— Він думав, що то королева, — висловив гадку Д'Артаньян.

— Він ду́мав, що то короле́ва, — ви́словив га́дку Д'Артаньян.


— Ах, мілорде! Ви мало мене слухали й не так зрозуміли.

— Ах, мілорде! Ви ма́ло мене́ слу́хали й не так зрозумі́ли.


Скільки йому ще залишилось іти? Дві ночівлі? Десять? Сто? — він не знав.

Скі́льки йому ще зали́ши́лось іти́? Дві ночі́влі? Де́сять? Сто? — він не знав.


— Гей, чого тобі тут треба, волоцюго? Кого ти шукаєш?

— Гей, чого́ тобі́ тут тре́ба, волоцю́го? Кого ти шука́єш?


Марина зоблідла на виду.

Мари́на зоблідла на виду́.


Хоть стріляй, хоть рубай, лізуть наче скажені.

Хоть стріля́й, хоть руба́й, лі́зуть на́че скаже́ні.


— Боже мій любий! — благала вона.

— Бо́же мій лю́бий! — блага́ла вона́.


Ну, ідіть, ідіть, бога ради.

Ну, іді́ть, іді́ть, бо́га ра́ди.


— Чого ви від мене хочете?

— Чого́ ви від мене́ хо́чете?


— Білява? Чи не так?

— Біля́ва? Чи не так?


— Так там же наші, козаки!

— Так там же на́ші, козаки́!


Обличчя цієї молодої жінки було для міледі зовсім незнайоме.

Обли́ччя ціє́ї молодо́ї жі́нки було́ для міле́ді зо́всім незнайо́ме.


Коням ноги потре.

Ко́ням́ но́ги потре́.


— І я! — додав Араміс.

— І я! — дода́в Араміс.


— Чи не мали ви відкрити її панові Бонасьє? — з гіркістю спитав Д'Артаньян.

— Чи не ма́ли ви відкри́ти її па́нові Бонасьє́? — з гіркістю спита́в Д'Артаньян.


Люблю її, живу споминами про неї, і досить мені.

Люблю́ її, живу́ спо́минами про не́ї, і до́сить мені́.


То була людина акції.

То була́ люди́на а́кції.


— Так, у цьому готелі.

— Так, у цьо́му́ готе́лі.


— Ця небога подеколи заходить до свого дядька.

— Ця небо́га поде́коли захо́дить до свого́ дя́дька.


— Може мені там щось лихе заподіють? — злякано питала Марина.

— Мо́же мені́ там щось лихе́ заподі́ють? — зля́кано пита́ла Мари́на.


А в такім разі прощайся з душею! Понесе просто в вир.

А в такі́м ра́зі проща́йся з душе́ю! Понесе́ про́сто в вир.


— А ви то хто такі? — відповів Атос, обурений таким тоном.

— А ви то хто такі́? — відпові́в Атос, обу́рений таки́м то́ном.


— Чого ж ми гаємось? Утікаймо!

— Чого́ ж ми га́ємось? Утіка́ймо!


Він ніби бідкався серед ночі.

Він ні́би бі́дкався се́ред но́чі.


Гляне Черевань, аж їде Кирило Тур, за ним з десяток товариства верхи.

Гля́не Черева́нь, аж ї́де Кири́ло Тур, за ним з деся́ток товари́ства ве́рхи́.


Хитрюща жінка збагнула, що шкодить собі, виявляючи свій настрій.

Хитрюща жі́нка збагну́ла, що шко́дить собі́, виявля́ючи свій на́стрій.


— Ах, боже мій! Що з вами? Такий блідий!

— Ах, бо́же мій! Що з вами? Таки́й бліди́й!


Що я чув і слухав їх, то я вже — їхній спільник.

Що я чув і слу́хав їх, то я вже — ї́хній спі́льник.


— Ви мені ще дещо обіцяли.

— Ви мені́ ще де́що обіця́ли.


За це люблю тебе.

За це люблю́ тебе́.


— Ну, куди ж би ти потяг свої тенети? Кирило Тур засміявсь.

— Ну, куди́ ж би ти по́тяг свої́ тене́ти? Кири́ло Тур засмія́всь.


— Не забудьте взяти оленячу шинку й каструлю.

— Не забу́дьте взя́ти оле́нячу ши́нку й кастру́лю.


— Мовчіть, мовчіть! — благав герцоґ.

— Мовчі́ть, мовчі́ть! — блага́в герцоґ.


— Той шляхтич, учора.

— Той шля́хтич, учо́ра.


А вони вже й розпустили губи.

А вони́ вже й розпусти́ли гу́би.


— Не може бути! Це ж наші спільники!

— Не мо́же бу́ти! Це ж на́ші спі́льники!


Ай, як це сумно! Але що ж, вона цьому не винна.

Ай, як це су́мно! Але́ що ж, вона́ цьому́ не ви́нна.


Твої губи легенько тремтять.

Твої́ гу́би леге́нько тремтя́ть.


— Ні, не спитувалась, та її справа окрема.

— Ні, не спи́тувалась, та її спра́ва окре́ма.


— А, побачитись зо мною? — похмуро зауважив Вінтер.

— А, поба́читись зо мно́ю? — похму́ро заува́жив Вінтер.


І дійсно, за кілька хвилин пройшов нічний сторож.

І ді́йсно, за кі́лька хвили́н пройшо́в нічни́й сто́рож.


Не можу пригадати — чи від кинджала, чи від отрути.

Не мо́жу пригада́ти — чи від кинджа́ла, чи від отру́ти.


Я був примушений на деякий час відмовитися від сутани.

Я був приму́шений на де́який час відмо́витися від сута́ни.


Панський будинок був.

Па́нський буди́нок був.


Лежала вона зовсім мов недужа, а про неї ніхто й не спогадав.

Лежа́ла вона́ зо́всім мов неду́жа, а про не́ї ніхто́ й не спогада́в.


Роздивляючись на своїх товаришів, він спіткав надзвичайно виразний погляд Атоса.

Роздивля́ючись на свої́х това́ришів, він спітка́в надзвича́йно вира́зний по́гляд Атоса.


— А ви, видно, не голодуєте тут?

— А ви, ви́дно, не голоду́єте тут?


— З двох причин.

— З двох причи́н.


Коло воріт знявся страшенний шум.

Ко́ло ворі́т зня́вся страше́нний шум.


Д'Артаньян з розбитим серцем подався до порону.

Д'Артаньян з розби́тим се́рцем пода́вся до поро́ну.


— А я, — всміхаючися відповів Д'Артаньян, — їжджу на чому доведеться.

— А я, — всміха́ючися відпові́в Д'Артаньян, — ї́жджу на чому́ доведе́ться.


Чотири приятелі прислухалися.

Чоти́ри при́ятелі прислу́халися.


Нам не треба людей вашого роду.

Нам не тре́ба люде́й ва́шого ро́ду.


— Ти бачив свою ж?

— Ти ба́чив свою́ ж?


Він її пішле вперед лижвами, протоптувати дорогу собакам.

Він її пішле́ впере́д ли́жвами, прото́птувати доро́гу соба́кам.


— Чорт побирай! — буркнув той крізь зуби.

— Чорт побира́й! — бу́ркнув той крізь зу́би.


Тихі кроки в сальоні.

Ти́хі кро́ки в сальоні.


— Але ж у нас один тільки револьвер, — завважив він.

— Але́ ж у нас оди́н ті́льки револьве́р, — завва́жив він.


Цього ви не можете заперечувати.

Цього́ ви не мо́жете запере́чувати.


Але незабаром я впевнився, що він обдурював мене.

Але́ незаба́ром я впе́внився, що він обду́рював мене́.


— А де ж Сомко?

— А де ж Сомко́?


— Ні, Атосе, ні.

— Ні, Атосе, ні.


Я зразу визвірилася на нього, та це було йому байдуже.

Я зра́зу ви́звірилася на нього, та це було́ йому ба́йду́же.


Збори золотошукачів постановили, щоб він негайно забрався звідтіля.

Збо́ри золотошукачі́в постанови́ли, щоб він нега́йно забра́вся звідтіля́.


Ось дивіться, діти покрали ваші човни.

Ось диві́ться, ді́ти покра́ли ва́ші човни́.


— Що то за люди?

— Що то за лю́ди?


Ґава весь той час ходив іншими дорогами.

Ґава весь той час ходи́в і́ншими доро́гами.


— Вішай, вішай, проклятий, старий шинкарю!

— Ві́шай, ві́шай, про́кля́тий, стари́й шинкарю́!


Вона поглядала то на собаку, то на коханця.

Вона́ погляда́ла то на соба́ку, то на коха́нця.


— Вашому панові, — сказала вона.

— Ва́шому па́нові, — сказа́ла вона́.


Ось причина, з якої її тавровано.

Ось причи́на, з яко́ї її тавро́вано.


Фелтон випустив приглушене рикання.

Фелтон ви́пустив приглу́шене ри́кання.


Од кардинала ніщо не сховається.

Од кардина́ла ніщо́ не схова́ється.


— Ми вже приїхали.

— Ми вже приї́хали.


Хлопців тільки різками висікли.

Хло́пців ті́льки різка́ми ви́сікли.


Люди, що я їх прогнав геть, незабаром повернуться й приведуть підмогу.

Лю́ди, що я їх прогна́в геть, незаба́ром поверну́ться й приведу́ть підмо́гу.


Знати було, що де далі йому робилося все гірше.

Зна́ти було́, що де да́лі йому роби́лося все гі́рше.


— Рятуйте, поможіть!

— Ряту́йте, поможі́ть!


— Ходіть до обіду! — каже вона різко і щезає.

— Ході́ть до обі́ду! — ка́же вона́ рі́зко і щеза́є.


І він махнув рукою і звісив голову.

І він махну́в руко́ю і зві́сив го́лову.


Мабуть вона в тюрмі, а може, й умерла.

Ма́бу́ть вона́ в тюрмі́, а мо́же, й уме́рла.


Чи скажете ви мені прощай?

Чи ска́жете ви мені́ проща́й?


— Так, пане, — відповів англієць, уклонившися.

— Так, па́не, — відпові́в англі́єць, уклонившися.


Вона, всміхаючись, відповіла.

Вона́, всміха́ючись, відповіла́.


Ти падеш, а під тобою земля провалюється.

Ти паде́ш, а під тобо́ю земля́ прова́люється.


Баптист, очевидно, встиг угамувати своїх вояків.

