́тків.


А потім знов до землі.

А по́тім знов до землі́.


— А, ви збираєтесь їхати з Парижу?

— А, ви збира́єтесь ї́хати з Пари́жу?


Вдався тоді син і до діда Кирила.

Вда́вся тоді́ син і до ді́да Кири́ла.


— Море! — каже Чорногор — Ти б уже хоч мене своїм характерством не морочив!

— Мо́ре! — ка́же Чорногор — Ти б уже́ хоч мене́ свої́м́́́ характе́рством не моро́чив!


Тої ж хвилини, із швидкістю блискавки, витяг свою й незнайомий.

То́ї ж хвили́ни, із шви́дкістю бли́скавки, ви́тяг свою́ й незнайо́мий.


— Куди хочеш!

— Куди́ хо́чеш!


— І скажіть по щирості, не маєте ніякої особистої причини ненавидити мене?

— І скажі́ть по щи́рості, не ма́єте нія́кої особи́стої причи́ни нена́видити мене́?


— Все одно, — кажу, — зачекаю й тут.

— Все одно́, — кажу́, — зачека́ю й тут.


— Боже мій! І ти вирятував мене?

— Бо́же мій! І ти ви́рятував мене́?


Виступив лорд Вінтер.

Ви́ступив лорд Вінтер.


Я не думаю сидіти в тім проклятущім Львові.

Я не ду́маю сиді́ти в тім проклятущім Льво́ві.


У них моє щастя, моє багатство, моя надія.

У них моє́ ща́стя, моє́ бага́тство, моя́ наді́я.


— Ну, а може б ти спитав?

— Ну, а мо́же б ти спита́в?


В полудне прийшов Генрись.

В полу́дне прийшо́в Генрись.


— Аа! У місті щось діється! — звернувся до всіх Атос.

— Аа! У мі́сті щось ді́ється! — зверну́вся до всіх Атос.


— Ви врятуєте Вкраїну!

— Ви вряту́єте Вкраї́ну!


— Ближче! Дивися мені в очі!

— Бли́жче! Диви́ся мені́ в о́чі!


— Завадовський, пане татку.

— Завадовський, па́не та́тку.


— Чим же я житиму? У мене тільки спогади.

— Чим же я жи́тиму? У мене́ ті́льки спо́гади.


— Він дуже оригінальної масти, — сказав Араміс.

— Він ду́же оригіна́льної ма́сти, — сказа́в Араміс.


Серце йому швидко калатало.

Се́рце йому шви́дко калата́ло.


— Хто краде? Ти!

— Хто кра́де? Ти!


А за мене не турбуйтесь! В мене тут не пропадуть.

А за мене́ не турбу́йтесь! В мене́ тут не пропаду́ть.


А внизу готівка, книжечки податкові і банкові.

А внизу́ готі́вка, книжечки́ податко́ві і ба́нкові.


І це було цілком природнє.

І це було́ цілко́м природнє.


— Рошфоре, — сказав кардинал, — ви бачите пана Д'Артаньяна.

— Рошфоре, — сказа́в кардина́л, — ви ба́чите па́на Д'Артаньяна.


Д'Артаньянові треба залишитись на самоті, виплакатися та заснути.

Д'Артаньянові тре́ба зали́ши́тись на самоті́, ви́плакатися та засну́ти.


— Чи не підозрююте ви, що цей юнак дає погані поради?

— Чи не підозрююте ви, що цей юна́к дає́ пога́ні пора́ди?


Як міг він довідатися про її приїзд та схопити її? І на що він її затримує?

Як міг він дові́датися про її приї́зд та схопи́ти її? І на що він її затри́мує?


Юнак підвівся й зробив крок до неї.

Юна́к підві́вся й зроби́в крок до не́ї.


Він сковзнув, розідравши сукню, пройшов навскоси між шкірою та ребрами.

Він сковзну́в, розідра́вши су́кню, пройшо́в навскоси́ між шкі́рою та ре́брами.


— Ще раз питаю вас, де той шляхтич? Що з ним сталося? Живий він чи помер?

— Ще раз пита́ю вас, де той шля́хтич? Що з ним ста́лося? Живи́й він чи поме́р?


Вони сновигали та намагалися триматися далі від берега.

Вони́ сновига́ли та намага́лися трима́тися да́лі від бе́рега.


— Він пішов, а будинок зачинено.

— Він пішо́в, а буди́нок зачи́нено.


— Атос, — відповів мушкетер.

— Атос, — відпові́в мушкете́р.


— І надаремно, бо смерть є двері, що приводять до загибелі або до спасіння.

— І надаре́мно, бо смерть є две́рі, що приво́дять до заги́белі або́ до спасі́ння.


Було пів до першої.

Було́ пів до пе́ршої.


— Не можна? А то чому?

— Не мо́жна? А то чому́?


Присутні втупили в нього очі і з болісним хвилюванням чекали, що він скаже.

Прису́тні вту́пили в нього о́чі і з бо́лісним хвилюва́нням чека́ли, що він ска́же.


Вони зійшли на міст.

Вони́ зійшли́ на міст.


— Ніби не знаєте, який пісок, — мій.

— Ні́би не зна́єте, яки́й пісо́к, — мій.


— Так, я, — відповіла та, намагаючись зберегти байдужність.

— Так, я, — відповіла́ та, намага́ючись зберегти́ байду́жність.


Весь Давсон захвилювався.

Весь Давсон захвилюва́вся.


Стали на місця, і балет розпочався.

Ста́ли на місця́, і бале́т розпоча́вся.


Хочете, я візьму вас з собою? Ми сховаємось і чекатимемо разом.

Хо́чете, я візьму́ вас з собо́ю? Ми схова́ємось і чека́тимемо ра́зом.


— Ні, ні, вам не пощастить утекти й сьогодні, — сказав лорд Вінтер виходячи.

— Ні, ні, вам не пощасти́ть утекти́ й сього́дні, — сказа́в лорд Вінтер вихо́дячи.


Мати нахилилась над нею, і вона знову заснула.

Ма́ти нахили́лась над не́ю, і вона́ зно́ву засну́ла.


А втім треба було кінчати.

А втім тре́ба було́ кінча́ти.


Д'Артаньян хоч і не був мушкетер, виконував їхню службу із зворушливою точністю.

Д'Артаньян хоч і не був мушкете́р, вико́нував ї́хню слу́жбу із звору́шливою то́чністю.


— Візьме колись і наша!

— Ві́зьме коли́сь і на́ша!


— Ну, ось! — сказав Д'Артаньян, — всі мені відмовили.

— Ну, ось! — сказа́в Д'Артаньян, — всі мені́ відмо́вили.


Вона, твоя душа, мені потрібна, щоб з'єднати її з моєю.

Вона́, твоя́ душа́, мені́ потрі́бна, щоб з'єдна́ти її з моє́ю.


— Підтоптавсь, — кажуть, — наш Іван Мартинович.

— Підтопта́всь, — ка́жуть, — наш Іва́н Марти́нович.


— А скільки вона дала вам за цей блискучий подвиг?

— А скі́льки вона́ дала́ вам за цей блиску́чий по́двиг?


— Так, пане капітане,.

— Так, па́не капіта́не,.


Він тричі плеснув у долоні, звичайний сигнал закоханих.

Він три́чі плесну́в у доло́ні, звича́йний сигна́л зако́ханих.


Мушкетери салютували Бікара своїми шпадами, а потім поклали їх у піхви.

Мушкете́ри салютува́ли Бікара свої́ми шпа́дами, а по́тім покла́ли їх у пі́хви.


— Та щоб усе було, як слід! — додав Біль.

— Та щоб усе́ було́, як слід! — дода́в Біль.


— Скалічений! Ха, ха, ха! — засміявся Едмунд.

— Скалі́чений! Ха, ха, ха! — засмія́вся Едму́нд.


Свистів вітер, та в вітрі не було Єгови.

Свисті́в ві́тер, та в ві́трі не було́ Єго́ви.


Так справи тяглися ще з місяць.

Так спра́ви тягли́ся ще з мі́сяць.


Байдуже! Я хочу лише побачити тебе, ще раз стиснути твою руку.

Ба́йду́же! Я хо́чу лише́ поба́чити тебе́, ще раз сти́снути твою́ ру́ку.


Зигмунд, замислившись, гладив собаку.

Зи́гмунд, зами́слившись, гла́див соба́ку.


Віщове колесо заворушилось.

Ві́щове ко́лесо заворуши́лось.


Трацький тихо війшов до кабінету.

Трацький ти́хо війшо́в до кабіне́ту.


Був лише глядачем — здалека, так, здалека дивився на все.

Був лише́ глядаче́м — зда́лека, так, зда́лека диви́вся на все.


— У тому, що ви мене кохаєте.

— У то́му, що ви мене́ коха́єте.


Я офіцер англійської фльоти, — відповів юнак.

Я офіце́р англі́йської фльо́ти, — відпові́в юна́к.


— Справа не в цьому!

— Спра́ва не в цьому́!


Вона крадькома поглянула на годинника.

Вона́ крадькома́ погля́нула на годи́нника.


— У льосі багато пацюків.

— У льо́сі бага́то пацюкі́в.


— Що це за шум? — спитала міледі.

— Що це за шум? — спита́ла міле́ді.


Д'Артаньян розказав про пригоду з пані Бонасьє.

Д'Артаньян розказа́в про приго́ду з па́ні Бонасьє.


Що ж би ви думали? Черевань так і помертвів од сього слова.

Що ж би ви ду́мали? Черева́нь так і поме́ртвів од сього́ сло́ва.


Жити! Існувати! Дика боротьба тривала далі.

Жи́ти! Існува́ти! Ди́ка боротьба́ трива́ла да́лі.


— Увійдіть — сказав коршмар, — вона ще у себе в кімнаті.

— Увійді́ть — сказа́в коршма́р, — вона́ ще у себе́ в кімна́ті.


Один із молодих індійців схопив списа і став напоготові.

Оди́н із молоди́х інді́йців схопи́в спи́са і став напогото́ві.


А, правда! Старий лісничий поїхав був із дочкою до Львова.

А, пра́вда! Стари́й лісни́чий пої́хав був із дочко́ю до Льво́ва.


— Дуже хороше! Це другий випадок, що може дорівнювати до першого.

— Ду́же хоро́ше! Це дру́гий ви́падок, що мо́же дорі́внювати до пе́ршого.


Замлоїло мене коло серця від тих слів.

Замло́їло мене́ ко́ло се́рця від тих слів.


— Він не з моїх приятелів? — спитав Д'Артаньян, удаючи, ніби вагається.

— Він не з мої́х при́ятелів? — спита́в Д'Артаньян, удаючи́, ні́би вага́ється.


— Ваша адреса в Парижі?

— Ва́ша адре́са в Пари́жі?


Але ж Епінґвел! Її останнє бажання він виконає, оскільки зможе.

Але́ ж Епінґвел! Її оста́ннє бажа́ння він ви́конає, оскі́льки змо́же.


— Що вдієш? Я іду за своїм покликанням.

— Що вді́єш? Я іду́ за свої́м́́́ покли́канням.


Але Фреда, вірна своїм старим традиціям, не могла цього допустити.

Але́ Фреда, ві́рна своїм́́́ стари́м тради́ціям, не могла́ цього́ допусти́ти.


— Тоді ставте діяманта.

— Тоді́ ста́вте діяманта.


Хазяїна пройняв холодний піт.

Хазя́їна пройня́в холо́дний піт.


Ви розумієте, що тепер для мене прийшов час повернутись на лоно церкви.

Ви розумі́єте, що тепе́р для мене́ прийшо́в час поверну́тись на ло́но це́ркви.


Чинити волю її треба,як волю божу!

Чини́ти во́лю її тре́ба,як во́лю бо́жу!


Фелтон перетяв йому дорогу.

Фелтон перетя́в йому доро́гу.


Як ось — Василь Невольник з кіньми.

Як ось — Васи́ль Нево́льник з кі́ньми.


— Ви можете загубити усіх нас!

— Ви мо́жете загуби́ти усі́х нас!


— Це тому, що вони не бачать нас, — сказав Атос.

— Це тому́, що вони́ не ба́чать нас, — сказа́в Атос.


— Куди ви? — питаються.

— Куди́ ви? — пита́ються.


— А що, ліпше тобі? — питаю.

— А що, лі́пше тобі́? — пита́ю.


— Будеш каятись, полковнику! — сказав Олекшич, сідаючи вже на коня.

— Бу́деш ка́ятись, полко́внику! — сказа́в Олекшич, сіда́ючи вже на коня́.


— Тьфу та пек на тебе! — бурчав Сарабрин.

— Тьфу та пек на тебе́! — бурча́в Сарабри́н.


— Це ви хтіли мене бачити? — спитав мушкетер.

— Це ви хті́ли мене́ ба́чити? — спита́в мушкете́р.


— Їдьмо, — повторив Д'Артаньян.

— Ї́дьмо, — повтори́в Д'Артаньян.


— Так, це — щастя, — механічно відказала міледі, думаючи зовсім про інше.

— Так, це — ща́стя, — механі́чно відказа́ла міле́ді, ду́маючи зо́всім про і́нше.


Вона не мала тепер сумніву, що в Портоса з дамою була інтрига.

Вона́ не ма́ла тепе́р су́мніву, що в Портоса з да́мою була́ інтри́га.


— Знаєте, Баптисте, він мені давно вже в'ївся, чимало клопоту завдав.

— Зна́єте, Бапти́сте, він мені́ давно́ вже в'ї́вся, чима́ло кло́поту завда́в.


— Це — той чоловік.

— Це — той чолові́к.


— Це неможливо.

— Це неможли́во.


— Ти страхаєшся? Ти вагаєшся?

— Ти страха́єшся? Ти вага́єшся?


— Ну, що? — спитав він, побачивши Д'Артаньяна.

— Ну, що? — спита́в він, поба́чивши Д'Артаньяна.