Бапти́ст, очеви́дно, встиг угамува́ти свої́х воякі́в.


— Я привів тобі другого, — сказав Д'Артаньян.

— Я приві́в тобі́ дру́гого, — сказа́в Д'Артаньян.


— Чи побачимось ми перед вашою подорожжю?

— Чи поба́чимось ми пе́ред ва́шою по́дорожжю?


А як на твою думку, впізнав він тебе?

А як на твою́ ду́мку, впізна́в він тебе́?


Гоз застогнав, зробив зусилля, щоб випростатись і плюхнув на землю.

Гоз засто́гнав, зроби́в зуси́лля, щоб ви́простатись і плю́хнув на зе́млю.


— Але чому ж божевільний, коли він її кохав? — здивувався Д'Артаньян.

— Але́ чому́ ж божеві́льний, коли́ він її коха́в? — здивува́вся Д'Артаньян.


— Ну, що ж! Потішмось! — сказав Араміс, з кротким і байдужим видом.

— Ну, що ж! Поті́шмось! — сказа́в Араміс, з кро́тким і байду́жим ви́дом.


— Хмельницький? Чула про нього.

— Хмельни́цький? Чу́ла про нього.


— Там усе з запорожцями бенкетує.

— Там усе́ з запоро́жцями бенкету́є.


Здається, я помилявся.

Здає́ться, я помиля́вся.


Зітхнув старий, але що було діяти! Пішов.

Зітхну́в стари́й, але́ що було́ ді́яти! Пішо́в.


Та пораза що зробив Хамамбет, почала нагадувати про себе.

Та пораза що зроби́в Хамамбет, почала́ нага́дувати про себе́.


Любив пан Андрій і випити і в карти гуляти й не шкодував на це грошей.

Люби́в пан Андрі́й і ви́пити і в ка́рти гуля́ти й не шкодува́в на це грошей.


Боялася всіх у готелі і звичайно сиділа, замкнувшися.

Боя́лася всіх у готе́лі і звича́йно сиді́ла, замкнувшися.


І він пішов з льокаєм до начальника порту.

І він пішо́в з льока́єм до нача́льника по́рту.


Д'Артаньян тремтячою рукою кинув кості.

Д'Артаньян тремтя́чою руко́ю ки́нув ко́сті.


— І повторюю свою обіцянку.

— І повто́рюю свою́ обіця́нку.


Потім високий чоловік жестом запропонував мушкетерові ввійти.

По́тім висо́кий чолові́к же́стом запропонува́в мушкете́рові ввійти́.


Що було далі, не тямлю.

Що було́ да́лі, не тя́млю.


Льокаї мали вартувати.

Льокаї ма́ли вартува́ти.


— То інша річ.

— То і́нша річ.


Я інстинктовно зберіг збрую.

Я інстинктовно збері́г збру́ю.


— На п'ятсот.

— На п'ятсо́т.


— Та він мені продав, цілу шістку дістав, — толкувався Куна.

— Та він мені́ прода́в, ці́лу ші́стку діста́в, — толкува́вся Ку́на.


Майже цілком уже з'їв.

Ма́йже цілко́м уже́ з'їв.


— Пані Бонасьє? Правильно, — сказав Атос.

— Па́ні Бонасьє? Пра́вильно, — сказа́в Атос.


Дід знову закашлявся.

Дід зно́ву зака́шлявся.


Спершу думала небога, що се їй сниться, далі крикнула, да задармо.

Спе́ршу ду́мала небо́га, що се їй сни́ться, да́лі кри́кнула, да зада́рмо.


Вони йшли до тюрми.

Вони́ йшли до тюрми́.


— Тут чи поблизу.

— Тут чи поблизу́.


— Дуже просимо вашої милости, — говорив до мене, всміхаючися, рудий велетень.

— Ду́же про́симо ва́шої ми́лости, — говори́в до мене́, всміхаючися, руди́й ве́летень.


Сонце в просторі,.

Со́нце в про́сторі,.


— Куди ж тебе тягне серце? — спитав Петро.

— Куди́ ж тебе́ тя́гне се́рце? — спита́в Петро́.


— Усю до останнього слова.

— Усю́ до оста́ннього сло́ва.


— Хіба у вашому містечкові є порядне вино? — спитав Атос.

— Хіба́ у ва́шому містечко́ві є поря́дне вино́? — спита́в Атос.


Та минув тиждень, минув другий, ба місяць і два місяці інструкція не приходила.

Та мину́в ти́ждень, мину́в дру́гий, ба мі́сяць і два місяці́ інстру́кція не прихо́дила.


— Що за біда тобі склалась?

— Що за біда́ тобі́ скла́лась?


— Нехай так! Час добрий!

— Неха́й так! Час до́брий!


Два дні ніхто не знав, що з нею сталося, і все припинилося.

Два дні ніхто́ не знав, що з не́ю ста́лося, і все припини́лося.


А це було головне.

А це було́ головне́.


Ізогнувся як дуга,.

Ізогнувся як дуга́,.


Тої хвилини заржав кінь.

То́ї хвили́ни заржа́в кінь.


Розбий, розбий тугу.

Розби́й, розби́й ту́гу.


Д'Артаньян уже опритомнів.

Д'Артаньян уже́ оприто́мнів.


Тинялися геть усюди, — приручені вовки, та й годі.

Тиня́лися геть усю́ди, — приру́чені вовки́, та й го́ді.


Річка зупинилась, і вода, не знайшовши виходу, стала підійматися.

Рі́чка зупини́лась, і вода́, не знайшо́вши ви́ходу, ста́ла підійма́тися.


— Хіба в пана Портоса нема грошей?

— Хіба́ в па́на Портоса нема́ грошей?


А тимчасом ідіть за мною.

А тимча́сом іді́ть за мно́ю.


— Що він робив? — спитав мене ключник.

— Що він роби́в? — спита́в мене́ клю́чник.


Я швидко подався за ним.

Я шви́дко пода́вся за ним.


Портос удав ніби розгубився.

Портос уда́в ні́би розгуби́вся.


— Е, що там, дасть Бог, то й ліпші будуть.

— Е, що там, дасть Бог, то й лі́пші бу́дуть.


— Ми до ваших послуг, ваша еміненціє.

— Ми до ва́ших по́слуг, ва́ша еміненці́є.


У Відні ми стали рано.

У Ві́дні ми ста́ли ра́но.


— Ах! — разом скрикнула міледі й Рошфор.

— Ах! — ра́зом скри́кнула міле́ді й Рошфо́р.


Дарма, що раніш покликано ювілера, перший з'явився секретар.

Дарма́, що рані́ш покли́кано ювіле́ра, пе́рший з'яви́вся секрета́р.


Слово по слові сварка розжеврювалася, розмова робилася гострішою.

Сло́во по сло́ві сва́рка розже́врювалася, розмо́ва роби́лася гострі́шою.


— Туди, або кудись інде.

— Туди́, або́ куди́сь і́нде.


А проте й тут пішло досить легко.

А проте́ й тут пішло́ до́сить ле́гко.


Обнялись і обидва заплакали.

Обняли́сь і оби́два запла́кали.


То дуже глупа історія.

То ду́же глу́па істо́рія.


Ну, але тепер бувайте здорові.

Ну, але́ тепе́р бува́йте здоро́ві.


П'янствовати да баглаї бити, а не лицарювати!

П'янствовати да багла́ї би́ти, а не лицарюва́ти!


— Дуже можливо, пане, бо я ваш домовласник.

— Ду́же можли́во, па́не, бо я ваш домовла́сник.


Було бліде, з випеченими на щоках рум'янцями.

Було́ бліде́, з ви́печеними на щока́х рум'я́нцями.


Але швидко, як цього й сподівався матрос, трагедія перейшла у фарс.

Але́ шви́дко, як цього́ й сподіва́вся матро́с, траге́дія перейшла́ у фарс.


Я певний того.

Я пе́вний того́.


Грімо з кошом вів перед.

Грі́мо з кошо́м вів пе́ред.


Чого він хоче від нас? І як він сміє говорити з тобою так, як зі своїм слугою?

Чого́ він хо́че від нас? І як він смі́є говори́ти з тобо́ю так, як зі свої́м́́́ слуго́ю?


І по цих словах кинув торбинку із золотом в річку.

І по цих слова́х ки́нув торби́нку із зо́лотом в рі́чку.


Навіть неузброєні селяни дають ляхам одсіч.

На́віть неузбро́єні селя́ни даю́ть ляха́м одсіч.


— Ну, а далі, далі що?

— Ну, а да́лі, да́лі що?


— Молоде, перемогло.

— Молоде́, перемогло́.


— Я кажу про негідника Д'Артаньяна.

— Я кажу́ про негі́дника Д'Артаньяна.


Я ж — тільки танцюристка.

Я ж — ті́льки танцюри́стка.


— Уперше чую це ім'я!

— Упе́рше чу́ю це ім'я́!


Два дні гостювали.

Два дні гостюва́ли.


— І як же ти можеш хоч би й про око дружити з такими людьми?

— І як же ти мо́жеш хоч би й про о́ко дружи́ти з таки́ми людьми́?


— А, так ось воно що! — здивувався Д'Артаньян.

— А, так ось воно́ що! — здивува́вся Д'Артаньян.


Отже чуєш? Розумієш? На, поцілуй мене і йди тепер і роби, як знаєш.

О́тже чу́єш? Розумі́єш? На, поцілу́й мене́ і йди тепе́р і роби́, як зна́єш.


І то було зрозуміло, бо він мешкав тут же.

І то було́ зрозумі́ло, бо він ме́шкав тут же.


— Троє? Чудово.

— Тро́є? Чудо́во.


Богун, і з ним багато козаків, не хотіли приставати на такі умови.

Богу́н, і з ним бага́то козакі́в, не хоті́ли пристава́ти на такі́ умо́ви.


Прокинувшися, щука вже не тямила того, що їй снилося.

Прокинувшися, щу́ка вже не тя́мила того́, що їй сни́лося.


— Пів на восьму.

— Пів на во́сьму.


Бонасьє стояв на порозі й глузливо зиркнув на Д'Артаньяна.

Бонасьє стоя́в на поро́зі й глузли́во зи́ркнув на Д'Артаньяна.


Військо козацьке спинилося.

Ві́йсько коза́цьке спини́лося.


— Ви, кажуть, брат цієї дами, можливо, але на щастя, не мій.

— Ви, ка́жуть, брат ціє́ї да́ми, можли́во, але́ на ща́стя, не мій.


Гаві тільки того й треба було.

Гаві ті́льки того́ й тре́ба було́.


— Які ти й женеш назад, — додав Д'Артаньян.

— Які́ ти й жене́ш наза́д, — дода́в Д'Артаньян.


— Кладки не є.

— Кла́дки не є.


— Постривай, брате, і я поїду.

— Пострива́й, бра́те, і я пої́ду.


Червоний Баптист все ж таки чекав остаточного вирішення.

Черво́ний Бапти́ст все ж таки́ чека́в остато́чного ви́рішення.


— Так і Гвинтовка там?

— Так і Гвинтовка там?


— Авжеж сподобалася.

— Авже́ж сподо́балася.


— Тебе обнімають і цілують за вечерею, а ти умишляєш ізраду.

— Тебе́ обніма́ють і цілу́ють за вече́рею, а ти умишля́єш ізра́ду.


Засідланий кінь стояв прив'язаний до віконниці.

Засі́дланий кінь стоя́в прив'я́заний до віко́нниці.


— Одведіть заарештованого, — звелів комісар двом поліцаям.

— Одведі́ть заарешто́ваного, — звелі́в коміса́р двом поліца́ям.


— Я вас ображаю?! — повторив лорд Вінтер із зневагою в тоні.

— Я вас обража́ю?! — повтори́в лорд Вінтер із знева́гою в то́ні.


Індійці теж мовчали.

Інді́йці теж мовча́ли.


Пакуночки свої, що вам потрібно, звольте забрати.

Пакуночки свої́, що вам потрі́бно, зво́льте забра́ти.


— І я теж, — підтвердив Араміс.

— І я теж, — підтве́рдив Араміс.


Ховаючись за бруствер, вони підійшли до бастіону на сто кроків.

Хова́ючись за бру́ствер, вони́ підійшли́ до бастіо́ну на сто кро́ків.


Чорт побирай! Париж не забрукований батистом.

Чорт побира́й! Пари́ж не забруко́ваний бати́стом.


Він пролив кров, а тому і всіх їх теж посіла гаряча жадоба крови.

Він проли́в кров, а тому́ і всіх їх теж посі́ла гаря́ча жадо́ба кро́ви.


— Я? — відповів Араміс своїм найприємнішим, ніжним голосом.

— Я? — відпові́в Араміс свої́м́́́ найприє́мнішим, ні́жним го́лосом.


— Одну хвилину.

— Одну́ хвили́ну.


— Візьміть цю грамоту.

— Візьмі́ть цю гра́моту.


— Так, так, хай ідуть зараз же! У мене нема часу.

— Так, так, хай іду́ть за́раз же! У мене́ нема́ ча́су.


— А дача його?

— А да́ча йо́го?


— Я вгадала це! — сказала Марина.

— Я вгада́ла це! — сказа́ла Мари́на.


Тільки Атос од часу до часу підводив голову.

Ті́льки Атос од ча́су до ча́су підво́див го́лову.


Б'юкенгем був їхній месія.

Б'юкенгем був ї́хній месі́я.


Та ось — в Армантьєрі.

Та ось — в Армантьє́рі.


Мене взяв капітан.

Ме́не взяв капіта́н.


— Хоч де б ви не були, пане, поблизу чи далеко, я завжди вас кохатиму.

— Хоч де б ви не були́, па́не, поблизу́ чи дале́ко, я за́вжди́ вас коха́тиму.


Гей, Мускетоне, стільців та нехай подвоють число пляшок.

Гей, Мускетоне, стільці́в та неха́й подво́ють число́ пляшо́к.


— Доречі, у вас, напевно, є один чи два приятелі?

— Доречі, у вас, напе́вно, є оди́н чи два при́ятелі?


— Мабуть перед сльозами.

— Ма́бу́ть пе́ред сльоза́ми.


Не я покинула тебе, а ти не зумів удержати мене.

Не я поки́нула тебе́, а ти не зумі́в уде́ржати мене́.


— Так чого ж гаятись? — каже Шрам.

— Так чого́ ж га́ятись? — ка́же Шрам.


— Чи не мали ви відкрити її панові Бонасьє? — з гіркістю спитав Д'Артаньян.

— Чи не ма́ли ви відкри́ти її па́нові Бонасьє́? — з гіркістю спита́в Д'Артаньян.


— Відомо вам за що?

— Відо́мо вам за що?


— Ви чуєте? — спитала вона.

— Ви чу́єте? — спита́ла вона́.


— А кого ж це принесуть у жертву.

— А кого ж це принесу́ть у же́ртву.


— Та що, куме, коло нього панькаєш? — сказав хтось ізбоку товстим голосом.

— Та що, ку́ме, ко́ло нього па́нькаєш? — сказа́в хтось ізбо́ку товсти́м го́лосом.


— Що це ви робите? — спитала здивована міледі.

— Що це ви ро́бите? — спита́ла здиво́вана міле́ді.


— Так, — відповів Атос, — він нагадує мені один родинний коштовний самоцвіт.

— Так, — відпові́в Атос, — він нага́дує мені́ оди́н роди́нний кошто́вний самоцві́т.


Я хочу все це залишити й виїхати, і це я мушу зробити негайно.

Я хо́чу все це зали́ши́ти й ви́їхати, і це я му́шу зроби́ти нега́йно.


— То була жінка, зовсім неподібна до Моллі.

— То була́ жі́нка, зо́всім неподі́бна до Моллі.


Це був справжній план нападу на кардинала.

Це був спра́вжній план на́паду на кардина́ла.


Думали вони мене спокусити.

Ду́мали вони́ мене́ спокуси́ти.


— Вас обвинувачують у державній зраді, — промовив поволі кардинал.

— Вас обвинува́чують у держа́вній зра́ді, — промо́вив пово́лі кардина́л.


Але Івасів страх перед обзоленням був даремний.

Але́ Івасів страх пе́ред обзо́ленням був даре́мний.


— Ти добрий козак.

— Ти до́брий коза́к.


Бо у мене грошей ніт,.

Бо у мене́ грошей ніт,.


Коло десятої почали вулиці пустіти.

Ко́ло деся́тої почали́ ву́лиці пусті́ти.


— Сідлай тепер решту коней і рушаймо.

— Сідлай тепе́р ре́шту ко́ней і руша́ймо.


— З вашою еміненцією? — бурмотів Бонасьє, поводячи навколо блудними очима.

— З ва́шою еміне́нцією? — бурмотів Бонасьє, пово́дячи навко́ло блу́дними очи́ма.


— Дайте мені сокиру!

— Да́йте мені́ соки́ру!


Незабаром Патрік почув голос свого пана, що кликав сокола.

Незаба́ром Патрік почу́в го́лос свого́ па́на, що кли́кав со́кола.


Д'Артаньян повернувся до будинку.

Д'Артаньян поверну́вся до буди́нку.


Секунда, друга, третя, а кожна довга як вічність, а страшна як пекло.

Секу́нда, дру́га, тре́тя, а ко́жна до́вга як ві́чність, а страшна́ як пе́кло.


— Пані Д'Егійон?

— Па́ні Д'Егійон?


Знов почав походжати мовчки.

Знов поча́в походжа́ти мо́вчки.


— Годі вам жартувати, мій люб'язний, — сказав він.

— Го́ді вам жартува́ти, мій люб'я́зний, — сказа́в він.


— Чорт з тобою, дамо.

— Чорт з тобо́ю, дамо́.


Ви кажете, ми виряжаємось?

Ви ка́жете, ми виряжаємось?


Маю тепер клопіт воловодитися з ним поза очами.

Ма́ю тепе́р кло́піт волово́дитися з ним по́за оча́ми.


— А, ти вбив мене, зраднику!

— А, ти вбив мене́, зра́днику!


А з другого крила сомківці теж заворушились.

А з дру́гого крила́ сомкі́вці теж заворуши́лись.


— Як хочете, пані Бонасьє, — сказав колишній крамар.

— Як хо́чете, па́ні Бонасьє, — сказа́в коли́шній кра́мар.


Та гов! Щось хлюпнулося в воді.

Та гов! Щось хлю́пнулося в воді́.


Петро почав козацький грець.

Петро́ поча́в коза́цький грець.


— Не всякого чоловіка, Опанасе, — додав я.

— Не вся́кого чолові́ка, Опана́се, — дода́в я.


— Та от, бач, полюбив молодець дівчину, ну і дівчина не од того.

— Та от, бач, полюби́в молоде́ць ді́вчи́ну, ну і ді́вчи́на не од того́.


А з боків усе нові.

А з бокі́в усе́ нові́.


— Її брат? — повторив Атос.

— Її брат? — повтори́в Атос.


Цього разу біля дверей стояв Принс.

Цього́ ра́зу бі́ля двере́й стоя́в Принс.


— Гічкок, ми поділимось чесно з вами.

— Гічкок, ми поділимо́сь че́сно з вами.


Було то в зимі, то й я мав час вільний.

Було́ то в зимі́, то й я мав час ві́льний.


Та ось і моя хата.

Та ось і моя́ ха́та.


На воді гойдалася якась чорна крапка.

На воді́ гойдалася яка́сь чо́рна кра́пка.


Цілий карний суд був немов мертвий.

Ці́лий ка́рний суд був немо́в ме́ртвий.


Хочуть Україну з під ляхів визволяти.

Хо́чуть Украї́ну з під ля́хів визволя́ти.


Сіли за вечерю, аж ось ізнов іде Кирило Тур, тілько вже без побратима.

Сі́ли за вече́рю, аж ось ізнов іде́ Кири́ло Тур, ті́лько вже без побрати́ма.


Треба підживитись, а тимчасом пошлю по поштового коня.

Тре́ба підживи́тись, а тимча́сом пошлю́ по пошто́вого коня́.


Я поміг їй злізти з воза.

Я помі́г їй злі́зти з во́за.


Її коханець уперто дививсь на неї.

Її коха́нець упе́рто диви́всь на не́ї.


— Тут чи поблизу.

— Тут чи поблизу́.


— Так, благодать зійшла на вас, як допіру казав той пан.

— Так, благода́ть зійшла́ на вас, як допі́ру каза́в той пан.


— Йо? Щоб то оце запорожець та почав до жінок липнути?

— Йо? Щоб то оце́ запоро́жець та поча́в до жіно́к ли́пнути?


Я соромив їх безжалісливо.

Я соро́мив їх безжа́лісливо.


— А хіба ми про це не будемо знати?