Скочив до вікна, але вікно було темне.

Ско́чив до вікна́, але́ вікно́ було́ те́мне.


Бесідники помчали в різні боки.

Бе́сідники помча́ли в рі́зні боки́.


Роздумуючи про це, він ішов далі.

Розду́муючи про це, він ішо́в да́лі.


— А чому ж? — каже.

— А чому́ ж? — ка́же.


А будемо битись, то загинемо.

А бу́демо би́тись, то заги́немо.


Кусав, як то кажуть, більше, ніж міг проковтнути.

Куса́в, як то ка́жуть, бі́льше, ніж міг проковтну́ти.


— Араміс! Портос! — згукнув Атос і почав реготати.

— Араміс! Портос! — згукну́в Атос і поча́в регота́ти.


Потім раптом стала на одно коліно й поцілувала грубо обтесаний поріг.

По́тім ра́птом ста́ла на одно́ колі́но й поцілува́ла гру́бо обте́саний порі́г.


У них, мабуть, давно вже було з Сомком поладжено.

У них, ма́бу́ть, давно́ вже було́ з Сомко́м пола́джено.


На щастя, якийсь жебрак підійшов до нього попросити милостині.

На ща́стя, яки́йсь жебра́к підійшо́в до нього попроси́ти ми́лостині.


Король, не відповівши ні слова, повернувся на підборах.

Коро́ль, не відпові́вши ні сло́ва, поверну́вся на підбо́рах.


Зигмунд, Верц та Гоз відійшли в бік порадитись.

Зи́гмунд, Верц та Гоз відійшли́ в бік пора́дитись.


— Розмовляти з вами, приносить мені нещастя, — відказав Портос.

— Розмовля́ти з вами, прино́сить мені́ неща́стя, — відказа́в Портос.


Так куди вже із ним мірятись Петрові!

Так куди́ вже із ним мі́рятись Петро́ві!


Формальностей не додержуються при першій зустрічі у тих пустельних нетрях.

Формальностей не доде́ржуються при пе́ршій зу́стрічі у тих пусте́льних не́трях.


На тобі перкальова сукня, червона з білими, круглими цятками.

На тобі́ перкальо́ва су́кня, черво́на з бі́лими, кру́глими цятка́ми.


— Якась пані в передпокою.

— Яка́сь па́ні в передпоко́ю.


Це ж бо обов'язок кожної, добре вихованої людини.

Це ж бо обо́в'язок ко́жної, до́бре ви́хованої люди́ни.


І я верну до тебе.

І я ве́рну до тебе́.


Плянше був озброєний мушкетом і пістолетом.

Пля́нше був озбро́єний мушке́том і пістоле́том.


І обидва швидкою ходою попрямували до дачі поважного урядовця.

І оби́два швидко́ю ходо́ю попрямува́ли до да́чі пова́жного урядо́вця.


— Стережіться, мілорде, ви тепер у руках божих.

— Стережі́ться, мілорде, ви тепе́р у рука́х бо́жих.


— У Чорну Гору, бгатику, — каже Черевань.

— У Чо́рну Го́ру, бга́тику, — ка́же Черева́нь.


— Ні, того не бійся! — обізвався Джеджалій.

— Ні, того́ не бі́йся! — обізва́вся Джеджа́лій.


Він ішов між Атосом і Портосом, ніжно притискаючи їх до себе.

Він ішо́в між Атосом і Порто́сом, ні́жно притиска́ючи їх до себе́.


— Тоді починаймо! — сказав Атос.

— Тоді́ почина́ймо! — сказа́в Атос.


— Ось маєте.

— Ось ма́єте.


— Це ви? — спитала вона.

— Це ви? — спита́ла вона́.


— Кажу ж тобі, що все знаю.

— Кажу́ ж тобі́, що все зна́ю.


— Добре, містер Лавсоне.

— До́бре, мі́стер Лавсоне.


Із ким водишся, тому й потурати доводиться! — наче виправдувався пан Андрій.

Із ким во́дишся, тому́ й потура́ти дово́диться! — на́че випра́вдувався пан Андрі́й.


— Буква закону! — глузливо всміхнувся Гічкок.

— Бу́ква зако́ну! — глузли́во всміхну́вся Гічкок.


— Дивіться! — Я стрибнув уперед, показуючи пальцем на гурт скво.

— Диві́ться! — Я стрибну́в упере́д, пока́зуючи па́льцем на гурт скво.


— Але може б тато були ласкаві показати мені книжки, рахунки?

— Але́ мо́же б та́то були́ ласка́ві показа́ти мені́ книжки́, раху́нки?


Гордо піднялась її губка — не добрий знак для залицяння!

Го́рдо підняла́сь її гу́бка — не до́брий знак для залиця́ння!


Я сиділа в їдальні і снідала.

Я сиді́ла в їда́льні і сні́дала.


— Він помре, — повторила міледі, — спочатку вона, потім він.

— Він помре́, — повтори́ла міле́ді, — споча́тку вона́, по́тім він.


— Суєта суєтствій! — каже той, усміхнувшись.

— Суєта сує́тствій! — ка́же той, усміхну́вшись.


Лорд Вінтер і троє мушкетерів запитливо перезирнулися.

Лорд Вінтер і тро́є мушкете́рів запи́тливо перезирну́лися.


Жид усе повинен мати що робити.

Жид усе́ пови́нен ма́ти що роби́ти.


— Та чого з ним панькатися.

— Та чого́ з ним па́нькатися.


Це — новий Клондайк, і ми це знаємо.

Це — нови́й Кло́нда́йк, і ми це зна́ємо.


Д'Артаньян заскреготів зубами.

Д'Артаньян заскреготі́в зуба́ми.


Сам же пан Портос лежить й не підводиться.

Сам же пан Портос лежи́ть й не підво́диться.


Він ослаб, упав горілиць на ліжко.

Він осла́б, упа́в горіли́ць на лі́жко.


Поїхав в осени Максим до університету, рік минув, усе мов гаразд було.

Пої́хав в осени́ Макси́м до університе́ту, рік мину́в, усе́ мов гара́зд було́.


І потім вона померла.

І по́тім вона́ поме́рла.


Ну, здибались ми в Стрию на торзі, познайомилися, розбалакались.

Ну, зди́бались ми в Стри́ю на то́рзі́, познайо́милися, розбала́кались.


На півночі люди впевнилися, що молитва недійсна, якщо не попрацюєш м'язами.

На пі́вночі лю́ди впе́внилися, що моли́тва неді́йсна, якщо́ не попрацю́єш м'я́зами.


Залишивши коні на шляху, побігли до пристані.

Зали́ши́вши ко́ні на шляху́, побі́гли до при́стані.


Скоріться своїй долі.

Скорі́ться свої́й до́лі.


На всій постаті козацького ватажка відбивалася глибока дума й рішучість.

На всій по́статі коза́цького ватажка́ відбива́лася глибо́ка ду́ма й рішу́чість.


— А що там, бгате?

— А що там, бга́те?


Бо там, пане, маєтки були! А то корчмареві віддав за п'ять тисяч.

Бо там, па́не, має́тки були́! А то корчмаре́ві відда́в за п'ять ти́сяч.


Да й почав ізнов ганятись за жінкою.

Да й поча́в ізнов ганя́тись за жі́нкою.


Усі думки про помсту, з якими він прийшов сюди, цілком розвіялися.

Усі́ думки́ про по́мсту, з яки́ми він прийшо́в сюди́, цілко́м розві́ялися.


Стомлені очі її сльозами заволіклись і стали якісь лагідні.

Сто́млені о́чі її сльоза́ми заволікли́сь і ста́ли які́сь ла́гідні.


Люди перед хатиною, почувши стукіт сокири, усміхались.

Лю́ди пе́ред хати́ною, почу́вши сту́кіт соки́ри, усміха́лись.


Листа того нема ні в столі, ні в бюрках, але десь він повинний таки бути.

Листа́ того́ нема́ ні в столі́, ні в бю́рках, але́ десь він пови́нний таки́ бу́ти.


— Пані Бонасьє сьогодні не вільна, — серйозним тоном відповів чоловік.

— Па́ні Бонасьє сього́дні не ві́льна, — серйо́зним то́ном відпові́в чолові́к.


— А то для кого стільки чіпців потрібно?

— А то для кого сті́льки чіпці́в потрі́бно?


— А хто ж це такий.

— А хто ж це таки́й.


В руках у нього була книга.

В рука́х у нього була́ кни́га.


Поїдьмо, бога ради, поїдьмо!

Пої́дьмо, бо́га ра́ди, пої́дьмо!


— Нехай! — вихопилося нарешті в нього.

— Неха́й! — ви́хопилося наре́шті в нього.


— А, так, так, пригадав, — глузливо мовив офіцер.

— А, так, так, пригада́в, — глузли́во мо́вив офіце́р.


— Вождь Джордж, — відповів шаман, низенько вклонившись йому.

— Вождь Джордж, — відпові́в шама́н, низе́нько вклони́вшись йому.


Як ви гадаєте?

Як ви гада́єте?


Погаслий погляд Атоса раптом спалахнув полум'ям.

Пога́слий по́гляд Атоса ра́птом спалахну́в по́лум'ям.


Відтак вона відчинила двері опочивальні й вийшла.

Відта́к вона́ відчини́ла две́рі опочива́льні й ви́йшла.


З цими словами він підвівся й швидко вийшов.

З ци́ми слова́ми він підві́вся й шви́дко ви́йшов.


— Що йому тут треба?

— Що йому тут тре́ба?


Був я тоді дуже нещасливий.

Був я тоді́ ду́же нещасли́вий.


Б'юкенгем, з виразу на виду, зрозумів думки Д'Артаньянові і всміхнувся.

Б'юкенгем, з ви́разу на виду́, зрозумі́в думки́ Д'Артаньянові і всміхну́вся.


— Ось тепер тільки висковзнулася правда з твоїх уст.

— Ось тепе́р ті́льки ви́сковзнулася пра́вда з твої́х уст.


І горе королеві, якщо вона винна.

І го́ре короле́ві, якщо́ вона́ ви́нна.


Відживши під поцілунками Д'Артаньяна, пані Бонасьє знову розплющила очі.

Віджи́вши під поцілу́нками Д'Артаньяна, па́ні Бонасьє́ зно́ву розплю́щила о́чі.


— От яко, — недбало відповів Гава.

— От я́ко, — недба́ло відпові́в Га́ва.


Базен постукав у двері.

Базен посту́кав у две́рі.


Давно ми бачилися.

Давно́ ми ба́чилися.


— Ну, то як жеж? — здивувався пан Андрій.

— Ну, то як жеж? — здивува́вся пан Андрі́й.


Не сватаннє в мене на думці.

Не сва́таннє в мене́ на ду́мці.


Але тепер йому було не до забав.

Але́ тепе́р йому було́ не до заба́в.


Ось ворота міста.

Ось воро́та мі́ста.


— Так, пане! Безумовно, я тримався нерозумно.

— Так, па́не! Безумо́вно, я трима́вся нерозу́мно.


— А чому ж ви не втекли?

— А чому́ ж ви не втекли́?


Поетичні вислови та сльозоточиві фрази не до лиця вам.

Поети́чні ви́слови та сльозоточи́ві фра́зи не до лиця́ вам.


Ви, певне знаєте про це.

Ви, пе́вне зна́єте про це.


Я вам непотрібний.

Я вам непотрі́бний.


До революції ішло багато молоді з заможних верстов та і зпоміж шляхоцтва.

До револю́ції ішло́ бага́то мо́лоді з замо́жних версто́в та і зпо́між шляхо́цтва.


вашу збрую, потім свою.

ва́шу збру́ю, по́тім свою́.


Д'Артаньян зробив так само.

Д'Артаньян зроби́в так са́мо.


— Правда? — спитала міледі, вагаючись востаннє.

— Пра́вда? — спита́ла міле́ді, вага́ючись воста́ннє.


Богун сів до столу, змагаючись з своїм почуттям.

Богу́н сів до сто́лу, змага́ючись з свої́м́́́ почуття́м.


Двері стояли, як замуровані.

Две́рі стоя́ли, як замуро́вані.


— Вона й вас укусить!

— Вона́ й вас уку́сить!


Раптом голосно заспівали дружню пісню ріполови.

Ра́птом го́лосно заспіва́ли дру́жню пі́сню ріполови.


Борис устав і пішов дальше.

Бори́с уста́в і пішо́в да́льше.


А в коханців їхне було.

А в коха́нців ї́хне було́.


— Годі вам! — згукнув Д'Артаньян.

— Го́ді вам! — згукну́в Д'Артаньян.


— Яким чином?

— Яки́м чи́ном?


Репутація правдивого чоловіка залишається за тобою.

Репута́ція правди́вого чолові́ка залиша́ється за тобо́ю.


Вони спитали, хто там, і, впізнавши голоси своїх слуг, відчинили.

Вони́ спита́ли, хто там, і, впізна́вши голоси́ свої́х слуг, відчини́ли.


Він гадав через підлещування замирити з бідним хлопцем.

Він гада́в че́рез підле́щування замири́ти з бі́дним хло́пцем.


Згодом Бонасьє перелякався ще два рази.

Зго́дом Бонасьє переляка́вся ще два рази́.


І Ґава урвав та докірливим поглядом дивився на Вовкуна.

І Ґава урва́в та докі́рливим по́глядом диви́вся на Вовкуна́.


Тої ж хвилини двері кімнати не відчинились, а піддалися натискові.

То́ї ж хвили́ни две́рі кімна́ти не відчини́лись, а піддали́ся на́тискові.


— Усього, — відповів Атос.

— Усьо́го, — відпові́в Атос.


Волосся йому стало диба.

Воло́сся йому ста́ло ди́ба.


— А то ж якого мені ще біса? — каже Кирило Тур.

— А то ж яко́го мені́ ще бі́са? — ка́же Кири́ло Тур.