— А хіба́ ми про це не бу́демо зна́ти?


Фелтон узяв ніж та, згідно з умовою, поклав на стіл.

Фелтон узя́в ніж та, згі́дно з умо́вою, покла́в на стіл.


І обома руками він прихилив мою голову до свойого лиця.

І обома́ рука́ми він прихили́в мою́ го́лову до свойо́го лиця́.


— О, краще смерть, ніж ганьба.

— О, кра́ще смерть, ніж ганьба́.


З дуже доброго дому.

З ду́же до́брого до́му.


Але він кинув цю думку.

Але́ він ки́нув цю ду́мку.


На знак кардинала офіцер ретирувався.

На знак кардина́ла офіце́р ретирува́вся.


Ти знаєш, як болить моє серце за рідним краєм.

Ти зна́єш, як боли́ть моє́ се́рце за рі́дним́́ кра́єм.


Тільки по голосі було чути, що навсправжки не було йому байдуже те, що сталося.

Ті́льки по го́лосі було́ чу́ти, що навспра́вжки не було́ йому ба́йду́же те, що ста́лося.


Другий, що залишився цілий та непошкоджений, прямував далі до табору.

Дру́гий, що зали́ши́вся ці́лий та непошко́джений, прямува́в да́лі до та́бору.


Д'Артаньян присунув свого стільця до міледі.

Д'Артаньян прису́нув свого́ стільця́ до міле́ді.


Особливо страшно було Івасеві дивитися на це все.

Особли́во стра́шно було́ Іва́севі диви́тися на це все.


— А все ж таки, — напосідав Фелтон, — я хочу знати.

— А все ж таки́, — напосіда́в Фелтон, — я хо́чу зна́ти.


Побачиш сам, що в нас за гість тепер у Хмарищі.

Поба́чиш сам, що в нас за гість тепе́р у Хма́рищі.


— Дак ми з тобою сусіде,— сказав запорожець.

— Дак ми з тобо́ю сусі́де,— сказа́в запоро́жець.


Цей пан — чесна людина.

Цей пан — че́сна люди́на.


Тому дуже нудилася тим життям, яке їй дісталося дома.

Тому́ ду́же ну́ди́лася тим життя́м, яке́ їй діста́лося до́ма.


— Смертю! — засміявшись, каже Кирило Тур.

— Сме́ртю! — засмія́вшись, ка́же Кири́ло Тур.


Щось гостре заблищало йому в очах.

Щось го́стре заблища́ло йому в оча́х.


Я покличу вас зараз же.

Я покли́чу вас за́раз же.


Ця жінка — шпигун кардиналів.

Ця жі́нка — шпигу́н кардина́лів.


Д'Артаньян розказав усе.

Д'Артаньян розказа́в усе́.


Але крижані гори меншали, дорога кращала.

Але́ крижані́ го́ри ме́ншали, доро́га кра́щала.


— Знаєш, що я тобі скажу?

— Зна́єш, що я тобі́ скажу́?


— Так не для баб же создав господь козака.

— Так не для баб же созда́в госпо́дь козака́.


— Довго ніхто не признавався, ледво найшов.

— До́вго ніхто́ не признава́вся, ледво найшо́в.


Як хочете, розумійте.

Як хо́чете, розумі́йте.


— Чесно й одверто? — повторила міледі з невимовно хитрим виразом.

— Че́сно й одве́рто? — повтори́ла міле́ді з невимо́вно хи́трим ви́разом.


А признайтеся, за кого ви прийняли мене, побачивши вперше?

А призна́йтеся, за кого ви прийняли́ мене́, поба́чивши впе́рше?


— Нехай! Я однаково компрометую й себе.

— Неха́й! Я одна́ково компромету́ю й себе́.


Тоді вона відкрила свої очі, повні муки й страждання.

Тоді́ вона́ відкри́ла свої́ о́чі, по́вні му́ки й стражда́ння.


Їм байдуже було, в який спосіб її взяти.

Їм ба́йду́же було́, в яки́й спо́сіб її взя́ти.


Яж весь вік оттут.

Яж весь вік отту́т.


Ряма піддалася, шибки розбилися.

Ря́ма піддала́ся, шибки́ розби́лися.


— Лише на одну хвилину! Боже мій, боже мій, яке нещастя!

— Лише́ на одну́ хвили́ну! Бо́же мій, бо́же мій, яке́ неща́стя!


Служба теж відбирала в них багато дорогоцінного часу, що спливав непомітно.

Слу́жба теж відбира́ла в них бага́то дорогоці́нного ча́су, що сплива́в непомі́тно.


Правдивого чуття в тім нема, от що.

Правди́вого чуття́ в тім нема́, от що.


— Ти схотіла, щоб мені одрубали голову?

— Ти схоті́ла, щоб мені́ одруба́ли го́лову?


Купували у нього, але мало.

Купува́ли у нього, але́ ма́ло.


Жінка слухняно чинила волю свого білого господаря.

Жі́нка слухня́но чини́ла во́лю свого́ бі́лого госпо́даря.


Він витрусив останні пилинки з мішка, і знов одна шалька спустилася до долу.

Він ви́трусив оста́нні пили́нки з мішка́, і знов одна́ ша́лька спусти́лася до до́лу.


Зараз старий і вгамовавсь.

За́раз стари́й і вгамова́всь.


Д'Артаньян побіг слідом за нею й невдовзі наздогнав її.

Д'Артаньян побі́г слі́дом́ за не́ю й невдо́взі наздогна́в її.


Ми не такі погані, як ти думаєш.

Ми не такі́ пога́ні, як ти ду́маєш.


Але це не полк, а ціла армія.

Але́ це не полк, а ці́ла а́рмія.


— Це буде кінь на зміну, — сказав Атос.

— Це бу́де кінь на змі́ну, — сказа́в Атос.


— Хто ви такий і що я вам таке? — промовив він.

— Хто ви таки́й і що я вам таке́? — промо́вив він.


Але Богун був не з тих людей, що спиняються перед перепонами.

Але́ Богу́н був не з тих люде́й, що спиня́ються пе́ред перепо́нами.


Крамар скорився й ступив у кімнату, де, здавалося, на нього вже чекали.

Кра́ма́р скори́вся й ступи́в у кімна́ту, де, здава́лося, на нього вже чека́ли.


Та, як звичайно, більше час переводить.

Та, як звича́йно, бі́льше час перево́дить.


— Е, що мені.

— Е, що мені́.


— Ось я вам дам краще діло до розмови.

— Ось я вам дам кра́ще ді́ло до розмо́ви.


— Добре, — сказав, — піду з вами.

— До́бре, — сказа́в, — піду́ з вами.


— Куди ж отсе?

— Куди́ ж отсе?


Ми ж ізмалечку, брате, навчені закону божого.

Ми ж ізма́лечку, бра́те, на́вчені зако́ну бо́жого.


Для жінки судового то було вже занадто.

Для жі́нки судово́го то було́ вже зана́дто.


— Мерзотник! — скрикнула міледі.

— Мерзо́тник! — скри́кнула міле́ді.


Та Гава рад був і тому.

Та Га́ва рад був і тому́.


— Та це ж безчесне насильство, чи знаєте ви, пане?

— Та це ж безче́сне наси́льство, чи зна́єте ви, па́не?


Він з острахом утупив очі в двері, через які мав пройти король.

Він з о́страхом утупи́в о́чі в две́рі, че́рез які́ мав пройти́ коро́ль.


— До Лондону! — згукнув Портос.

— До Ло́ндону! — згукну́в Портос.


— Чого ж ви боїтеся?

— Чого́ ж ви боїте́ся?


Плянше їхав позад свого пана кроків на десять.

Пля́нше ї́хав поза́д свого́ па́на кро́ків на де́сять.


Сані перекинулись, Герінгтон стрімголов полетів у сніг.

Са́ні переки́нулись, Герінгтон стрі́мголо́в полеті́в у сніг.


— Чи вже б то?

— Чи вже б то?


Був це правдивий арештанський літопис.

Був це правди́вий арешта́нський літо́пис.


— Біленьке й м'якеньке личенько, як у дитини!

— Біле́ньке й м'яке́ньке личенько, як у дити́ни!


— То нехай увійде, — жваво відказав Рішельє.

— То неха́й уві́йде, — жва́во відказа́в Рішельє́.


Сусідні селяни раків не їли, то й плодились вони собі спокійно.

Сусі́дні селя́ни ра́ків не ї́ли, то й плоди́лись вони́ собі́ спокі́йно.


Я намагалась закричати.

Я намага́лась закрича́ти.


Попереджаю, що я буду оборонятись, хоч би й проти вас.

Попереджа́ю, що я бу́ду обороня́тись, хоч би й про́ти вас.


— Ге! Що ваше сало та пшоно! — каже третій волоцюга.

— Ге! Що ва́ше са́ло та пшоно́! — ка́же тре́тій волоцю́га.


Тихо й на просторому дворищі в пана Івана Гречки.

Ти́хо й на просто́рому дво́рищі в па́на Іва́на Гре́чки.


— На все Божа воля.

— На все Бо́жа во́ля.


Герцоґ Орлеанський та інші вельможі теж були в мисливських костюмах.

Герцоґ Орлеа́нський та і́нші вельмо́жі теж були́ в мисли́вських костю́мах.


Усі ці сумніви викликали в ньому велике бажання дійти правди.

Усі́ ці су́мніви ви́кликали в ньому вели́ке бажа́ння дійти́ пра́вди.


— Отже, ви бачите, що ми скоро зблизимось і зробимось навіть подруги.

— О́тже, ви ба́чите, що ми ско́ро збли́зимось і зро́бимось на́віть по́други.


Д'Артаньян відважно ввійшов у головні двері.

Д'Артаньян відва́жно ввійшо́в у головні́ две́рі.


Король скинув оком на кардинала.

Коро́ль ски́нув о́ком на кардина́ла.


— Скажіть, скажіть же, — повторювала міледі, — звідки ви його знаєте?

— Скажі́ть, скажі́ть же, — повто́рювала міле́ді, — зві́дки ви йо́го зна́єте?


— Кого ви розумієте під низькою людиною? — спитав Фелтон.

— Кого ви розумі́єте під низько́ю люди́ною? — спита́в Фелтон.


Я піду ще раз огляну кімнату цієї жінки.

Я піду́ ще раз огля́ну кімна́ту ціє́ї жі́нки.


— Вона упевнена в тім.

— Вона́ упе́внена в тім.


— Де ж саме?