— А, ви збираєтесь їхати з Парижу?

— А, ви збира́єтесь ї́хати з Пари́жу?


— Помиляєтесь, пане! Я її знаю.

— Помиля́єтесь, па́не! Я її зна́ю.


Мешканці міста не доймали віри своїм спільникам і тримали рушниці на поготові.

Ме́шканці мі́ста не дойма́ли ві́ри своїм́́́ спі́льникам і трима́ли рушни́ці на погото́ві.


Але Андрусь на те не спускався.

Але́ Андрусь на те не спуска́вся.


Туди і рветься наша душа, коли хочеш знати.

Туди́ і рве́ться на́ша душа́, коли́ хо́чеш зна́ти.


Почервонів, як мідень, Гвинтовка.

Почервоні́в, як мі́день, Гвинтовка.


Нашої весни не воскресить ніяка сила!

На́шої весни́ не воскреси́ть нія́ка си́ла!


— Та нічогісінько ж.

— Та нічогі́сінько ж.


— Я прокинувся в шпиталю.

— Я проки́нувся в шпита́лю.


Я з жахом поглянув їй у лице.

Я з жа́хом погля́нув їй у лице́.


— Гріх тобі, Мундзю, таке говорити, — сказав Тоньо.

— Гріх тобі́, Мундзю, таке́ говори́ти, — сказа́в Тоньо.


Вкінці Едмунд отворив очі й сів.

Вкінці́ Едму́нд отвори́в о́чі й сів.


Я не дуже ціную своє життя і не боюся смерти.

Я не ду́же ціну́ю своє́ життя́ і не бою́ся смерти.


Офіцер скочив на набережну й запропонував міледі руку.

Офіце́р ско́чив на на́бережну й запропонува́в міле́ді ру́ку.


Тепер же починаймо.

Тепе́р же почина́ймо.


Я певний того.

Я пе́вний того́.


— І бандура,— каже Василь Невольник,— та ще чия бандура!

— І банду́ра,— ка́же Васи́ль Нево́льник,— та ще чия́ банду́ра!


Біль, злегка почервонівши, припинив розмову.

Біль, зле́гка почервоні́вши, припини́в розмо́ву.


Узяли козаки од їх коні.

Узя́ли козаки́ од їх ко́ні.


Вона вже не вставала з ліжка й танула, як свічка.

Вона́ вже не встава́ла з лі́жка й та́нула, як сві́чка.


— Ви несправедливо намагаєтесь принизити мене, пане, відказав Д'Артаньян.

— Ви несправедли́во намага́єтесь прини́зити мене́, па́не, відказа́в Д'Артаньян.


Ось моя відповідь.

Ось моя́ ві́дповідь.


— Чи бачила, Астарочко, де стоїть козацький табір?

— Чи ба́чила, Астарочко, де стої́ть коза́цький та́бір?


Ми подамо цю справу, як продовження вчорашньої, і обидві стануть за одне.

Ми подамо́ цю спра́ву, як продо́вження вчора́шньої, і оби́дві ста́нуть за одне́.


Врешті здобувся на слово.

Вре́шті здобу́вся на сло́во.


Не спиняйтеся підчас подорожі ані на хвилину.

Не спиня́йтеся пі́дчас по́дорожі ані́ на хвили́ну.


Міледі простягла йому руку.

Міле́ді простягла́ йому ру́ку.


— Візьми цей, — передав свого Атос з властивою йому щедрістю, — і будь хоробрий.

— Візьми́ цей, — переда́в свого́ Атос з власти́вою йому ще́дрістю, — і будь хоро́брий.


Д'Артаньян убрався, Атос так само.

Д'Артаньян убра́вся, Атос так са́мо.


— Викрадено! — згукнув комісар.

— Ви́крадено! — згукну́в коміса́р.


Він водночас і ненавидів, і обожнював її.

Він водно́ча́с і нена́видів, і обо́жнював її.


На цей раз хан уперто одмовив їй у її домоганні.

На цей раз хан упе́рто одмо́вив їй у її домоганні.


— Даю вам секунду на міркування, — додав він.

— Даю́ вам секу́нду на міркува́ння, — дода́в він.


— Мабуть, якісь погані новини.

— Ма́бу́ть, які́сь пога́ні нови́ни.


— Не збрешу й тепер,— каже Кирило Тур.

— Не збрешу́ й тепе́р,— ка́же Кири́ло Тур.


Але йому не довго жити.

Але́ йому не до́вго жи́ти.


Вельможа мав з Атосом щось спільне, якусь родинну подібність.

Вельмо́жа мав з Атосом щось спі́льне, яку́сь роди́нну поді́бність.


Він застав її в чудовому гуморі.

Він заста́в її в чудо́вому гу́морі.


— А де ж чекати?

— А де ж чека́ти?


Та уважно роздивилась на лезо й спробувала вістря на кінчику пальця.

Та ува́жно роздиви́лась на лезо й спро́бувала ві́стря на кі́нчику па́льця.


— Ні, я хочу, щоб ви подумали.

— Ні, я хо́чу, щоб ви поду́мали.


Друге ясне вражіння.

Дру́ге я́сне́ вражі́ння.


Мова йому уривалася.

Мо́ва йому урива́лася.


— Ви обіцяли боронити мене від її гніву.

— Ви обіця́ли борони́ти мене́ від її гні́ву.


— Еге, є сало, та не для кота! — озветься другий через дорогу.

— Еге́, є са́ло, та не для кота́! — озве́ться дру́гий че́рез доро́гу.


Я був примушений на деякий час відмовитися від сутани.

Я був приму́шений на де́який час відмо́витися від сута́ни.


А може це йому верзеться?

А мо́же це йому верзе́ться?


Дайте мені спокій.

Да́йте мені́ спо́кій.


— Бо дурні були, — обізвався хтось підупалим голосом.

— Бо ду́рні були́, — обізва́вся хтось підупа́лим го́лосом.


А що запорожцеві вкрасти, що задумає, то мов із гамана тютюну дістати.

А що запоро́жцеві вкра́сти, що заду́має, то мов із гамана́ тютюну́ діста́ти.


— Ой, боже ж мій! Що це ви коїте, пане?

— Ой, бо́же ж мій! Що це ви ко́їте, па́не?


Ми перевтомилися, як сами знаєте, і гарно було б трішки відпочити.

Ми перевтоми́лися, як сами́ зна́єте, і га́рно було́ б трі́шки відпочи́ти.


Голос ключника ставав чимраз грізніший.

Го́лос клю́чника става́в чимра́з грізні́ший.


Багато чого в цім півпризнанні здавалося йому темним.

Бага́то чого́ в цім півпризна́нні здава́лося йому те́мним́́.


Аджеж ви ставили збрую проти коня чи ста пистолей, на вибір.

Аджеж ви ста́вили збру́ю про́ти коня́ чи ста пистолей, на ви́бір.


— Опівдні! Добре, я буду.

— Опі́вдні! До́бре, я бу́ду.


Здається мені, що це летить до тебе половина моєї душі.

Здає́ться мені́, що це лети́ть до тебе́ полови́на моє́ї душі́.


— А що ви скажете ось про це?

— А що ви ска́жете ось про це?


— Так, так, — сказала міледі, — лист цілком ясний.

— Так, так, — сказа́ла міле́ді, — лист цілко́м я́сни́й.


Він швидко скрутив цигарку, тим часом, як Брем зварив каву.

Він шви́дко скрути́в цига́рку, тим ча́сом, як Брем звари́в ка́ву.


Не жадна кореспонденція.

Не жа́дна кореспонде́нція.


Тимчасом наблизився Портос.

Тимча́сом набли́зився Портос.


— З двадцяти.

— З двадцяти́.


Гладун зовсім зморився, частенько лягав на сніг.

Гладу́н зо́всім змори́вся, часте́нько ляга́в на сніг.


А тепер слухай моєї ради.

А тепе́р слу́хай моє́ї ра́ди.


Опанас аж підкинувся, мов ужалений.

Опана́с аж підки́нувся, мов ужа́лений.


— У мене серце мушкетера.

— У мене́ се́рце мушкете́ра.


— Він приписував її, здається мені, політиці.

— Він припи́сував її, здає́ться мені́, полі́тиці.


— А, облуднику! Так ось як ви вивчаєте богослів'я!

— А, облу́днику! Так ось як ви вивча́єте богослі́в'я!


— О, це вже занадто! — вигукнула міледі.

— О, це вже зана́дто! — ви́гукнула міле́ді.


Я певний, що тепер вас турбує інша рана.

Я пе́вний, що тепе́р вас турбу́є і́нша ра́на.


Рівночасно я не зводив очей із щуки.

Рівноча́сно я не зво́див оче́й із щу́ки.


На сходах він зустрів гарненьку покоївку.

На схо́дах він зустрі́в гарне́ньку покої́вку.


Тільки я забув, а вона не забула і частенько згадувала.

Ті́льки я забу́в, а вона́ не забу́ла і часте́нько зга́дувала.


Проте, він мав певний намір перепросити хороброго мушкетера, не принижуючи себе.

Проте́, він мав пе́вний на́мір перепроси́ти хоро́брого мушкете́ра, не прини́жуючи себе́.


Та й про це говорили не часто і коротенько.

Та й про це говори́ли не ча́сто і короте́нько.


Ти легенько відтягаєш її і знов кладеш на моє плече.

Ти леге́нько відтяга́єш її і знов кладе́ш на моє́ плече́.


— Аджеж ми залишимо там наші шкури, — провадив далі Грімо тою же мовою.

— Аджеж ми зали́шимо́ там на́ші шку́ри, — прова́див да́лі Грі́мо то́ю же мо́вою.


Дійсно, зачинивши по них фіртку, я удав, ніби повертаю додому.

Ді́йсно, зачини́вши по них фі́ртку, я уда́в, ні́би поверта́ю додо́му.


Д'Артаньян, трохи заспокоївши хазяїна, пішов нагору.

Д'Артаньян, тро́хи заспоко́ївши хазя́їна, пішо́в наго́ру.


От якби ця справа обмежилася вдаром шпади, то — будь ласка!

От якби́ ця спра́ва обме́жилася вда́ром шпа́ди, то — будь ла́ска!


Я вчора був у нього, але він лежить, як колода.

Я вчо́ра був у нього, але́ він лежи́ть, як коло́да.


Вона побоювалася навіть, чи не дізналися про її колишні авантури в Англії.

Вона́ побо́ювалася на́віть, чи не дізна́лися про її коли́шні аванту́ри в А́нглії.


— Протягом якого часу королева не поверталася до кімнати?

— Про́тягом яко́го ча́су короле́ва не поверта́лася до кімна́ти?


— Хай буде так, — відповів Червоний Баптист.

— Хай бу́де так, — відпові́в Черво́ний Бапти́ст.


А на ніч, мовив далі Генрись, цілуючи мене в руку, поїдемо далі.

А на ніч, мо́вив да́лі Генрись, цілу́ючи мене́ в ру́ку, пої́демо да́лі.


Ну, Мундзю, цього я по тобі не надіявся.

Ну, Мундзю, цього́ я по тобі́ не наді́явся.


Так, правду кажу вам, сер, що без видатків.

Так, пра́вду кажу́ вам, сер, що без вида́тків.


Він повернувся на своє місце.

Він поверну́вся на своє́ мі́сце.


— Старий Шрам не так думає, — каже Кирило Тур.

— Стари́й Шрам не так ду́має, — ка́же Кири́ло Тур.


Нарешті, черга дійшла й до Араміса.

Наре́шті, че́рга́ дійшла́ й до Араміса.


— Перевелись? — каже.

— Перевели́сь? — ка́же.


— Дак якого ж гаспеда ти од мене хочеш?

— Дак яко́го ж гаспеда ти од мене́ хо́чеш?


— Щістнадцять грабарів і чотири салдати.

— Щістна́дцять граба́рів і чоти́ри салда́ти.


— До побачення, графіне!

— До поба́чення, графі́не!


Лорд допитливим оком скинув на полонянку й на молодого офіцера.

Лорд допи́тливим о́ком ски́нув на полоня́нку й на молодо́го офіце́ра.


Там сталася ганебна, зрадницька подія.

Там ста́лася гане́бна, зра́дницька поді́я.


Я піду з вами.

Я піду́ з вами.


— Але ти й стільки не заробив, живучи в горах! — їдко замітив Гава.

— Але́ ти й сті́льки не зароби́в, живучи́ в го́рах! — їдко замі́тив Га́ва.


— Милувала рукою? — глузливо гримнув євнух.

— Милува́ла руко́ю? — глузли́во гри́мнув є́внух.


Я не такий егоїст, як ви.

Я не таки́й егої́ст, як ви.


Зробила той Кут якась річка самотека, павши у річку Остер, у лузі.

Зроби́ла той Кут яка́сь рі́чка самоте́ка, па́вши у рі́чку Осте́р, у лу́зі.


Тої ж хвилини задеренчали колеса карети.

То́ї ж хвили́ни задеренча́ли коле́са каре́ти.


Ви тільки подумайте, за пуд, за всяке зерно, по полтиннику.

Ви ті́льки поду́майте, за пуд, за вся́ке зе́рно́, по полтиннику.


Так от я виніс волочок.

Так от я ви́ніс воло́чок.


Що ж ти мовчки слухаєш, мов я тобі казку кажу?

Що ж ти мо́вчки слу́хаєш, мов я тобі́ ка́зку кажу́?


Що це таке хлюпається в воді? Це не видра.

Що це таке́ хлю́пається в воді́? Це не ви́дра.


То вже ваша провина.

То вже ва́ша прови́на.


І в оцій хвилі вона не міркувала того.

І в оці́й хви́лі вона́ не міркува́ла того́.


— Марш, злодію, з вікна! — верескнув до Йоська.

— Марш, зло́дію, з вікна́! — верескну́в до Йоська.


— Ну, але ті, що вже готові, що з ними буде?

— Ну, але́ ті, що вже гото́ві, що з ними бу́де?


— Вам в мені тільки це й до вподоби?

— Вам в мені́ ті́льки це й до вподо́би?


— Тривайте, треба впевнитися, що нас ніхто не слухає.

— Трива́йте, тре́ба впе́внитися, що нас ніхто́ не слу́хає.


Д'Артаньян вклонився герцоґові й швидко пішов до порту.

Д'Артаньян вклони́вся герцоґові й шви́дко пішо́в до по́рту.


— Так, так! — ствердив Б'юкенгем, з серця зціпляючи зуби.

— Так, так! — стве́рдив Б'юкенгем, з се́рця зціпля́ючи зу́би.


Вибачте тільки, що не можу підвестися.

Ви́бачте ті́льки, що не мо́жу підвести́ся.


Не цікавтесь мною.

Не ціка́втесь мно́ю.


Дійшла нарешті черга й до селян.

Дійшла́ наре́шті че́рга́ й до селя́н.


Каюзак знову поранив Атоса.

Каюзак зно́ву пора́нив Атоса.


Надії Марини не справдилися.

Наді́ї Мари́ни не спра́вди́лися.


Рухався без гомону й не хапаючись.

Ру́хався без го́мону й не хапа́ючись.


— Який, скажіть?

— Яки́й, скажі́ть?


— Просимо, просимо, пане добродію! — каже Гвинтовка.

— Про́симо, про́симо, па́не добро́дію! — ка́же Гвинтовка.


Була вона якась несподівана, ота зустріч Фреди з місис Епінґвел.

Була́ вона́ яка́сь несподі́вана, ота́ зу́стріч Фреди з мі́сис Епінґвел.


Д'Артаньян опинився в такому важкому становищі, що й не передбачав.

Д'Артаньян опини́вся в тако́му важко́му стано́вищі, що й не передбача́в.


— Ні, ні, бережіть цей перстень, в ім'я нашого кохання.

— Ні, ні, бережі́ть цей пе́рстень, в ім'я́ на́шого коха́ння.


Обличчя їх були смутні й похмурі, навіть Арамісове.

Обли́ччя їх були́ смутні́ й похму́рі, на́віть Арамісове.


На мущині був мушкетерський мундир.

На мущині був мушкете́рський мунди́р.


— Бодай і не казати, пане ясновельможний!

— Бода́й і не каза́ти, па́не ясновельмо́жний!


— О, цей плян покинути мир склався в мене віддавна.

— О, цей плян поки́нути мир скла́вся в мене́ відда́вна.


Тоді відразу всі звели очі на мене, бо мали мене за досвідченого мандрівника.

Тоді́ відра́зу всі звели́ о́чі на мене́, бо ма́ли мене́ за досві́дченого мандрі́вника́.


— Що ж, для нас то все одно.

— Що ж, для нас то все одно́.


— Хто ви такі?

— Хто ви такі́?


Що ж він робив із тими грішми? Викупляв невольників із неволі.

Що ж він роби́в із ти́ми грішми? Викупля́в нево́льників із нево́лі.


Королева подарувала мені їх, королева й відбирає їх у мене.

Короле́ва подарува́ла мені́ їх, короле́ва й відбира́є їх у мене́.


Тоді Д'Артаньян оповів довгу історію про королеву.

Тоді́ Д'Артаньян опові́в до́вгу істо́рію про короле́ву.


— Манюсю, забудь мене, підлого! — благав, ридаючи, Володя.

— Маню́сю, забу́дь мене́, пі́длого! — блага́в, рида́ючи, Воло́дя.


Та, знявши з себе рясу, і прип'яв до коней.

Та, зня́вши з себе́ ря́су, і прип'я́в до ко́ней.


— Так! Бачу, бачу! — каже сам до себе Шрам.

— Так! Ба́чу, ба́чу! — ка́же сам до себе́ Шрам.


Скрізь навкруги височіли шатра індійського табору, з лосиної шкіри пороблені.

Скрізь навкруги́ височі́ли шатра́ інді́йського та́бору, з лоси́ної шкі́ри поро́блені.


Ви ж утопитесь у болотяній калюжі.

Ви ж уто́питесь у боло́тяній калю́жі.


— Амінь! — вимовив юнак і поскакав уклус.

— Амі́нь! — ви́мовив юна́к і поскака́в уклу́с.


— Ви залізна людина, — сказав Араміс.

— Ви залі́зна люди́на, — сказа́в Араміс.


Повикопували в землі здоровеннії печі, запалили огні.

Повико́пували в землі́ здорове́ннії пе́чі, запали́ли огні́.


Я розповім про все, що бачив.

Я розпові́м про все, що ба́чив.


— Се все ми знаємо.

— Се все ми зна́ємо.


Для мене чекати смерть, ще гірше, як для вас.

Для мене́ чека́ти смерть, ще гі́рше, як для вас.


Головні факти, наведені нижче, оповідав він сам.

Головні́ фа́кти, наве́дені ни́жче, оповіда́в він сам.


— Моста не є.

— Моста́ не є.


Жити би хотілося.

Жи́ти би хоті́лося.


— Це дійсно так, — сказав Д'Артаньян.

— Це ді́йсно так, — сказа́в Д'Артаньян.


— Мій товариш знав її й називав так.

— Мій това́риш знав її й назива́в так.


Дні й ночі минали мені, як у найтяжчій каторзі.

Дні й но́чі мина́ли мені́, як у найтя́жчій ка́торзі.


— Ви зараз же поїдете.

— Ви за́раз же пої́дете.


— А хіба ж тебе шандар бив? — спитав пан Журковський.

— А хіба́ ж тебе́ шанда́р бив? — спита́в пан Журковський.


— Я хотів би вступити де до терміну, ремесла вчитися.

— Я хоті́в би вступи́ти де до те́рміну, ремесла́ вчи́тися.


Бідолашна дівчинка трохи не знепритомніла, зачувши ці слова.

Бідола́шна ді́вчинка тро́хи не знеприто́мніла, зачу́вши ці слова́.


Аж ось приїхав із Ніженя сотник, Гордій Костомара.

Аж ось приї́хав із Ніженя со́тник, Горді́й Костома́ра.


— Ну, тепер починається наша шлюбна подорож!

— Ну, тепе́р почина́ється на́ша шлю́бна по́дорож!


— Блідий і чорнявий?

— Бліди́й і чорня́вий?


— А чого треба, щоб вас зацікавити?

— А чого́ тре́ба, щоб вас заціка́вити?


Два коти в одному мішку не помиряться.

Два коти́ в одному́ мішку́ не поми́ряться.


Це найкраще, що ви можете зробити.

Це найкра́ще, що ви мо́жете зроби́ти.


От як у нас тепер завелось!

От як у нас тепе́р завело́сь!


— Невжеж це він грав ролю?

— Невже́ж це він грав ро́лю?


Бідолашна дівчина скорилася своїй долі.

Бідола́шна ді́вчи́на скори́лася свої́й до́лі.


Для вас же — потреба певної протекції.

Для вас же — потре́ба пе́вної проте́кції.


А тому він старався, як каже в своїх записках Рішельє, таїти її якомога довше.

А тому́ він стара́вся, як ка́же в свої́х записка́х Рішельє́, таї́ти її якомо́га до́вше.


Атос перший убив свого противника.

Атос пе́рший уби́в свого́ проти́вника.


Двері були заперті, але вчителя ми застали в альтані.

Две́рі були́ запе́рті, але́ вчи́теля ми заста́ли в альта́ні.


Ще була молода і хороша, тілько бліднолика пані.

Ще була́ молода́ і хоро́ша, ті́лько бліднолика па́ні.


— Отже, йдіть до неї та попросіть її про це.

— О́тже, йдіть до не́ї та попросі́ть її про це.


У Петра од таких речей аж мороз пішов поза шкурою.

У Петра́ од таки́х рече́й аж моро́з пішо́в по́за шку́рою.


Вона сиділа випроставшись і мала неприступний вигляд.

Вона́ сиді́ла ви́проставшись і ма́ла непристу́пний ви́гляд.


Вона належить вам.

Вона́ нале́жить вам.


— Я вже думав, що справді доведеться зробитись собачим родичем.

— Я вже ду́мав, що спра́вді доведе́ться зроби́тись соба́чим ро́дичем.


— Ви мені заплатите за все! — розпачливо вигукнув хазяїн.

— Ви мені́ запла́тите за все! — розпа́чливо ви́гукнув хазя́їн.


— А, здорові, кумо! — крикнули ми радісно.

— А, здоро́ві, ку́мо! — кри́кнули ми ра́дісно.


— Стане, — відмовив Д'Артаньян.

— Ста́не, — відмо́вив Д'Артаньян.


— Я мала ваше слово салдата та джентлмена і звірилася на нього.

— Я ма́ла ва́ше сло́во салда́та та джентлме́на і зві́рилася на нього.


— Що з вами? — скрикнула бідна жінка.

— Що з вами? — скри́кнула бі́дна жі́нка.


Вірю в твою вірність і щирість, що ти не обвинуватиш і не будеш пошукувати мене.

Ві́рю в твою́ ві́рність і щи́рість, що ти не обвинува́тиш і не бу́деш пошу́кувати мене́.


— Я кажу, що, мабуть, подія сталася так, але присягатися не буду.

— Я кажу́, що, ма́бу́ть, поді́я ста́лася так, але́ присяга́тися не бу́ду.


Мовчанка смерти тяжіла над природою.

Мовча́нка смерти тяжі́ла над приро́дою.


Протягом найближчих тижнів був трус по всіх хатинах і шалашах у Номі.

Про́тягом найбли́жчих ти́жнів був трус по всіх хати́нах і шалаша́х у Но́мі.


З себе гарний, дуже стриманий та чемний, Максим усім подобався.

З себе́ га́рний, ду́же стри́маний та че́мний, Макси́м усі́м подо́бався.


Так, їх було безліч.

Так, їх було́ бе́зліч.


На сьогодні досить.

На сього́дні до́сить.


— Як же мені розуміти це? Я ничого не знаю.

— Як же мені́ розумі́ти це? Я ничого не зна́ю.


— Дайте йому милостині та хай помолиться за бідного грішника.

— Да́йте йому ми́лостині та хай помо́литься за бі́дного грі́шника.


Нехай наш казан закипить іще й з другого боку, щоб ізварилась каша.

Неха́й наш каза́н закипи́ть іще́ й з дру́гого бо́ку, щоб ізвари́лась ка́ша.


Та було вже запізно.

Та було́ вже запі́зно.


Так само вони й далі воюватимуть.

Так са́мо вони́ й да́лі воюва́тимуть.


— Що, багато вам платить королева за службу? — запитала Джой.

— Що, бага́то вам пла́тить короле́ва за слу́жбу? — запита́ла Джой.


Герінгтон вів перед.

Герінгтон вів пе́ред.


Він несвідомо віддався цим примарам.

Він несвідо́мо відда́вся цим прима́рам.


Цікаво було б пізнати її ближче.

Ціка́во було́ б пізна́ти її бли́жче.


Театр був уже повний, оркестра якраз лагодилася розпочати увертюру.

Теа́тр був уже́ по́вний, орке́стра якра́з ла́годилася розпоча́ти увертю́ру.


Іншим разом їхні ігри обертали на бійку, і тут король був не завжди дужчий.

І́ншим ра́зом ї́хні і́гри оберта́ли на бі́йку, і тут коро́ль був не за́вжди́ ду́жчий.


Атос жестом наказав Портосу й Арамісу не рухатись і під'їхав до нього сам.

Атос же́стом наказа́в Портосу й Арамісу не ру́хатись і під'ї́хав до нього сам.


Чисто театральний ефект.

Чи́сто театра́льний ефе́кт.


Та й сам я — мовити правду — не хотів би більш підійматись на ноги.

Та й сам я — мо́вити пра́вду — не хоті́в би більш підійма́тись на но́ги.


Жвавий був козак.

Жва́вий був коза́к.


З вами, безсумнівно, ваші товариші, пани Портос і Араміс?

З вами, безсумні́вно, ва́ші това́риші, пани́ Портос і Араміс?


— З діямантами?

— З діяма́нтами?


Біль кивнув головою.

Біль кивну́в голово́ю.


Дід махнув рукою.

Дід махну́в руко́ю.


Лорд витяг годинника.

Лорд ви́тяг годи́нника.


Правда, Борис не знав, хто вона і до якої народности зачисляє себе.

Пра́вда, Бори́с не знав, хто вона́ і до яко́ї народности зачисляє себе́.


Тоді мої друзі та я схопили її, судили й засудили на смертну кару.

Тоді́ мої́ дру́зі та я схопи́ли її, суди́ли й засуди́ли на сме́ртну ка́ру.


Махнем аж у Чорну Гору та й заживемо там, п'ючи та гуляючи.

Махне́м аж у Чо́рну Го́ру та й заживемо́ там, п'ючи́ та гуля́ючи.


Раптом герцоґ випустив жахливий крик.

Ра́птом герцоґ ви́пустив жахли́вий крик.


Д'Артаньян щиро розповів свою історію, не назвавши тільки прізвищ.

Д'Артаньян щи́ро розпові́в свою́ істо́рію, не назва́вши ті́льки прі́звищ.


— Ти, дитино? — здивувалася циганка.

— Ти, дити́но? — здивува́лася цига́нка.


Ви не могли привезти з собою досить грошей, щоб жити тут.

Ви не могли́ привезти́ з собо́ю до́сить грошей, щоб жи́ти тут.


— Та, нарешті — вигукнув Д'Артаньян, — де він? Де Атос?

— Та, наре́шті — ви́гукнув Д'Артаньян, — де він? Де Атос?


Ніяких грошей я не брав.

Нія́ких грошей я не брав.


— Може взяти чіпці і не заплатити.

— Мо́же взя́ти чіпці́ і не заплати́ти.