— Де ж са́ме?


— Так, як чорт із попом.

— Так, як чорт із попо́м.


Об'їжджали ж ви навколо рогу Горн.

Об'їжджа́ли ж ви навко́ло ро́гу Горн.


Печеного леду не слід бажати.

Пе́че́ного ле́ду не слід бажа́ти.


— А ти, Грімо, розумієш? — спитав Араміс.

— А ти, Грі́мо, розумі́єш? — спита́в Араміс.


Не один тут такий, а ще має Бога в серці.

Не оди́н тут таки́й, а ще ма́є Бо́га в се́рці.


Повітря провінції, здається мені, для нас тепер корисніше, ніж паризьке.

Пові́тря прові́нції, здає́ться мені́, для нас тепе́р кори́сніше, ніж пари́зьке.


— Ні, мадам, присягаюся честю салдата, присягаюся вірою християнина.

— Ні, мада́м, присяга́юся че́стю салда́та, присяга́юся ві́рою христия́ни́на.


— Беріть із собою все потрібне для двохтижневої подорожі та йдіть за мною.

— Бері́ть із собо́ю все потрі́бне для двохтижневої по́дорожі та йдіть за мно́ю.


— Що тобі сталося, що? — допитував Тоньо.

— Що тобі́ ста́лося, що? — допи́тував Тоньо.


— Сам бачиш, що ніхто.

— Сам ба́чиш, що ніхто́.


Тільки Портос мовчав.

Ті́льки Портос мовча́в.


Козацька доля в бога на колінах.

Коза́цька до́ля в бо́га на колі́нах.


— Щоб нашим ворогам було тяжко, як добре мовляє мій сват! — каже Шрам.

— Щоб на́шим ворога́м було́ тя́жко, як до́бре мовля́є мій сват! — ка́же Шрам.


Та й доробились так, що мало смерти не пожили!

Та й дороби́лись так, що ма́ло смерти не пожили́!


Про другий лист, звичайно, він не сказав ні слова.

Про дру́гий лист, звича́йно, він не сказа́в ні сло́ва.


— Ходи, мені то вже знати, за що.

— Ходи́, мені́ то вже зна́ти, за що.


— Ви знаєте цей перстень? — спитав Д'Артаньян.

— Ви зна́єте цей пе́рстень? — спита́в Д'Артаньян.


Правда ж, Портосе, ми їмо коня, та ще, мабуть, з попоною.

Пра́вда ж, Портосе, ми їмо́ коня́, та ще, ма́бу́ть, з попо́ною.


Заспокойтесь тепер, а ми все зробимо швидко й ретельно.

Заспоко́йтесь тепе́р, а ми все зро́бимо шви́дко й рете́льно.


Що ж тут чинити?

Що ж тут чини́ти?


— Старий Пугач ні для кого в світі душею не покривить.

— Стари́й Пу́гач ні для кого в сві́ті душе́ю не покривить.


З ним Богун і жив в одній хаті і радився у справах.

З ним Богу́н і жив в одні́й ха́ті і ра́дився у спра́вах.


— Он іде панок Підкорецький.

— Он іде́ пано́к Підкоре́цький.


На тім усе й закінчилось.

На тім усе́ й закі́нчи́лось.


Не легко розповісти про ті муки, що за останній час пережила молода жінка.

Не ле́гко розпові́сти́ про ті му́ки, що за оста́нній час пережила́ молода́ жі́нка.


Він був у чудовому ловецькому вбранні.

Він був у чудо́вому ловецькому вбра́нні́.


Вони грали в кості, як звичайно, вдвох, коли вибило сім годин.

Вони́ гра́ли в ко́сті, як звича́йно, вдвох, коли́ ви́било сім годи́н.


— Та чорт уже з ним! Можна.

— Та чорт уже́ з ним! Мо́жна.


Це надзвичайно здивувало П'єра.

Це надзвича́йно здивува́ло П'є́ра.


— Ви не вуйцьо? Хто ж ви такий?

— Ви не вуйцьо? Хто ж ви таки́й?


Вона сполотніла й підбігла до вікна.

Вона́ сполотні́ла й підбі́гла до вікна́.


Грімо з кошом вів перед.

Грі́мо з кошо́м вів пе́ред.


— Вважайте, що ви у себе вдома.

— Вважа́йте, що ви у себе́ вдо́ма.


— У такому разі я йду за вами, пане.

— У тако́му ра́зі я йду за вами, па́не.


Д'Артаньян побіг назад до буфету.

Д'Артаньян побі́г наза́д до буфе́ту.


— До якої саме?

— До яко́ї са́ме?


Добрі молодці, як ченці, м'яса не любили.

До́брі молодці́, як ченці́, м'я́са не люби́ли.


— Якщо ваша величність задоволені, то й ми теж!

— Якщо́ ва́ша вели́чність задово́лені, то й ми теж!


— Вона непритомна.

— Вона́ неприто́мна.


Ти встаєш і приступаєш до мене.

Ти встає́ш і приступа́єш до мене́.


— Слізьми рани не залічиш.

— Слізьми́ ра́ни не залі́чиш.


Прихильна до Вас.

Прихи́льна до Вас.


Той, що з примхи свого розпусного серця має пролити стільки англійської крови.

Той, що з при́мхи свого́ розпу́сного се́рця ма́є проли́ти сті́льки англі́йської кро́ви.


— Куди це ти так поспішаєш? — спитали здивовані мушкетери.

— Куди́ це ти так поспіша́єш? — спита́ли здиво́вані мушкете́ри.


Негідник! Він усе передбачив.

Негі́дник! Він усе́ передба́чив.


— Як Б'юкенгем?

— Як Б'юкенгем?


— От як, — каже.

— От як, — ка́же.


— Ну, пан усе так шуткома кажуть, але ж я дам добру ціну.

— Ну, пан усе́ так шуткома ка́жуть, але́ ж я дам до́бру ціну́.


Яке ніжне й запашне було повітря! Блакитне небо, заквітчане зорями.

Яке́ ні́жне й запашне́ було́ пові́тря! Блаки́тне не́бо, закві́тчане зо́рями.


Як і передбачав Д'Артаньян, Атоса не було вдома.

Як і передбача́в Д'Артаньян, Атоса не було́ вдо́ма.


— Наш брат не у всякі двері й сунься.

— Наш брат не у вся́кі две́рі й сунься.


— Як її прізвище?

— Як її прі́звище?


Д'Артаньян пішов од неї, незнавши, що й думати.

Д'Артаньян пішо́в од не́ї, незна́вши, що й ду́мати.


— Я захопила їх і врятувала тебе від зради й сорому, любий чоловіче!

— Я захопи́ла їх і врятува́ла тебе́ від зра́ди й со́рому, лю́бий чолові́че!


Та Д'Артаньян одним словом запобіг усьому цьому.

Та Д'Артаньян одни́м сло́вом запобі́г усьо́му цьому́.


— Дуже скоро, — відповів він, — але дня точно не пригадую.

— Ду́же ско́ро, — відпові́в він, — але́ дня то́чно не прига́дую.


— Так, це я.

— Так, це я.


А він, клятий, ні од праці не втомився, ні од горілки не впився.

А він, кля́тий, ні од пра́ці не втоми́вся, ні од горі́лки не впи́вся.


То б він мене до серденька пригорнув!

То б він мене́ до серде́нька пригорну́в!


Положила йому на бюрко і вийшла.

Положи́ла йому на бю́рко і ви́йшла.


— Чи скоро ми знову побачимось?

— Чи ско́ро ми зно́ву поба́чимось?


Ви, Білю, казали, що добре знаєте своє діло.

Ви, Бі́лю, каза́ли, що до́бре зна́єте своє́ ді́ло.


— Лягай та спи! Миски дістанеш завтра.

— Ляга́й та спи! Миски́ діста́неш за́втра.


Один з них їхав попереду на відстані двох кінських тулубів.

Оди́н з них ї́хав попе́реду на ві́дстані двох кі́нських ту́лубів.


Тяжкі думи гнітили душу гетьмана, коли він вертався з під Жванця.

Тяжкі́ ду́ми гніти́ли ду́шу ге́тьмана, коли́ він верта́вся з під Жва́нця.


— І чого це ви підносите руку наді мною?

— І чого́ це ви підно́сите ру́ку на́ді мно́ю?


— Шпигуни кардинала добре служать йому.

— Шпигуни́ кардина́ла до́бре слу́жать йому.


— Я кажу вам це, пане, щоб ви були обережніші.

— Я кажу́ вам це, па́не, щоб ви були́ обережніші.


— Так, але вбивство, не більше, — відповів Атос, блідий, як смерть.

— Так, але́ вби́вство, не бі́льше, — відпові́в Атос, бліди́й, як смерть.


— А хіба у вас є гроші?

— А хіба́ у вас є гро́ші́?


А здумайте тільки про дівчину!

А зду́майте ті́льки про ді́вчи́ну!


До кого? Ніхто не знав.

До кого? Ніхто́ не знав.


— Я залишу вас з цим незнайомим, але скоро він вийде, я повернуся до вас.

— Я зали́шу́ вас з цим незнайо́мим, але́ ско́ро він ви́йде, я поверну́ся до вас.


— І що ж ти думав?

— І що ж ти ду́мав?


Назавтра двері відчинилися.

Наза́втра две́рі відчини́лися.


— Це ж мій жовтий коник! — згукнув він.

— Це ж мій жо́втий ко́ник! — згукну́в він.


Засну, дак усе минеться.

Засну́, дак усе́ мине́ться.


Тюремний шпиталь, це лише тінь, карикатура звичайного шпиталю.

Тюре́мний шпита́ль, це лише́ тінь, карикату́ра звича́йного шпита́лю.


— Будьте спокійні — відповів Атос, — ви ж знаєте, я людина холоднокровна.

— Бу́дьте спокі́йні — відпові́в Атос, — ви ж зна́єте, я люди́на холоднокро́вна.


Далось і йому взнаки батиївське лихоліття.

Дало́сь і йому взнаки́ бати́ївське лихолі́ття.


— Що ж це ти, гетьмане, покинув військові корогви?

— Що ж це ти, ге́тьмане, поки́нув військо́ві́ корогви́?


Вітер уночі був слабкий, і судно повільно посувалося наперед.

Ві́тер уночі́ був слабки́й, і судно́ пові́льно посува́лося напере́д.


— То ходімте.

— То ходімте.


— Краще вам буде збиратися.

— Кра́ще вам бу́де збира́тися.