— Маєте рацію, мілорде, — зауважив Атос, — це вимислені імена.

— Ма́єте ра́цію, мілорде, — заува́жив Атос, — це ви́мислені імена́.


— Вона дуже горда.

— Вона́ ду́же го́рда.


— Як? — здивувався хан.

— Як? — здивува́вся хан.


Крізь щілини віконниць не було видко ні іскри вогню.

Крізь щі́ли́ни віко́нниць не було́ видко ні і́скри вогню́.


Маю освіту, а освіта тепер у повазі та ціну має.

Ма́ю осві́ту, а осві́та тепе́р у пова́зі та ціну́ ма́є.


— Побачите, що вона варта іншої.

— Поба́чите, що вона́ ва́рта і́ншої.


Фелтон зв'язав їй кисті рук своєю хусткою, а поверх хустки — шворкою.

Фелтон зв'яза́в їй ки́сті рук своє́ю ху́сткою, а пове́рх ху́стки — шво́ркою.


Чи витримає вона? Та вона ж збожеволіє.

Чи ви́тримає вона́? Та вона́ ж збожево́ліє.


— А кайдани? — спитав Сомко.

— А кайда́ни? — спита́в Сомко.


— Ви вщерть сповняєте мене радістю.

— Ви вщерть сповня́єте мене́ ра́дістю.


Був то віддих жіночий.

Був то ві́ддих жіно́чий.


— Славний юнак! — прошепотів король.

— Сла́вний юна́к! — прошепоті́в коро́ль.


Та, якої найменше можна було сподіватися.

Та, яко́ї найме́нше мо́жна було́ сподіва́тися.


Хто знає, ти може надіявся, що я й ворога свого рятуватиму?

Хто зна́є, ти мо́же наді́явся, що я й во́рога свого́ рятува́тиму?


— Дозвольте, я віддам Грімо декілька потрібних розпоряджень.

— Дозво́льте, я відда́м Грі́мо де́кілька потрі́бних розпоря́джень.


Воно приваблює мене.

Воно́ прива́блює мене́.


Не лучче б нам з ляхами,.

Не лу́чче б нам з ля́хами,.


— Двоє, монсеньєр.

— Дво́є, монсеньє́р.


— Бо дехто з нас, імовірно, залишиться на дорозі.

— Бо де́хто з нас, імові́рно, зали́ши́ться на доро́зі.


— Чудна рекомендація.

— Чудна́ рекоменда́ція.


— Я знаю, в нього є полонянка.

— Я зна́ю, в нього є полоня́нка.


— А заплатили тобі?

— А заплати́ли тобі́?


— Але ж часу дуже мало.

— Але́ ж ча́су ду́же ма́ло.


— Побійся бога.

— Побі́йся бо́га.


— Короля та королеви.

— Короля́ та короле́ви.


Він не належав до тих осіб, що настрій їх триває довгий час.

Він не нале́жав до тих осі́б, що на́стрій їх трива́є до́вгий час.


— Повернувшися, ми з вами порахуємося.

— Повернувшися, ми з вами пораху́ємося.


Увійшов і зараз запер двері.

Увійшо́в і за́раз запер две́рі.


— Цілком, до свого коня включно, пане.

— Цілко́м, до свого́ коня́ вклю́чно, па́не.


Я вдова бусурмана.

Я вдова́ бусурмана.


— Що з нею сталося, чи не так? — спитав Д'Артаньян.

— Що з не́ю ста́лося, чи не так? — спита́в Д'Артаньян.


То були лише даремні надії й химерні мрії.

То були́ лише́ даре́мні наді́ї й химе́рні мрі́ї.


Якщо ви забули про це, я можу написати йому.

Якщо́ ви забу́ли про це, я мо́жу написа́ти йому.


— О, видиш, як за ним обстає! — жартував Староміський.

— О, ви́диш, як за ним обстає́! — жартува́в Староміський.


— А ваш полк? Ваш капітан?

— А ваш полк? Ваш капіта́н?


— А от як,— каже сотник Юско.

— А от як,— ка́же со́тник Юско́.


— Я обіцяв вам прийти й прийшов.

— Я обіця́в вам прийти́ й прийшо́в.


Той кинув коршмареві дві чи три срібних монети й поскакав слідом за своїм паном.

Той ки́нув коршма́реві дві чи три срі́бних моне́ти й поскака́в слі́дом́ за свої́м́́́ па́ном.


— Так, ви казали, що вам спав на думку якийсь плян, — нагадав йому Атос.

— Так, ви каза́ли, що вам спав на ду́мку яки́йсь плян, — нагада́в йому Атос.


І козаки чесно рятували свою славу.

І козаки́ че́сно рятува́ли свою́ сла́ву.


— Хіба він не друг вам? — байдужно спитав барон.

— Хіба́ він не друг вам? — байду́жно спита́в баро́н.


Найзнатніші та найбагатші дворяни намагаються вступити до неї, і не можуть.

Найзнатні́ші та найбага́тші дворя́ни намага́ються вступи́ти до не́ї, і не мо́жуть.


Ні, те, що я вам говорю, навіть смішно.

Ні, те, що я вам говорю́, на́віть смі́шно.


— Про що ви питали?

— Про що ви пита́ли?


— Замовчіть! — мовив чийсь голос.

— Замовчі́ть! — мо́вив чийсь го́лос.


— Хіба тобі не пощастило, Д'Артаньяне? — спитав Атос.

— Хіба́ тобі́ не пощасти́ло, Д'Артаньяне? — спита́в Атос.


Враз вкрилося поле угорським трупом.

Враз вкри́лося по́ле уго́рським тру́пом.


— Що? Невже татаре?

— Що? Невже́ тата́ре?


— Візьми ти оцей перстень.

— Візьми́ ти оце́й пе́рстень.


— Які́ са́ме?


Я розумію, ви повинні дуже дорожити ним.

Я розумі́ю, ви пови́нні ду́же дорожи́ти ним.


Громовиця тимчасом дужчала.

Громовиця тимча́сом дужчала.


— Ми до ваших послуг, ваша еміненціє.

— Ми до ва́ших по́слуг, ва́ша еміненці́є.


Часом він хотів щось сказати.

Ча́сом він хоті́в щось сказа́ти.


— Так, звичайно.

— Так, звича́йно.


І не потребуєте всі робити.

І не потребу́єте всі роби́ти.


Та пан Андрій не дослухав.

Та пан Андрі́й не дослу́хав.


Часу в мене багато, і так воно буде коректніш.

Ча́су в мене́ бага́то, і так воно́ бу́де коре́ктніш.


— Сьогодні засідатиме Лінчів суд.

— Сього́дні засіда́тиме Лінчів суд.


Цієї ночи передбачаються важливіші справи.

Ціє́ї ночи передбача́ються важли́ві́ші спра́ви.


Просто не трапилося такого випадку.

Про́сто не тра́пилося тако́го ви́падку.


А козакові поле не поле, море не море, щоб ізнайти долю.

А козако́ві по́ле не по́ле, мо́ре не мо́ре, щоб ізнайти́ до́лю.


Минуло ще з пів року.

Мину́ло ще з пів ро́ку.


— Праведний боже! — пробурмотів Фелтон.

— Пра́ведний бо́же! — пробурмотів Фелтон.


Хіба це не виконано?

Хіба́ це не ви́конано?


Нарешті прийшов кінець чеканню.

Наре́шті прийшо́в кіне́ць чека́нню.


Беру їх як доказ твоєї любови.

Бе́ру їх як до́каз твоє́ї любо́ви.


У Білій Церкві старий полковник побачив багато новин.

У Бі́лій Це́ркві стари́й полко́вник поба́чив бага́то нови́н.


Серце підказало мені те, що підтвердили й ви особисто.

Се́рце підказа́ло мені́ те, що підтве́рдили й ви особи́сто.


Петро на те ізозволивсь.

Петро́ на те ізозво́ливсь.


О четвертій всі чотири приятелі зібрались в Атоса.

О четве́ртій всі чоти́ри при́ятелі зібра́лись в Атоса.


Я лежав, як колода, грівся.

Я лежа́в, як коло́да, грі́вся.


— Так, пане, — відповів Д'Артаньян, — ось він.

— Так, па́не, — відпові́в Д'Артаньян, — ось він.


Тепер мусите задовольнитися!

Тепе́р му́сите задовольни́тися!


— Я хтів побачити пана Араміса.

— Я хтів поба́чити па́на Араміса.


— Ввійдіть сюди, пане офіцере.

— Ввійді́ть сюди́, па́не офіце́ре.


Так от я задумав видавати місячник літературний.

Так от я заду́мав видава́ти мі́сячник літерату́рний.


У гаремі ханському стояв стогін і ридання.

У гаре́мі ха́нському стоя́в сто́гін і рида́ння.


Так, правду кажу вам, сер, що без видатків.

Так, пра́вду кажу́ вам, сер, що без вида́тків.


По вісьмох днях жінка спокусила сина тюремника й утекла.

По вісьмо́х днях жі́нка спокуси́ла си́на тюре́мника й утекла́.


А втім висновки з міркувань крамаря були вже зроблені.

А втім ви́сновки з міркува́нь кра́маря були́ вже зро́блені.


Нас атакують — ми обороняємось.

Нас атаку́ють — ми обороня́ємось.


— Спите, пане?

— Спи́те, па́не?


Генрись уже не лишав мене вдень, але сидів при мені, пильнував мене.

Генрись уже́ не лиша́в мене́ вдень, але́ сиді́в при мені́, пильнува́в мене́.


Там жінкам не дуже догоджають.

Там жінка́м не ду́же догоджа́ють.


Але ніхто на це не зважав.

Але́ ніхто́ на це не зважа́в.


Приятелі, усміхаючись, перезирнулися — їх перехитрували.

При́ятелі, усміха́ючись, перезирну́лися — їх перехитрува́ли.


— Можна знати куди?

— Мо́жна зна́ти куди́?


— Бережіться, — застерегла я, — я ославлю вас на цілий світ.

— Бережі́ться, — застерегла́ я, — я осла́влю вас на ці́лий світ.


— Атосе, ви мене страхаєте.

— Атосе, ви мене́ страха́єте.


— Добре, — сказав він Плянше, коли той прив'язав уже валізки.

— До́бре, — сказа́в він Пля́нше, коли́ той прив'яза́в уже́ валі́зки.


— О, між ними єсть добрі лицарі! — каже Сомко.

— О, між ними єсть до́брі ли́царі! — ка́же Сомко.


— Мабуть, — каже, — що не все одно!

— Ма́бу́ть, — ка́же, — що не все одно́!


Я колись то мало не вчепив її в сак, але боявся, щоб не продерла.

Я коли́сь то ма́ло не вчепи́в її в сак, але́ боя́вся, щоб не проде́рла.


— І надто небезпечний, попереджаю вас.

— І на́дто небезпе́чний, попереджа́ю вас.


— Та чому ні? До ночі доїду до своєї границі, а там я вже як дома.

— Та чому́ ні? До но́чі дої́ду до своє́ї грани́ці, а там я вже як до́ма.


Плянше спав удень, бо був голодний, обідав він теж уві сні.

Пля́нше спав уде́нь, бо був голо́дний, обі́дав він теж уві́ сні.


— Не влучив! — сказав засмучений козак.

— Не влу́чив! — сказа́в засму́чений коза́к.


Я побіжу, а ти лишишся у наметі.

Я побіжу́, а ти лиши́шся у наме́ті.


Господар із пляшкою й чаркою попереду.

Госпо́дар із пля́шкою й ча́ркою попе́реду.


А втім, правда ваша, мені потрібна відпустка.

А втім, пра́вда ва́ша, мені́ потрі́бна відпу́стка.


Міледі спробувала відчинити дверцята й вискочити з карети.

Міле́ді спро́бувала відчини́ти дверця́та й ви́скочити з каре́ти.


— Я чекаю ваших наказів, — відповів Д'Артаньян, схрестивши з ним шпаду.

— Я чека́ю ва́ших нака́зів, — відпові́в Д'Артаньян, схрести́вши з ним шпа́ду.


— Ти так слугувала своєму володареві? Відтяти їй голову мечем!

— Ти так слугува́ла своє́му воло́даре́ві? Відтя́ти їй го́лову мече́м́!


— Против того, що тепер, під сю заверюху, того й гляди, що спіткнешся.

— Про́тив того́, що тепе́р, під сю заверю́ху, того́ й гляди́, що спіткне́шся.


За тими дверми ще треті двері і третій козак при дверях сторожем.

За ти́ми дверми́ ще тре́ті две́рі і тре́тій коза́к при две́рях сто́рожем.


В п'янім стані він робився зрештою дуже милий.

В п'я́нім ста́ні він роби́вся зре́штою ду́же ми́лий.


— Біда, Гаво! Доведеться нам усім на пні вмирати.

— Біда́, Га́во! Доведе́ться нам усі́м на пні вмира́ти.


— Чорт побирай, сумна штука те, що ви кажете.

— Чорт побира́й, сумна́ шту́ка те, що ви ка́жете.


Я вірю, що він любить справедливість.

Я ві́рю, що він лю́бить справедли́вість.


Проте, які дорогі були ті руїни для Марини!

Проте́, які́ дорогі́ були́ ті руї́ни для Мари́ни!


— Чи скінчите ви коли, ґасконська ваша голово? — згукнув король.

— Чи скі́нчите ви коли́, ґасконська ва́ша го́лово? — згукну́в коро́ль.


Ви ж утопитесь у болотяній калюжі.

Ви ж уто́питесь у боло́тяній калю́жі.


Герінгтон наддав ходу.

Герінгтон надда́в хо́ду.


Час нам на той світ виряжатись.

Час нам на той світ виряжа́тись.


Я впала на одно коліно, потім на обидва.

Я впа́ла на одно́ колі́но, по́тім на оби́два.


— Е, а може це кепський ґешефт?

— Е, а мо́же це ке́пський ґеше́фт?


— Він не може подарувати їй цю історію з Сарабандою.

— Він не мо́же подарува́ти їй цю істо́рію з Сараба́ндою.


Як же поглянув він отак на неї, то наче аж до серця досяг їй очима.

Як же погля́нув він ота́к на не́ї, то на́че аж до се́рця дося́г їй очи́ма.


— Іродова душа! — крикне йому Петро.

— Іродова душа́! — кри́кне йому Петро́.


Атос підвів очі й руки до неба.

Атос підві́в о́чі й ру́ки до не́ба.


Люди з непритомними очима шукали людину, що принесла такі катастрофічні звістки.

Лю́ди з неприто́мними очи́ма шука́ли люди́ну, що принесла́ такі́ катастрофі́чні звістки́.


А побачимось за кращих днів.

А поба́чимось за кра́щих днів.


Розступились і дали проїхати верховим і ридванові.

Розступи́лись і дали́ прої́хати верхови́м і ридванові.


— Не застрілиш! — шепнув Тоньо.

— Не застрі́лиш! — ше́пнув Тоньо.


Чи не так, пане Бонасьє?

Чи не так, па́не Бонасьє?


Йоська закликали до протоколу.

Йоська закли́кали до протоко́лу.


Вовкун схопився, мов ужалений.

Вовку́н схопи́вся, мов ужа́лений.


Гей, пане, пане!

Гей, па́не, па́не!


— Ну, як? — цікаво спитав кардинал.

— Ну, як? — ціка́во спита́в кардина́л.


Зараз же хорого віднесли до сусідньої кімнати.

За́раз же хо́рого віднесли́ до сусі́дньої кімна́ти.


— П'ятсот я вже дав вам.

— П'ятсо́т я вже дав вам.


— Не знать, що ти провадиш, свате! — дав йому одвіт Шрам.

— Не знать, що ти прова́диш, сва́те! — дав йому одві́т Шрам.


Ті, що стояли осторонь, називали ці гуртки Офіційною клікою.

Ті, що стоя́ли о́сторонь, назива́ли ці гуртки́ Офіці́йною клі́кою.


Міледі охопив жах, бо їй здалося, шо наказ негайно ж буде виконаний.

Міле́ді охопи́в жах, бо їй здало́ся, шо нака́з нега́йно ж бу́де ви́конаний.


— І гаряча була справа?

— І гаря́ча була́ спра́ва?


Я придивився йому, та не міг пізнати.

Я придиви́вся йому, та не міг пізна́ти.


Хіба ж вона не чудова жінка!

Хіба́ ж вона́ не чудо́ва жі́нка!


Грімо зараз же виконав розпорядження.

Грі́мо за́раз же ви́конав розпоря́дження.


Хан знову замішався і ховав од Марини свої очі, дивлячись на бік.

Хан зно́ву заміша́вся і хова́в од Мари́ни свої́ о́чі, ди́влячись на бік.


— Се ви, пане гетьмане, — каже Петро Сердюк, — на радах так уходились.

— Се ви, па́не ге́тьмане, — ка́же Петро́ Сердю́к, — на ра́дах так ухо́дились.


— І я так само, — додав Верц.

— І я так са́мо, — дода́в Верц.


Я з'їла тільки овочів і удала, що налила собі води з карафки.

Я з'ї́ла ті́льки о́вочів і удала, що налила́ собі́ во́ди з кара́фки.


Се ж з одного боку.

Се ж з одного́ бо́ку.


Фігура та похожала по уквітчаній терасі.

Фігу́ра та похожа́ла по укві́тчаній тера́сі.


Назавтра Д'Артаньян прийшов знову.

Наза́втра Д'Артаньян прийшо́в зно́ву.


У глибині садку стояла вбога халупа.

У глибині́ садку́ стоя́ла вбо́га халу́па.


— Це не мій секрет.

— Це не мій секре́т.


Барабаш прокинувся, а на нього вже був направлений гострий спис Джеджалія.

Бараба́ш проки́нувся, а на нього вже був напра́влений го́стрий спис Джеджалія.


Кидаючи міледі, Д'Артаньян відчував тільки гострий жаль, що примушений одходити.

Ки́даючи міле́ді, Д'Артаньян відчува́в ті́льки го́стрий жаль, що приму́шений одхо́дити.


— Ой, па́не!


Чом же ось я сам не піду з їм розправитись!

Чом же ось я сам не піду́ з їм розпра́витись!


Ґава слухав тих слів без тіні недовірливости.

Ґава слу́хав тих слів без ті́ні недовірливости.


— Такими речами! О, Д'Артаньяне!

— Таки́ми реча́ми! О, Д'Артаньяне!


Вовкун також обіцявся прийти.

Вовку́н та́ко́ж обіця́вся прийти́.


— А мій господар казав, що мене запакують на десять літ до криміналу.

— А мій госпо́дар каза́в, що мене́ запаку́ють на де́сять літ до криміна́лу.


Одкрию тобі, панотче, чого отеє я в Києві.

Одкрию тобі́, панотче, чого́ оте́є я в Ки́єві.


Чорт побирай! Варті ж вони такої уваги з вашого боку.

Чорт побира́й! Ва́рті ж вони́ тако́ї ува́ги з ва́шого бо́ку.


— Так от же стинно, що Іванець у Зінькові гуляє в князя.

— Так от же сти́нно, що Іване́ць у Зінько́ві гуля́є в кня́зя.


Вони зростали, ніби під материним доглядом, а властиво — як Бог дав.

Вони́ зроста́ли, ні́би під матери́ним до́глядом, а власти́во — як Бог дав.


А ви теж жертва зради?

А ви теж же́ртва зра́ди?


Захоплення подвоїлося, але сумнів залишився.

Захо́плення подво́їлося, але́ су́мнів зали́ши́вся.


— В мене,— каже,— одна дорога по всьому світу.

— В мене́,— ка́же,— одна́ доро́га по всьо́му сві́ту.


Їй відповідали, що годину тому Фелтон скочив на коня й поїхав.

Їй відповіда́ли, що годи́ну тому́ Фелтон ско́чив на коня́ й пої́хав.


Але коли ви кохаєте мене, як кажете, то невжеж ані трохи не боїтесь за мене?

Але́ коли́ ви коха́єте мене́, як ка́жете, то невже́ж ані́ тро́хи не боїте́сь за мене́?


Біля дверців карети стояв розкішно зодягнений верхівець.

Бі́ля две́рців каре́ти стоя́в розкі́шно зодя́гнений верхіве́ць.


Але він пройшов далі, ніж Атос.

Але́ він пройшо́в да́лі, ніж Атос.


Чоловіки кинулись їх рятувати.

Чоловіки́ ки́нулись їх рятува́ти.


Д'Артаньян хотів спочатку придивитися до обличчя грубіяна, що глузував з нього.

Д'Артаньян хоті́в споча́тку придиви́тися до обли́ччя грубія́на, що глузува́в з нього.


Вона посатаніла з люті.

Вона́ посатаніла з лю́ті.


Між ними шептом ішла інша розмова.

Між ними ше́птом ішла́ і́нша розмо́ва.


— Ваше помилування? — здивувався Рішельє.

— Ва́ше поми́лування? — здивува́вся Рішельє́.


— Познайомимося, Марія Карловна, це діло не довге.

— Познайо́мимося, Марі́я Ка́рловна, це ді́ло не до́вге.


Бачилось мені навіть, що бокував від мене.

Ба́чилось мені́ на́віть, що бокува́в від мене́.


— Її, пане, викрадено.

— Її, па́не, ви́крадено.


— Які інші інструкції? — спитала чарівна мандрівниця.

— Які́ і́нші інстру́кції? — спита́ла чарівна́ мандрі́вни́ця.


Якщо оце затягання справи подобалося йому, то й їй воно було до вподоби.

Якщо́ оце́ затяга́ння спра́ви подо́балося йому, то й їй воно́ було́ до вподо́би.


За нею виступав кат.

За не́ю виступа́в кат.


— Ну, скажи що? Чого тобі треба від мене?

— Ну, скажи́ що? Чого́ тобі́ тре́ба від мене́?


Удає він із себе паливоду, а постерігав і не раз я, куди прямує сей юрода.

Удає́ він із себе́ пали́воду, а постеріга́в і не раз я, куди́ пряму́є сей юрода.


— О, вона не боїться чоловіків! Та чи ж мало вона зазнала від них лиха.

— О, вона́ не бої́ться чоловікі́в! Та чи ж ма́ло вона́ зазна́ла від них ли́ха.


— А все таки, Іване, обміркуй — почала вона нерішуче.

— А все таки́, Іва́не, обмірку́й — почала́ вона́ нерішу́че.


— Говоріть, говоріть! — озвався я.

— Говорі́ть, говорі́ть! — озва́вся я.


Хто ще знає, що з ним сталося.

Хто ще зна́є, що з ним ста́лося.


Тоді становище обернулось у справжні злидні.

Тоді́ стано́вище оберну́лось у спра́вжні зли́дні.


Я сиджу біля нього.

Я сиджу́ бі́ля нього.


— Ось тут, — сказав він.

— Ось тут, — сказа́в він.


Тимчасом кардинал удався до підкидних листів.

Тимча́сом кардина́л уда́вся до підкидни́х листі́в.


Чин ляйтенанта збережіть для себе.

Чин ляйтенанта збережі́ть для себе́.


Потім покликали Плянше.

По́тім покли́кали Пля́нше.


Гей Стокард грубо вилаявся своєю рідною, односкладовою мовою.

Гей Стокард гру́бо ви́лаявся своє́ю рі́дною, односкладо́вою мо́вою.


У нього сльози на очах.

У нього сльо́зи на оча́х.


— Ну, це випадок! Цього більше не буде.

— Ну, це ви́падок! Цього́ бі́льше не бу́де.


— І не знаєш, де вона, що з нею?

— І не зна́єш, де вона́, що з не́ю?


Вона чекає на мене там далеко, у кращій країні.

Вона́ чека́є на мене́ там дале́ко, у кра́щій краї́ні.


— На кого ж саме маєте ви підозру?

— На кого ж са́ме ма́єте ви підо́зру?


— Я питаю вас, що сталося з цим шляхтичем?

— Я пита́ю вас, що ста́лося з цим шля́хтичем?


Лейбуньо надумався хвилю.

Лейбуньо наду́мався хви́лю.


Покинуті запряжки стикнулися з иншими, і сталася на льоду ціла метушня.

Поки́нуті запря́жки стикну́лися з иншими, і ста́лася на льоду́ ці́ла метушня́.


То був наказ про підвищення в чин ляйтенанта мушкетерів.

То був нака́з про підви́щення в чин ляйтена́нта мушкете́рів.


Він міркував собі, що кожна людина з природи своєї лінива.

Він міркува́в собі́, що ко́жна люди́на з приро́ди своє́ї ліни́ва.


Канцлер червонів і всміхався.

Ка́нцлер черво́нів і всміха́вся.


— Чого ж се ти одбивсь од свого товариства?

— Чого́ ж се ти одби́всь од свого́ товари́ства?


Увесь наступний день проминув у готуванні до від'їзду.

Уве́сь насту́пний день промину́в у готува́нні до від'ї́зду.


Він усміхнувся якимось силуваним сміхом.

Він усміхну́вся яки́мось силуваним смі́хом.


А так роблячи, бодай надію будемо мати, що не дарма робимо.

А так ро́блячи, бода́й наді́ю бу́демо ма́ти, що не дарма́ ро́бимо.


Тої ж хвилини прибіг переляканий лікар герцоґа.

То́ї ж хвили́ни прибі́г переля́каний лі́кар герцоґа.


Сопутники місіонерові були за свідків.

Сопу́тники місіоне́рові були́ за сві́дків.


У залі деякий час було чути замішання й сум'яття.

У за́лі де́який час було́ чу́ти заміша́ння й сум'яття́.


— Та люди кажуть.

— Та лю́ди ка́жуть.


І справді, винахід був дуже практичний і відтоді всі в криміналі так роблять.

І спра́вді, ви́нахід був ду́же практи́чний і відто́ді́ всі в криміна́лі так ро́блять.


— Хіба ви поранений? — спитав герцоґ.

— Хіба́ ви пора́нений? — спита́в герцоґ.


— Чорт побирай, — подумав ґасконець, — звірятись на неї, мабуть, ще зарано.

— Чорт побира́й, — поду́мав ґасконець, — звіря́тись на не́ї, ма́бу́ть, ще зара́но.


Портос та Араміс були вже на місці й грали вдвох.

Портос та Араміс були́ вже на мі́сці й гра́ли вдвох.


Дик кивнув головою.

Дик кивну́в голово́ю.


Атос тимчасом підійшов до Д'Артаньяна.

Атос тимча́сом підійшо́в до Д'Артаньяна.


Яке вам діло до цієї людини?

Яке́ вам ді́ло до ціє́ї люди́ни?


Міледі подивилась на нього й спинилася, вагаючись.

Міле́ді подиви́лась на нього й спини́лася, вага́ючись.


— Власною особою.

— Вла́сною осо́бою.


— І так, і не так, — відказав Мускетон.

— І так, і не так, — відказа́в Мускето́н.


А вона озирнулася раз, озирнулася другий раз і, очевидно, все пізнавала мене.

А вона́ озирну́лася раз, озирну́лася дру́гий раз і, очеви́дно, все пізнава́ла мене́.


Вони саме кінчали набивати рушниці, коли Грімо дав знак, що сніданок готовий.

Вони́ са́ме кінча́ли набива́ти рушни́ці, коли́ Грі́мо дав знак, що сніда́нок гото́вий.


— А ну, діти покажемо ляхам козацьку вдачу!

— А ну, ді́ти пока́жемо ля́хам коза́цьку вда́чу!


— Ні в своїх, ні в чужих?

— Ні в свої́х, ні в чужи́х?