— Так що ж воно?

— Так що ж воно́?


Не сватаннє в мене на думці.

Не сва́таннє в мене́ на ду́мці.


Ще блідіший та загрозливіший, як Атос, на порозі стояв Д'Артаньян.

Ще бліді́ший та загрозливіший, як Атос, на поро́зі стоя́в Д'Артаньян.


Вони працювали з ритмичними розмахами.

Вони́ працюва́ли з ритми́чними ро́змахами.


— Ой, пане! — відповів старий.

— Ой, па́не! — відпові́в стари́й.


Лорд Вінтер, розлучившися з Д'Артаньяном, залишив йому адресу своєї сестри.

Лорд Вінтер, розлучившися з Д'Артаньяном, зали́ши́в йому адре́су своє́ї сестри́.


— Це все єдине — верескнула молода жінка.

— Це все єди́не — верескну́ла молода́ жі́нка.


Руки у Богуна рознялися, й Марина стала на землю.

Ру́ки у Богуна́ розняли́ся, й Мари́на ста́ла на зе́млю.


Всі запирають у собі дух.

Всі запира́ють у собі́ дух.


— Він пішов на доповідь і скаже, що всі голуби тепер у голубнику.

— Він пішо́в на до́повідь і ска́же, що всі го́луби тепе́р у голубнику́.


Тої ж хвилини якийсь чоловік, що лежав у рівчаку, звівся на рівні ноги.

То́ї ж хвили́ни яки́йсь чолові́к, що лежа́в у рівчаку́, зві́вся на рі́вні но́ги.


Ця дорога разом із тим вела й до Парижу.

Ця доро́га ра́зом із тим вела́ й до Пари́жу.


Харчові припаси в нас вийшли, і ми вже собак поїдали.

Харчові́ припа́си в нас ви́йшли, і ми вже соба́к поїда́ли.


Пані Бонасьє, все ще вагаючись, подивилась на молодого чоловіка.

Па́ні Бонасьє, все ще вага́ючись, подиви́лась на молодо́го чолові́ка.


— Я візьму того, що тримає рудий конюший.

— Я візьму́ того́, що трима́є руди́й коню́ший.


Іншим разом я так любила слухати тих твоїх реформаторських плянів.

І́ншим ра́зом я так люби́ла слу́хати тих твої́х реформа́торських пля́нів.


— Можливо, він хотів змовитись з вашими ворогами, гуґенотами та еспанцями!

— Можли́во, він хоті́в змо́витись з ва́шими ворога́ми, гуґенотами та еспа́нцями!


Портос, зрозумів він, чи не зрозумів, дав волю своєму гніву.

Портос, зрозумі́в він, чи не зрозумі́в, дав во́лю своє́му гні́ву.


Вона настояла, щоб вони кинули той край.

Вона́ насто́яла, щоб вони́ ки́нули той край.


Здавалося, тільки Д'Артаньян був невдоволений.

Здава́лося, ті́льки Д'Артаньян був невдово́лений.


— Вип'ю я й сам.

— Ви́п'ю я й сам.


Я вважала її за подругу, а вона мене зрадила.

Я вважа́ла її за по́другу, а вона́ мене́ зра́дила.


— Та ось панотець їде, — крикнули інші, — нехай він нас розсудить.

— Та ось паноте́ць ї́де, — кри́кнули і́нші, — неха́й він нас розсу́дить.


Вона для мене жива запорука кращої будучини.

Вона́ для мене́ жива́ запору́ка кра́щої бу́дучини.


Через річку йшла до воріт гребелька.

Че́рез рі́чку йшла до ворі́т гре́белька.


Ви бачите, що я, як її чоловік, я найбільше зацікавлений в цій справі.

Ви ба́чите, що я, як її чолові́к, я найбі́льше заціка́влений в цій спра́ві.


— Що таке? — промовив Рішельє, відчинивши двері.

— Що таке́? — промо́вив Рішельє́, відчини́вши две́рі.


Будь ласка, залишіть нас.

Будь ла́ска, залиші́ть нас.


Що за життя козакові з такими плаксами!

Що за життя́ козако́ві з таки́ми пла́ксами!


— Вчора я був дуже п'яний, любий Д'Артаньяне, — сказав він.

— Вчо́ра я був ду́же п'я́ний, лю́бий Д'Артаньяне, — сказа́в він.


А що саме вам од мене треба?

А що са́ме вам од мене́ тре́ба?


Настав понеділок, торговий день в Дрогобичі.

Наста́в понеді́лок, торго́вий день в Дрого́бичі.


— Ось лист, — сказав Д'Артаньян.

— Ось лист, — сказа́в Д'Артаньян.


— Принесіть свічок та змініть вартового, — додав ляйтенант.

— Принесі́ть свічо́к та зміні́ть вартово́го, — дода́в ляйтенант.


— Я пропала, — прошепотіла королева, — пропала, бо кардиналові все відомо.

— Я пропа́ла, — прошепоті́ла короле́ва, — пропа́ла, бо кардина́лові все відо́мо.


Поки взуєтеся, то й сніданок поспіє.

По́ки взу́єтеся, то й сніда́нок поспі́є.


Ми лишилися обоє.

Ми лиши́лися обо́є.


— Чорт побирай! — сказав Араміс.

— Чорт побира́й! — сказа́в Араміс.


Що ж мені ще звелиш чинити?

Що ж мені́ ще звели́ш чини́ти?


Араміс густо почервонів і скорше вирвав, ніж узяв її з рук ґасконця.

Араміс гу́сто почервоні́в і ско́рше ви́рвав, ніж узя́в її з рук ґасконця.


Вона приїжджає до чужої країни і не знайде тут ні одного приятеля.

Вона́ приїжджа́є до чужо́ї краї́ни і не зна́йде тут ні одного́ при́ятеля.


І відтоді вже ми не бачили Панаска і не чули, що сталося з ним.

І відто́ді́ вже ми не ба́чили Пана́ска і не чу́ли, що ста́лося з ним.


Тепер я говорю з Білем.

Тепе́р я говорю́ з Бі́лем.


— До Труа в Шампані, — відповів я.

— До Труа́ в Шампа́ні, — відпові́в я.


Марина зблідла на виду і встала з подушки.

Мари́на зблі́дла на виду́ і вста́ла з поду́шки.


— Ось бачте, ви вдруге мене так узиваєте.

— Ось ба́чте, ви вдру́ге мене́ так узива́єте.


Важко і тривожно робиться Олі.

Ва́жко і триво́жно ро́биться Олі.


— Бог! Скажіть краще — дідько.

— Бог! Скажі́ть кра́ще — ді́дько.


— Ось так чудово, Яне! Заспокойтесь! — промовив Червоний Біль.

— Ось так чудо́во, Я́не! Заспоко́йтесь! — промо́вив Черво́ний Біль.


Нещасна невільниця схопилася.

Неща́сна неві́льниця схопи́лася.


— Скринька тільки заважала б вам.

— Скри́нька ті́льки заважа́ла б вам.


— Од кого ж цей лист?

— Од кого ж цей лист?


Я инакше не могла.

Я инакше не могла́.


Власне кажучи, все це було безглуздим.

Вла́сне ка́жучи, все це було́ безглу́здим.


— Киньмо це! — повторив він, звертаючись до Лавсона.

— Ки́ньмо це! — повтори́в він, зверта́ючись до Лавсона.


Пів на восьму пробили зорю.

Пів на во́сьму проби́ли зорю́.


— Багацько ж, мабуть, і в тебе в голові мозку! — каже Кирило Тур.

— Багацько ж, ма́бу́ть, і в тебе́ в голові́ мо́зку! — ка́же Кири́ло Тур.


Плянше, все ще дивуючись, чистив їх, і два вже були вичищені.

Пля́нше, все ще диву́ючись, чи́стив їх, і два вже були́ ви́чищені.


— Вірно, почекаймо на Араміса.

— Ві́рно, почека́ймо на Араміса.


Але раз засидівся до пізнього вечора.

Але́ раз заси́дівся до пі́знього ве́чора.


Їдьте слідом зо мною.

Ї́дьте слі́дом́ зо мно́ю.


Погляди їхні зустрілися, а далі все пішло, як по маслу.

По́гляди ї́хні зустрі́лися, а да́лі все пішло́, як по ма́слу.


Це залежатиме від почуття, яке ви зумієте навіяти мені.

Це зале́жатиме від почуття́, яке́ ви зумі́єте наві́яти мені́.


— Чи входили ви до них разом із нею?

— Чи входи́ли ви до них ра́зом із не́ю?


Був момент, коли він відчув немов гризоту сумління.

Був моме́нт, коли́ він відчу́в немо́в гризо́ту сумлі́ння.


Я чекаю всього від кардинала.

Я чека́ю всьо́го від кардина́ла.


— Мерщій, мерщій, — нетерпеливився Фелтон.

— Мерщі́й, мерщі́й, — нетерпели́вився Фелтон.


— Похмурна, похмурна година! — каже сам собі Шрам.

— Похму́рна, похму́рна годи́на! — ка́же сам собі́ Шрам.


Залишається ще борг за Бернажу.

Залиша́ється ще борг за Бернажу.


Фреда скинула оком на годинника.

Фреда ски́нула о́ком на годи́нника.


Він до кінця витяг шпаду з піхов і кинувся за ним.

Він до кінця́ ви́тяг шпа́ду з пі́хов і ки́нувся за ним.


— Я не люблю сварок, вам це відомо.

— Я не люблю́ сва́ро́к, вам це відо́мо.


— Та в Чорну ж Гору.

— Та в Чо́рну ж Го́ру.


Але полковники не корилися.

Але́ полко́вники не кори́лися.


Ой, як гарно буде!

Ой, як га́рно бу́де!


Льокай провів ґасконця до пані.

Льокай прові́в ґасконця до па́ні.


І став хлипати та ревти, як дитина.

І став хлипа́ти та ре́вти, як дити́на.


Він ні в якому разі не міг повернутися до Франції, як посол.

Він ні в яко́му ра́зі не міг поверну́тися до Фра́нції, як посо́л.


Ніхто б не сказав, що вони ідуть у гості до веселого пана Череваня.

Ніхто́ б не сказа́в, що вони́ іду́ть у го́сті до весе́лого па́на Череваня.


Ось тут і почалося змагання.

Ось тут і почало́ся змага́ння.


Місис Сейзер кивнула головою.

Мі́сис Сейзер кивну́ла голово́ю.