Не таківський же був і Тарас, щоб угомонивсь одразу.

Не такі́вський же був і Тара́с, щоб угомони́всь одра́зу.


Ми ще молоді, нас кличе життя, що таке хороше.

Ми ще молоді́, нас кли́че життя́, що таке́ хоро́ше.


Він ледве зіп'явся на ноги й поглянув навколо себе.

Він ле́две зіп'я́вся на но́ги й погля́нув навко́ло себе́.


— Принаймні, він поїхав, поговоривши трішки з тою, на кого він чекав.

— Прина́ймні, він пої́хав, поговори́вши трі́шки з то́ю, на кого він чека́в.


Що ж ти одступаєш, наче од лихого зілля?

Що ж ти одступаєш, на́че од лихо́го зі́лля?


На ту пору священик казав казання, і в церкві було повно люду.

На ту по́ру священик каза́в каза́ння, і в це́ркві було́ по́вно лю́ду.


— Як, що таке? А повісимо вас.

— Як, що таке́? А пові́симо вас.


Ти летиш, летиш вниз, і все ще чуєш за собою погоню.

Ти лети́ш, лети́ш вниз, і все ще чу́єш за собо́ю пого́ню.


Я зразу полюбила її.

Я зра́зу полюби́ла її.


— Цікаво тільки, о якій годині був він у вас?

— Ціка́во ті́льки, о які́й годи́ні був він у вас?


— Майже ніколи.

— Ма́йже ні́коли.


А день все ж таки яснів, і ріполови співали.

А день все ж таки́ ясні́в, і ріполови співа́ли.


— Мерзенна тварюка! — прошептав Д'Артаньян.

— Мерзе́нна тварю́ка! — прошепта́в Д'Артаньян.


— Візьміть, любий Атосе, — сказав Д'Артаньян, — вона належить вам з права.

— Візьмі́ть, лю́бий Атосе, — сказа́в Д'Артаньян, — вона́ нале́жить вам з пра́ва.


Атос перескочив через огорожу в два чи три фути заввишки й підійшов до вікна.

Атос переско́чив че́рез огоро́жу в два чи три фу́ти завви́шки й підійшо́в до вікна́.


Приятелі весело перезирнулися.

При́ятелі ве́село перезирну́лися.


— Що ж про неї питати? Хіба сталося щось нове?

— Що ж про не́ї пита́ти? Хіба́ ста́лося щось нове́?


— Хто такий?

— Хто таки́й?


Він захопився служінням богові лише для того, щоб упасти.

Він захопи́вся служі́нням бо́гові лише́ для того́, щоб упа́сти.


І він взяв перо, вписав у наказ прізвище Д'Артаньяна й повернув йому.

І він взяв перо́, вписа́в у нака́з прі́звище Д'Артаньяна й поверну́в йому.


Та ми не затримуємо тебе, Мускетоне, іди виконуй накази свого пана.

Та ми не затри́муємо тебе́, Мускетоне, іди́ вико́нуй нака́зи свого́ па́на.


Легко без усякого зусилля, біла маса ринула за водою.

Ле́гко без уся́кого зуси́лля, бі́ла ма́са ри́нула за водо́ю.


Д'Артаньян побіг, випередив їх і зупинився.

Д'Артаньян побі́г, ви́передив їх і зупини́вся.


— Яке безумство так марно кохати!

— Яке́ безу́мство так ма́рно коха́ти!


Як ось чує й людську мову.

Як ось чу́є й лю́дську́ мо́ву.


— Тоді я прийшов не свого часу.

— Тоді́ я прийшо́в не свого́ ча́су.


— Бог відступається від того, хто сам себе зрікається, — зауважила міледі.

— Бог відступа́ється від того́, хто сам себе́ зріка́ється, — заува́жила міле́ді.


Він стояв рівно, нерухомо, як дитина, що відповідає з катихизиса.

Він стоя́в рі́вно, нерухо́мо, як дити́на, що відповіда́є з катихизиса.


— А, повернувшися, вона принесла цей коробочок назад?

— А, повернувшися, вона́ принесла́ цей коро́бочок наза́д?


Він не признався до мене і мене не чіпали.

Він не призна́вся до мене́ і мене́ не чіпа́ли.


Обняв Іванець Петра Сердюка за сі слова.

Обня́в Іване́ць Петра́ Сердюка́ за сі слова́.


По закінченні облоги я вступаю до манастиря лазаристів.

По закі́нченні обло́ги я вступа́ю до манастиря́ лазари́стів.


Недалеко треба було й шукати.

Недале́ко тре́ба було́ й шука́ти.


— Е ні, я на таке не пишуся.

— Е ні, я на таке́ не пишу́ся.


Перед товариством сором вволитись, а дома заляжу до завтрього.

Пе́ред товари́ством со́ром вво́литись, а до́ма заля́жу до завтрього.


Я тільки так, в позику її візьму.

Я ті́льки так, в по́зику її візьму́.


— Що таке? — захвилювалася міледі.

— Що таке́? — захвилюва́лася міле́ді.


Гадаю, що ви без заперечень підете за мною.

Гада́ю, що ви без запере́чень пі́дете за мно́ю.


Королева пополотніла і, злякано дивлячись на короля, не відповідала ні слова.

Короле́ва пополотні́ла і, зля́кано ди́влячись на короля́, не відповіда́ла ні сло́ва.


— Безсумнівно, — відповів Портос, пишаючись, що дістав комплімента.

— Безсумні́вно, — відпові́в Портос, пиша́ючись, що діста́в компліме́нта.


Тут її попросили сісти до столу, і за обідом вона опам'яталась.

Тут її попроси́ли сі́сти до сто́лу, і за обі́дом вона́ опам'ята́лась.


Але дивіться, не підведіть мене! — промовив він до Чарлі Сітки.

Але́ диві́ться, не підведі́ть мене́! — промо́вив він до Ча́рлі Сітки.


— Ви навіть не питаєте мене, чого я приїхала сюди на північ.

— Ви на́віть не пита́єте мене́, чого́ я приї́хала сюди́ на пі́вніч.


— Будьте обережні, Атосе, — порадив Араміс.

— Бу́дьте обере́жні, Атосе, — пора́див Араміс.


— Я добре знаю ваше кодло, — відповів перший.

— Я до́бре зна́ю ва́ше ко́дло, — відпові́в пе́рший.


Петро, старого Шрама син, скочив на землю і взяв од панотця коня.

Петро́, старо́го Шра́ма син, ско́чив на зе́млю і взяв од панотця́ коня́.


— У чому справа? — запитав я.

— У чому́ спра́ва? — запита́в я.


— Які коні? — спитав Атос.

— Які́ ко́ні? — спита́в Атос.


Я сиділа в готелі, коли до мене прибіг Зиґмунт.

Я сиді́ла в готе́лі, коли́ до мене́ прибі́г Зиґмунт.


— Чого тобі? — спитав Д'Артаньян.

— Чого́ тобі́? — спита́в Д'Артаньян.


— Ідіть, я вам наказую.

— Іді́ть, я вам нака́зую.


Було вже надвечір.

Було́ вже на́две́чір.


Герцоґ був з королем на ловах у Віндзорі.

Герцоґ був з короле́м на ло́вах у Ві́ндзорі.


— Справа не в цьому!

— Спра́ва не в цьому́!


Яке ніжне й запашне було повітря! Блакитне небо, заквітчане зорями.

Яке́ ні́жне й запашне́ було́ пові́тря! Блаки́тне не́бо, закві́тчане зо́рями.


Запрошували короля подивитися на страту на горло.

Запро́шували короля́ подиви́тися на стра́ту на го́рло.


Я так і завмерла зо страху.

Я так і завме́рла зо стра́ху́.


Хлопець, радий, що йому так пощастило, повернувся до двору коршми.

Хло́пець, ра́дий, що йому так пощасти́ло, поверну́вся до дво́ру коршми́.


Камердинер протекторальним тоном обіцяв у свій час доповісти про нього.

Камердинер протектора́льним то́ном обіця́в у свій час допові́сти́ про нього.


— Всемогущий Аллах, — надсилу промовляв він, — кличе мене до себе.

— Всемогу́щий Алла́х, — надси́лу промовля́в він, — кли́че мене́ до себе́.


А ось, здається, і один з них.

А ось, здає́ться, і оди́н з них.


Для тікачів це був жахливий момент.

Для тікачі́в це був жахли́вий моме́нт.


Аджеж і він бідолаха, що йому скажуть, те й мусить робити.

Аджеж і він бідола́ха, що йому ска́жуть, те й му́сить роби́ти.


Ти все сердився на мене.

Ти все се́рдився на мене́.


— Та від кого він вам прийшовся, Атосе?

— Та від кого він вам прийшо́вся, Атосе?


Ти знаєш, як болить моє серце за рідним краєм.

Ти зна́єш, як боли́ть моє́ се́рце за рі́дним́́ кра́єм.


Чимало було серед них і цинготних.

Чима́ло було́ се́ред них і цинго́тних.


— Нема? А як же тато господарство ведуть?

— Нема́? А як же та́то господа́рство веду́ть?


У нас зібралося аж три тисячі козаків.

У нас зібра́лося аж три ти́сячі козакі́в.


А гей, княгине! Давай лиш козакам вечеряти!

А гей, княги́не! Дава́й лиш козака́м вече́ряти!


— Володю! — сказала вона, зупиняючися в дверях.

— Воло́дю! — сказа́ла вона́, зупиня́ючися в две́рях.


— Та це ж ваше, мій друже, — відповів Д'Артаньян.

— Та це ж ва́ше, мій дру́же, — відпові́в Д'Артаньян.


— Для матері або й не для матері, а вам що до того? Скільки їх тут маєте?

— Для ма́тері або́ й не для ма́тері, а вам що до того́? Скі́льки їх тут ма́єте?


Там на хребті в неї ще болів шрам від видриних зубів.

Там на хребті́ в не́ї ще бо́лів шрам від ви́дриних зубі́в.


— Далебіг, дорогий Атосе, я волію не ризикувати більше.

— Далебі́г, дороги́й Атосе, я волі́ю не ризикува́ти бі́льше.


А далі неможливо було плисти, бо замерзла прісна вода.

А да́лі неможли́во було́ плисти́, бо заме́рзла прі́сна вода́.


— Ось лихо! — каже, обертаючи теє в жарт, Гвинтовка.

— Ось ли́хо! — ка́же, оберта́ючи те́є в жарт, Гвинтовка.


— Не можу сказати, бо й сам не знаю.

— Не мо́жу сказа́ти, бо й сам не зна́ю.


Ніжне, біле тіло як чистий алябастер заблищало на сонці.

Ні́жне, бі́ле ті́ло як чи́стий алябастер заблища́ло на со́нці.


— Так, пане — прошептав крамар, більше мертвий, ніж живий — До ваших послуг.

— Так, па́не — прошепта́в кра́мар, бі́льше ме́ртвий, ніж живи́й — До ва́ших по́слуг.


І з цими словами він поцілував її.

І з ци́ми слова́ми він поцілува́в її.


— Було коло дев'ятої.

— Було́ ко́ло дев'я́тої.


Я зняв рукавиці, закачав рукави і замахав руками в повітрі.

Я зняв рукави́ці, закача́в рукави́ і замаха́в рука́ми в пові́трі.


З вас був би добрий шинкар.

З вас був би до́брий шинка́р.


Звичайно робимо десять.

Звича́йно ро́бимо де́сять.


З пульсу ж він констатував, що випадок не серйозний.

З пу́льсу ж він констатува́в, що ви́падок не серйо́зний.


Розташуємося, розгосподарюємося і зараз спровадимо до себе таточка.

Розташу́ємося, розгосподарюємося і за́раз спрова́димо до себе́ та́точка.


Генрися вхопили на гарячім і арештували.

Генри́ся вхопи́ли на га́рячім́́ і арештува́ли.


Да, взявши Петра за руку, і потяг до світлиці.

Да, взя́вши Петра́ за ру́ку, і по́тяг до світли́ці.


А багато вам треба на коня?

А бага́то вам тре́ба на коня́?


Чоловіки їй у цьому не заважали.

Чоловіки́ їй у цьому́ не заважа́ли.


— Маєте рацію, — відповів Фелтон, глянувши на міледі й не зробивши крока до неї.

— Ма́єте ра́цію, — відпові́в Фелтон, гля́нувши на міле́ді й не зроби́вши кро́ка до не́ї.


Усміхаючись, жінка простягла до нього руки.

Усміха́ючись, жі́нка простягла́ до нього ру́ки.


Перебули тут коло години, щоб дати коням відсапатися.

Перебули́ тут ко́ло годи́ни, щоб да́ти ко́ням́ відсапа́тися.


— А коли саме?

— А коли́ са́ме?


Міледі пройняв холодний піт.

Міле́ді пройня́в холо́дний піт.


— У нас вам, Марія Карловна, добре буде.

— У нас вам, Марі́я Ка́рловна, до́бре бу́де.


— А чується біль?

— А чу́ється біль?


Хто перший прийде, буде багатющий.

Хто пе́рший при́йде, бу́де багатю́щий.


— Певно козаки з Чигирину.

— Пе́вно козаки́ з Чигирину́.


Тілько ж за тими купами люду мало що можна було й розгледіти.

Ті́лько ж за ти́ми ку́пами лю́ду ма́ло що мо́жна було́ й розгле́діти.


Томмі живо здійняв клумак з її плечей.

Томмі жи́во здійня́в клума́к з її плече́й.


Одної, темної, холодної листопадової ночі місто М.

Одної, те́мної, холо́дної листопа́дової но́чі мі́сто М.


Ці слова вразили малого коменарчика мов скрегіт ножем по склі.

Ці слова́ вра́зи́ли мало́го комена́рчика мов скре́гіт ноже́м по склі.


Урі Брем скористався з цього моменту.

Урі Брем скориста́вся з цього́ моме́нту.


— Го, го, багато дечого треба.

— Го, го, бага́то дечого тре́ба.


— Се вже, бгатику, справжня загадка.

— Се вже, бга́тику, спра́вжня за́гадка.


Жидок дає запорожцеві напитись горілки з барильця.

Жидо́к дає́ запоро́жцеві напи́тись горі́лки з бари́льця.


Мої руки дрижали.

Мої́ ру́ки дрижа́ли.


Один з них їхав попереду на відстані двох кінських тулубів.

Оди́н з них ї́хав попе́реду на ві́дстані двох кі́нських ту́лубів.


— Які інші інструкції? — спитала чарівна мандрівниця.

— Які́ і́нші інстру́кції? — спита́ла чарівна́ мандрі́вни́ця.


Я приймаю вашу пропозицію.

Я прийма́ю ва́шу пропози́цію.


— Спитай у Д'Артаньяна.

— Спита́й у Д'Артаньяна.


— Дивіться сюди!

— Диві́ться сюди́!


Тепер слідкуйте за мною уважно, а я вам поясню.

Тепе́р слідку́йте за мно́ю ува́жно, а я вам поясню́.


— Це мені? — спитав Д'Артаньян, схопивши записку.

— Це мені́? — спита́в Д'Артаньян, схопи́вши запи́ску.


Гетьман зліз з коня.

Ге́тьман зліз з коня́.


— Та, Боже ж мій, я ж не те й кажу, я ж розумію.

— Та, Бо́же ж мій, я ж не те й кажу́, я ж розумі́ю.


— Через півгодини ваш наказ буде виконаний.

— Че́рез півгодини ваш нака́з бу́де ви́конаний.


— Це, певно, якийсь вищий офіцер провадить нічний об'їзд, — висловив гадку Атос.

— Це, пе́вно, яки́йсь ви́щий офіце́р прова́дить нічни́й об'ї́зд, — ви́словив га́дку Атос.


— Яке ж там у вас лихо? — питає повагом Гвинтовка.

— Яке́ ж там у вас ли́хо? — пита́є пова́гом Гвинтовка.


— Ви, звичайно, не думаєте цього, серденько моє, — відмовив Д'Артаньян.

— Ви, звича́йно, не ду́маєте цього́, серде́нько моє́, — відмо́вив Д'Артаньян.


Юнак, сам дивуючись, відчував, як калатало йому серце.

Юна́к, сам диву́ючись, відчува́в, як калата́ло йому се́рце.


Ридання забило їй дух, і вона зомліла.

Рида́ння заби́ло їй дух, і вона́ зомлі́ла.


Давні рахунки замкнені, давні рани загоєні.

Да́вні раху́нки за́мкнені, да́вні ра́ни заго́єні.


— Думаєш, що так?

— Ду́маєш, що так?


Він ледве зіп'явся на ноги й поглянув навколо себе.

Він ле́две зіп'я́вся на но́ги й погля́нув навко́ло себе́.


Ми оба мусимо цього доконати!

Ми оба́ му́симо цього́ докона́ти!


— Я вже сіла.

— Я вже сі́ла.


— Ви розумієте, — промовив Портос.

— Ви розумі́єте, — промо́вив Портос.


І кинулись купою до столу.

І ки́нулись ку́пою до сто́лу.


— Дуже легко.

— Ду́же ле́гко.


— Що ви хочете сказати? Хіба ви чекаєте на якусь новину від нього?

— Що ви хо́чете сказа́ти? Хіба́ ви чека́єте на яку́сь новину́ від нього?


— Хвала Богу, і це добре на початок!

— Хвала́ Бо́гу, і це до́бре на поча́ток!


Приємно колисатися в такій надії, мов у гамаці.

Приє́мно колиса́тися в такі́й наді́ї, мов у гамаці́.


Вдаримо на ворогів ззаду і будемо продиратись до гетьмана на поміч.

Вда́римо на ворогі́в зза́ду і бу́демо продира́тись до ге́тьмана на по́міч.


— Господи! — сказав, дивуючись, Білозерець.

— Го́споди! — сказа́в, диву́ючись, Білозе́рець.


Се ж одні так бідовали, а другі давали таки добру одсіч харцизякам.

Се ж одні́ так бідовали, а дру́гі дава́ли таки́ до́бру одсіч харцизякам.


Грімо зараз же зняв мушкет і налагодився йти за своїм паном.

Грі́мо за́раз же зняв мушке́т і нала́годився йти за свої́м́́́ па́ном.


— Хто вас про це повідомив?

— Хто вас про це повідо́мив?


— Просимо, мілорде, ви — наш, — промовив він.

— Про́симо, мілорде, ви — наш, — промо́вив він.


А Йосько рад би був день удвоє продовжити.

А Йосько рад би був день удво́є продо́вжити.


— А то що хіба?

— А то що хіба́?


— Дайте поміркувати хвилину.

— Да́йте поміркува́ти хвили́ну.


То попи і ченці несли корогви благословляти військо на бій.

То попи́ і ченці́ несли́ корогви́ благословля́ти ві́йсько на бій.


Якщо ви не вживатимете застережних заходів, ви пропали.

Якщо́ ви не вжива́тимете застере́жних за́ходів, ви пропа́ли.


— А о якій годині вийшов він з вашого будинку?

— А о які́й годи́ні ви́йшов він з ва́шого буди́нку?


Первий запорожець був здоровенний козарлюга.

Пе́рвий запоро́жець був здорове́нний козарлюга.


Кардинал сперся ліктями на рукопис, щокою на руку й з хвилину дивився на юнака.

Кардина́л спе́рся лі́ктями на руко́пис, щоко́ю на ру́ку й з хвили́ну диви́вся на юнака́.


Коні так уже втомилися, що, можна було гадати, незабаром мусили стати зовсім.

Ко́ні так уже́ втоми́лися, що, мо́жна було́ гада́ти, незаба́ром му́сили ста́ти зо́всім.


Її перестріла ігуменя.

Її перестрі́ла ігу́меня.


Мушу, не видержу довше.

Му́шу, не ви́держу до́вше.


Тоді вона повільно підвела голову.

Тоді́ вона́ пові́льно підвела́ го́лову.


Що ж ворожка? Як ти думаєш?

Що ж воро́жка? Як ти ду́маєш?


— Проложено! А з чогось же то її взято.

— Проло́жено! А з чого́сь же то її взя́то.


І я беру твою руку і стискаю її.

І я беру́ твою́ ру́ку і стиска́ю її.


— От і спасибі! То лагодься в дорогу, позавтра їдемо.

— От і спаси́бі! То ла́годься в доро́гу, поза́втра ї́демо.


— Кирило Тур!

— Кири́ло Тур!


— Як тільки я крикну, то ти зараз же й біжи.

— Як ті́льки я кри́кну, то ти за́раз же й біжи́.


— Так, мені це відомо, — відповів салдат.

— Так, мені́ це відо́мо, — відпові́в салда́т.


— Я знала, що в тебе добре серце, мій царю! За те я тебе й люблю.

— Я зна́ла, що в тебе́ до́бре се́рце, мій царю́! За те я тебе́ й люблю́.


Кардинал немов посатанів з люті.

Кардина́л немо́в посатанів з лю́ті.


Дозволив гетьман позвати перед себе.

Дозво́лив ге́тьман позва́ти пе́ред себе́.


Портос плакав, Араміс рукою указував на небо, Атос перехристився.

Портос пла́кав, Араміс руко́ю ука́зував на не́бо, Атос перехристи́вся.


— Я, монсеньєр, з природи дуже лагідний.

— Я, монсеньє́р, з приро́ди ду́же ла́гідний.


— Ну, а далі? — спитав Фелтон.

— Ну, а да́лі? — спита́в Фелтон.


Хоч Цапковатий і приятель, а панові Андрієві хотілося б таки кращого зятя.

Хоч Цапковатий і при́ятель, а па́нові Андрі́єві хоті́лося б таки́ кра́щого зя́тя.


Ну, та на це ще мабуть буде досить часу.

Ну, та на це ще ма́бу́ть бу́де до́сить ча́су.


Здавалося, тільки Д'Артаньян був невдоволений.

Здава́лося, ті́льки Д'Артаньян був невдово́лений.


— Бернажу, до ваших послуг.

— Бернажу́, до ва́ших по́слуг.


Тоді мій брат поклав замість сили вжити хитрощів.

Тоді́ мій брат покла́в за́мість си́ли вжи́ти хи́трощів.


Люблю такі містерії, бо моє життя тепер не має ніяких.

Люблю́ такі́ місте́рії, бо моє́ життя́ тепе́р не ма́є нія́ких.


Він був не злий хлопець з природи, але бездонно зіпсутий.

Він був не злий хло́пець з приро́ди, але́ бездо́нно зіпсу́тий.


Широка ріка звужується, грізні пошарпані скелі стісняють її.

Широ́ка ріка́ зву́жується, грі́зні поша́рпані ске́лі стісня́ють її.


Знай наших! А добра, кажуть, людина з тії княгині.

Знай на́ших! А до́бра, ка́жуть, люди́на з тії княги́ні.


Отже, всі чотири приятелі були вкупі.

О́тже, всі чоти́ри при́ятелі були́ вку́пі.


Д'Артаньян визнав за краще останній спосіб і скинув собі розбишаку на плечі.

Д'Артаньян ви́знав за кра́ще оста́нній спо́сіб і ски́нув собі́ розбиша́ку на пле́чі.


Скоро вздрів сторож гетьманський знак, зараз і одчинив двері.

Ско́ро вздрів сторож ге́тьма́нський знак, за́раз і одчини́в две́рі.


— Ідіть, покличте лорда Вінтера, — порадив Фелтон.

— Іді́ть, покли́чте ло́рда Вінтера, — пора́див Фелтон.


Старий Сарабрин міг легко потішитися.

Стари́й Сарабри́н міг ле́гко поті́шитися.


— Я тобі покажу, як любить муж.

— Я тобі́ покажу́, як лю́бить муж.


— Жоден чоловік не сміє підвести очі на жінку хана.

— Жо́ден чолові́к не смі́є підвести́ о́чі на жі́нку ха́на.


— Я зрозумів це з язика, дуже неповоротного та з пульса, дуже частого.

— Я зрозумі́в це з язика́, ду́же неповоро́тного та з пу́льса, ду́же ча́стого.


Дуже звеселивсь тоді Брюховецький.

Ду́же звесели́всь тоді́ Брюхове́цький.


— Ні, мені добре, зовсім добре, — відповіла Оля, вдивляючися в чудову сцену.

— Ні, мені́ до́бре, зо́всім до́бре, — відповіла́ Оля, вдивляючися в чудо́ву сце́ну.


— А пощо треба? Так вам вона сподобалася?

— А пощо тре́ба? Так вам вона́ сподо́балася?


Про цю справу вона обережно поговорила з Сіткою Чарлі, що продав собак грекині.

Про цю спра́ву вона́ обере́жно поговори́ла з Сі́ткою Ча́рлі, що прода́в соба́к грекині.


Краще вже пустити собі кулю в лоба і відразу покласти всьому край.

Кра́ще вже пусти́ти собі́ ку́лю в ло́ба і відра́зу покла́сти всьо́му край.


Але сидячи за столом, при пиві, знов почув якесь невдоволення.

Але́ сидячи́ за столо́м, при пи́ві, знов почу́в яке́сь невдово́лення.


— На шаблях!

— На шабля́х!


Вона провадила з незнайомим дуже жваву розмову.

Вона́ прова́дила з незнайо́мим ду́же жва́ву розмо́ву.


Офіцер взяв зі столу вказані папери, подав їх і, низько вклонившися, вийшов.

Офіце́р взяв зі сто́лу вка́зані папе́ри, пода́в їх і, ни́зько вклонившися, ви́йшов.


Аж сумно йому стало.

Аж су́мно йому ста́ло.


— Життя не ласкаве з багатьох причин.

— Життя́ не ласка́ве з багатьо́х причи́н.


— Так, звичайно треба, — ствердила королева.

— Так, звича́йно тре́ба, — стве́рдила короле́ва.


Вона, не звернувши уваги на цей докір, промовляла далі.

Вона́, не зверну́вши ува́ги на цей до́кі́р, промовля́ла да́лі.


— Здається, не дочуваю.

— Здає́ться, не дочува́ю.


Відважний і завзятий, він не вперше важив своїм життям у таких пригодах.

Відва́жний і завзя́тий, він не впе́рше ва́жив свої́м́́́ життя́м у таки́х приго́дах.


— Як часом, Гаво.

— Як ча́сом, Га́во.


— Мій друг Араміс, що оце стоїть перед вами, здобув легкого вдара шпадою в руку.

— Мій друг Араміс, що оце́ стої́ть пе́ред вами, здобу́в легко́го вда́ра шпадо́ю в ру́ку.


Я знавець свого діла.

Я знаве́ць свого́ ді́ла.


Погонич лежав на санках, а собаки швидко бігли прямо до хатини.

Пого́нич лежа́в на са́нка́х, а соба́ки шви́дко бі́гли пря́мо до хати́ни.


Міледі кинулась до нього.

Міле́ді ки́нулась до нього.


— Хто тобі сказав?

— Хто тобі́ сказа́в?


— То й не поважай, не злякаєш.

— То й не поважа́й, не зляка́єш.


— Поясніть, бо я не розумію, що ви хочете сказати.

— Поясні́ть, бо я не розумі́ю, що ви хо́чете сказа́ти.


Шрам наздогнав свій поїзд коло високих воріт пана Гвинтовки.

Шрам наздогна́в свій по́їзд ко́ло висо́ких ворі́т па́на Гвинтовки.


— Що ж він таке?

— Що ж він таке́?


Що це таке? — спитав Портос.

Що це таке́? — спита́в Портос.


Дивіться, тут знову втручалася церква, завжди та церква.

Диві́ться, тут зно́ву втруча́лася це́рква, за́вжди́ та це́рква.