— Цілком правдиво, — підтвердив Кід.

— Цілко́м правди́во, — підтве́рдив Кід.


— Я їх матиму десяток.

— Я їх ма́тиму деся́ток.


— Ваші порази ще й досі завдають вам страждань? — питала міледі.

— Ва́ші пора́зи ще й до́сі завдаю́ть вам стражда́нь? — пита́ла міле́ді.


Дейвід Пейн, помітивши погляд своєї гості, злегка усміхнувся.

Дейвід Пейн, помі́тивши по́гляд своє́ї го́сті, зле́гка усміхну́вся.


— Погано, пане, погано, — відповів голос, в якому Д'Артаньян впізнав Плянше.

— Пога́но, па́не, пога́но, — відпові́в го́лос, в яко́му Д'Артаньян впізна́в Пля́нше.


Річка мовчала під білою шатою.

Рі́чка мовча́ла під бі́лою ша́тою.


— А що ти думаєш? — каже Петро.

— А що ти ду́маєш? — ка́же Петро́.


Союз цей скеровано проти Франції.

Сою́з цей скеро́вано про́ти Фра́нції.


Більшого Плянше й не треба було знати.

Бі́льшого Пля́нше й не тре́ба було́ зна́ти.


Я додому повернусь,.

Я додо́му поверну́сь,.


— Вона з благанням поклала свою руку на його.

— Вона́ з блага́нням покла́ла свою́ ру́ку на йо́го.


Лорд Вінтер гадав, що Атос збожеволів.

Лорд Вінтер гада́в, що Атос збожево́лів.


— То я повинен знати, де ваш пісок.

— То я пови́нен зна́ти, де ваш пісо́к.


Такий брав усякий розказ до слова.

Таки́й брав уся́кий ро́зказ до сло́ва.


Ця загроза остаточно залякала коршмаря.

Ця загро́за остато́чно заляка́ла коршмаря́.


— Тому, що боялась скомпрометувати вас.

— Тому́, що боя́лась скомпрометува́ти вас.


А в тебе, Грімо, все налагоджено?

А в тебе́, Грі́мо, все нала́годжено?


— Чи дуже кохаєте ви мою пані?

— Чи ду́же коха́єте ви мою́ па́ні?


Генрись тількищо пішов.

Генри́сь тількищо пішо́в.


Ну, але знаєте що, я вам дам тридцять ринських за ваші чіпці.

Ну, але́ зна́єте що, я вам дам три́дцять ри́нських за ва́ші чіпці.


Одного вечора, рано повесні, хан прийшов до неї сумний і знервований.

Одного́ ве́чора, ра́но повесні́, хан прийшо́в до не́ї сумни́й і знерво́ваний.


Та поспішаймо ж.

Та поспіша́ймо ж.


Ось, що я вам скажу.

Ось, що я вам скажу́.


Отже, наші семеро подорожні пройшли, мовляв, крізь вогонь.

О́тже, на́ші се́меро подоро́жні пройшли́, мовля́в, крізь вого́нь.


У Лондоні, сподіваюся, є установи, куди він міг би ув'язнити свою невістку.

У Ло́ндоні, сподіва́юся, є устано́ви, куди́ він міг би ув'язни́ти свою́ неві́стку.


Єдиним цим словом ви надали мені духу.

Єди́ним цим сло́вом ви надали́ мені́ ду́ху.


— Нехай собі й держиться, коли йому так до смаку.

— Неха́й собі́ й держи́ться, коли́ йому так до смаку́.


Довго тривала ревізія.

До́вго трива́ла реві́зія.


— О! Невжеж правда те, що ви кажете?

— О! Невже́ж пра́вда те, що ви ка́жете?


— Готов! — сказав твердо Ґава.

— Гото́в! — сказа́в тве́рдо Ґава.


— Ось воно що! — І я відвернувся, наче це мене не цікавило.

— Ось воно́ що! — І я відверну́вся, на́че це мене́ не ціка́вило.


— Браво! — згукнув Портос.

— Бра́во! — згукну́в Портос.


— Мене тільки це здивувало.

— Ме́не ті́льки це здивува́ло.


Так, правду кажу вам, сер, що без видатків.

Так, пра́вду кажу́ вам, сер, що без вида́тків.


Це зрештою і не придалось би ні на що.

Це зре́штою і не придало́сь би ні на що.


— Це тому, що моє щастя здається мені непевним.

— Це тому́, що моє́ ща́стя здає́ться мені́ непе́вним.


— Капітана королівських мушкетерів?

— Капіта́на королі́вських мушкете́рів?


Ви сами прийшли до мене, сами сказали, що маєте бажання звіритись на мене.

Ви сами́ прийшли́ до мене́, сами́ сказа́ли, що ма́єте бажа́ння зві́ритись на мене́.


— Та опам'ятайся, брате! — промовив Дональд, — ти зовсім з глузду з'їхав!

— Та опам'ята́йся, бра́те! — промо́вив Дональд, — ти зо́всім з глу́зду з'ї́хав!


— Так, ваша величність!

— Так, ва́ша вели́чність!


Воно, імовірно, занедбане.

Воно́, імові́рно, зане́дбане.


— А от що з сього.

— А от що з сього́.


— Щоб воно тобі запалось! — каже крізь сльози мати.

— Щоб воно́ тобі́ запа́лось! — ка́же крізь сльо́зи ма́ти.


Боялася вийти на вулицю.

Боя́лася ви́йти на ву́лицю.


Я коло себе людей не держу.

Я ко́ло себе́ люде́й не держу́.


Міледі підвелася з крісла.

Міле́ді підвела́ся з крі́сла.


Так собі, наче горбатий дід.

Так собі́, на́че горба́тий дід.


— Чи не хочете ви покликати лікаря? — спитала жінка.

— Чи не хо́чете ви покли́ка́ти лі́каря? — спита́ла жі́нка.


— Хвилинку, Массіно.

— Хвилинку, Массіно.


— Хіба ця жінка молода й вродлива? — спитав кардинал, дещо хвилюючись.

— Хіба́ ця жі́нка молода́ й вродли́ва? — спита́в кардина́л, де́що хвилю́ючись.


Тихо і швидко піднявся аж на двадцять футів.

Ти́хо і шви́дко підня́вся аж на два́дцять фу́тів.


Один на десять літ вистане.

Оди́н на де́сять літ ви́стане.


Фреда здригнулася, здригнулася так чарівно, що йому аж дух захопило.

Фреда здригну́лася, здригну́лася так чарівно, що йому аж дух захопи́ло.


— Непорушний, люб'язний.

— Непору́шний, люб'я́зний.


У нього не було більше дітей, Опанас був одинак.

У нього не було́ бі́льше діте́й, Опана́с був одина́к.


— А хто заарештував його?

— А хто заарештува́в йо́го?


Так минув рік.

Так мину́в рік.


— Хоч зараз же!

— Хоч за́раз же!


Чоловік не молодий уже, із тульських купців, багач страшенний.

Чолові́к не молоди́й уже́, із ту́льських купці́в, бага́ч страше́нний.


— Так, так, — відказав Б'юкенгем.

— Так, так, — відказа́в Б'юкенгем.


Наслідки Берестечка були знищені.

На́слідки Бересте́чка були́ зни́щені.


— А, Киценька! — закричали вони і почали тиснутися до неї.

— А, Киценька! — закрича́ли вони́ і почали́ ти́снутися до не́ї.


— З блакитними очима, з дивним блиском і з чорними бровами й віями?

— З блаки́тними очи́ма, з ди́вним бли́ском і з чо́рними брова́ми й ві́ями?


Д'Артаньян й Атос взяли коні Плянше й Грімо.

Д'Артаньян й Атос взя́ли ко́ні Плянше й Грімо.


— Грімо, ще мушкетів! — наказав з пробоїни Атос.

— Грі́мо, ще мушке́тів! — наказа́в з пробо́їни Атос.


— Що це таке? — спитав Араміс, уздрівши їх.

— Що це таке́? — спита́в Араміс, уздрі́вши їх.


А тебе не навчив навіть Богові молитися.

А тебе́ не навчи́в на́віть Бо́гові моли́тися.


— Іти за вами! — верескнув Бонасьє.

— Іти́ за вами! — верескну́в Бонасьє.


Атос подивився на годинника.

Атос подиви́вся на годи́нника.


Ледве пізнім вечером доплівся до нужденної хатини своєї опікунки.

Ле́две пі́знім вечером доплі́вся до нужде́нної хати́ни своє́ї опіку́нки.


Ось дама порівнялася з Портосом.

Ось да́ма порівня́лася з Порто́сом.


— А може де міст?

— А мо́же де міст?


— Герцоґ Б'юкенгемський у Парижі! — вигукнув король.

— Герцоґ Б'юкенгемський у Пари́жі! — ви́гукнув коро́ль.


І Йосько зняв сорочку.

І Йосько зняв соро́чку.


Годі вже вам гуторити про свої смутки.

Го́ді вже вам гуторити про свої́ сму́тки.


Чи маєте які запитання?

Чи ма́єте які́ запита́ння?


— А скільки, наприклад?

— А скі́льки, напри́клад?


— А як же звуть цього пана? — спитав комісар.

— А як же звуть цього́ па́на? — спита́в коміса́р.


— Ідіть до своєї кімнати, — сказала вона пані Бонасьє.

— Іді́ть до своє́ї кімна́ти, — сказа́ла вона́ па́ні Бонасьє.


— Ось вам ваша ліска.

— Ось вам ва́ша лі́ска.


Ти з одного боку сидиш на кріслі, я з другого.

Ти з одного́ бо́ку сиди́ш на крі́слі, я з дру́гого.


Сміливіш! Поїжте трішки.

Сміливіш! Пої́жте трі́шки.


— А цей за мене.

— А цей за мене́.


— Ходім бо, Атосе, ходім — підганяв Д'Артаньян, — піддамо ходу, піддамо.

— Ходім бо, Атосе, ході́м — підганя́в Д'Артаньян, — піддамо́ хо́ду, піддамо́.


Той, що сьогодні протегує протестантам, а завтра зраджує їх.

Той, що сього́дні протегу́є протеста́нтам, а за́втра зра́джує їх.


— Нічогісінько не знаю.

— Нічогі́сінько не зна́ю.


Я присягнулася все вам розповісти й розповім.

Я присягну́лася все вам розпові́сти́ й розпові́м.


— Добрі молодці тілько жартують.

— До́брі молодці́ ті́лько жарту́ють.


— Є єдиний спосіб, дуже простий й дуже природний.

— Є єди́ний спо́сіб, ду́же про́сти́й й ду́же приро́дний.


— Авжеж, з Анжуйських виноградників.

— Авже́ж, з Анжу́йських виногра́дників.


Шрам іще раз обняв Сомка.

Шрам іще́ раз обня́в Сомка.


— Але, яким чином, боже мій милий?

— Але́, яки́м чи́ном, бо́же мій ми́лий?


— Княгине моя, золото моє! — каже їй Гвинтовка.

— Княги́не моя́, зо́лото моє́! — ка́же їй Гвинтовка.


— Ідіть за мною, — сказав поліцай, що увійшов слідом за вартою.

— Іді́ть за мно́ю, — сказа́в поліца́й, що увійшо́в слі́дом́ за ва́ртою.


— Добре, містер Лавсоне.

— До́бре, мі́стер Лавсоне.


— Бачу, що мій добрий цар сьогодня невеселий, а через що це, того не відаю.

— Ба́чу, що мій до́брий цар сього́дня невесе́лий, а че́рез що це, того́ не ві́даю.


— Друже мій, — відказав Атос.

— Дру́же мій, — відказа́в Атос.


Опанас замовк, задумався.

Опана́с замо́вк, заду́мався.


На чому ми спинилися?

На чому́ ми спини́лися?


Дід очевидно спав.

Дід очеви́дно спав.


Атос пішов далі.

Атос пішо́в да́лі.


Звіртесь на мене.

Зві́ртесь на мене́.


— Але ви будете з мене кпити.

— Але́ ви бу́дете з мене́ кпи́ти.


— Ми стверджуємо це — одними устами промовили Портос і Араміс.

— Ми стве́рджуємо це — одни́ми уста́ми промо́вили Портос і Араміс.


Я вже давно з гір.

Я вже давно́ з гір.


— Їх не встигли ще пограбувати.

— Їх не всти́гли ще пограбува́ти.


— Оставили на мої руки товариша.

— Оста́вили на мої́ ру́ки това́риша.


Базен зрозумів, що був нечемний і, опустивши голову, вийшов.

Базен зрозумі́в, що був нече́мний і, опусти́вши го́лову, ви́йшов.


— Перш за все уберіться в цей халат, — запропонував мушкетер своєму другові.

— Перш за все убері́ться в цей хала́т, — запропонува́в мушкете́р своє́му дру́гові.


Брат не бачив нічого.

Брат не ба́чив ні́чого.


Зорудувавши все, я побігла на двірець залізниці.

Зору́дувавши все, я побі́гла на двіре́ць залізни́ці.


— Я до слова виконаю ваше доручення, мілорде.

— Я до сло́ва ви́конаю ва́ше дору́чення, мілорде.


Ой, у Краснім на ставочку.

Ой, у Кра́снім на ставочку.


Я не міг їм дати харчів.

Я не міг їм да́ти харчі́в.


Друга стояла цілком спокійна.

Дру́га стоя́ла цілко́м спокі́йна.


Вони їхали в один ряд з похмурим видом і похнюпившись.

Вони́ ї́хали в оди́н ряд з похму́рим ви́дом і похню́пившись.


Балет тривав цілу годину.

Бале́т трива́в ці́лу годи́ну.


— Що вже й споминати про се, Кирило? — каже Петро.

— Що вже й спомина́ти про се, Кири́ло? — ка́же Петро́.


Давсон оплакував своїх небіжчиків.

Давсон опла́кував свої́х небі́жчиків.


— Солодкий, як мед.

— Соло́дкий, як мед.


Особливо дивували своїх товаришів наші чотири приятелі.

Особли́во дивува́ли свої́х това́ришів на́ші чоти́ри при́ятелі.


— Скільки ж їх у вас? — спитав Д'Артаньян.

— Скі́льки ж їх у вас? — спита́в Д'Артаньян.


А закон лише посміхався на це.

А зако́н лише́ посміха́вся на це.


— Та з ким же, як не з герцоґом.

— Та з ким же, як не з герцоґом.


— Ось мій мішок з піском.

— Ось мій мішо́к з піско́м.


Щось мов здавлене зітхання підіймає твої груди.

Щось мов зда́влене зітха́ння підійма́є твої́ гру́ди.


Ой, згадай мене, моя стара нене,.

Ой, згада́й мене́, моя́ стара́ не́не,.


Не впевнюсь, поки не побачу дива на свої очі!

Не впе́внюсь, по́ки не поба́чу ди́ва на свої́ о́чі!


Якісь вороги, якісь скажені собаки, якісь дикі звірі.

Які́сь вороги́, які́сь скаже́ні соба́ки, які́сь ди́кі зві́рі.


Побачивши сьогодня дівчину ласкавою й неполохливою, хан зрадів.

Поба́чивши сього́дня ді́вчи́ну ласка́вою й неполохли́вою, хан зраді́в.


Кардиналові дійсно таки щастить.

Кардина́лові ді́йсно таки́ щасти́ть.


— Як то за мої чіпці?

— Як то за мої́ чіпці́?


Льокаї їхали позад них.

Льокаї ї́хали поза́д них.


Дивую, що вони запізнилися, це не їхній звичай.

Диву́ю, що вони́ запізни́лися, це не ї́хній зви́чай.


— Не скупійте!

— Не скупі́йте!


Було тепло та надзвичайно тихо.

Було́ те́пло та надзвича́йно ти́хо.


І справді, вимовити це слово була б величезна помилка.

І спра́вді, ви́мовити це сло́во була́ б величе́зна по́ми́лка.


— За що? за що!

— За що? за що!


— Якийсь чоловік має про негайне діло ясновельможного сповістити.

— Яки́йсь чолові́к ма́є про нега́йне ді́ло ясновельмо́жного сповісти́ти.


— Ваше ім'я? — спитав комісар.

— Ва́ше ім'я́? — спита́в коміса́р.


Тільки я певний, що все буде добре.

Ті́льки я пе́вний, що все бу́де до́бре.


За кілька хвилин вони почули, що міледі ступила до себе в спальню.

За кі́лька хвили́н вони́ почу́ли, що міле́ді ступи́ла до себе́ в спа́льню.


Гречки були давнього українського роду.

Гре́чки були́ да́внього украї́нського ро́ду.


Буде з нас і недавніх споминок про твою руїну.

Бу́де з нас і неда́вніх спо́минок про твою́ руї́ну.


Останні слова виявляли жахливу підозру.

Оста́нні слова́ виявля́ли жахли́ву підо́зру.


Мало коли йому вдавалося розпродати весь товар, що виніс на торг.

Ма́ло коли́ йому вдава́лося розпрода́ти весь това́р, що ви́ніс на торг.


Тепер ви не втечете від мене.

Тепе́р ви не втече́те від мене́.


— Не занедужаю.

— Не занеду́жаю.


— Її ім'я? Ім'я її? — допитувався Д'Артаньян.

— Її ім'я́? Ім'я́ її? — допи́тувався Д'Артаньян.


— А що він сказав? — звідався Портос.

— А що він сказа́в? — зві́дався Портос.


— А що ж воно таке?

— А що ж воно́ таке́?


— Мабуть недурно я витратив останню пістолю.

— Ма́бу́ть неду́рно я ви́тратив оста́нню пісто́лю.


— Я чесна людина.

— Я че́сна люди́на.


— За єдине таке образливе питання хан зарубав би мене власноручно!

— За єди́не таке́ обра́зливе пита́ння хан заруба́в би мене́ власнору́чно!


— Це вона тобі так наказала?

— Це вона́ тобі́ так наказа́ла?


А втім я не даремно відбув цю подорож, бо бачу вас.

А втім я не даре́мно відбу́в цю по́дорож, бо ба́чу вас.


Я можу це робити.

Я мо́жу це роби́ти.


Д'Артаньян цікаво глянув на міледі.

Д'Артаньян ціка́во гля́нув на міле́ді.


— Хіба ж ми з вами не приятелі, — докоряв він.

— Хіба́ ж ми з вами не при́ятелі, — докоря́в він.


— Одважив солі добре.

— Одва́жив со́лі до́бре.


— Не спить? — перепитав Фелтон, — так що ж вона робить?

— Не спить? — перепита́в Фелтон, — так що ж вона́ ро́бить?


Отже, я не знаю такої обіцянки.

О́тже, я не зна́ю тако́ї обіця́нки.


Дивлячись на порожні полички, ще більше відчували ми порожнечу у шлунках.

Ди́влячись на поро́жні поли́чки, ще бі́льше відчува́ли ми порожне́чу у шлу́нках.


Массіно мій! Я ні про що не думаю, лише про тебе.

Массіно мій! Я ні про що не ду́маю, лише́ про тебе́.


Як там живеш?

Як там живе́ш?


Дик, по чоловічому заховавши свою цікавість, мовчки вичікував.

Дик, по чолові́чому захова́вши свою́ ціка́вість, мо́вчки вичі́кував.


Бо все це слова, фразеологія.

Бо все це слова́, фразеоло́гія.


— Ляйтенант Фелтон від лорда Вінтера, — доповів Патрік.

— Ляйтена́нт Фелтон від ло́рда Вінтера, — допові́в Патрік.


— Пане Джексоне! — звелів герцоґ.

— Па́не Дже́ксоне! — звелі́в герцоґ.


— Гадаю, що так.

— Гада́ю, що так.


— Як якийсь лакей або візник?

— Як яки́йсь лаке́й або́ візни́к?


— Води, води! — кричав Д'Артаньян, — води!

— Во́ди, во́ди! — крича́в Д'Артаньян, — води́!


— А так, що це моя справа.

— А так, що це моя́ спра́ва.


І це ще збільшувало чари і привабність пісні.

І це ще збі́льшувало ча́ри і прива́бність пі́сні.


Тяглось туди й городове козацтво.

Тягло́сь туди́ й городове́ коза́цтво.


— Про що саме?

— Про що са́ме?


Фелтон прийшов до адміралтійства, запорошений і облитий потом.

Фелтон прийшо́в до адміралті́йства, запоро́шений і обли́тий по́том.


А коли Опанас прийшов зі школи, ми зараз до нього, як пси до діда на перелазі.

А коли́ Опана́с прийшо́в зі шко́ли, ми за́раз до нього, як пси до ді́да на перела́зі.


— Ну, — каже, — бгате, тепер розказуй, а ми слухаємо.

— Ну, — ка́же, — бгате, тепе́р розка́зуй, а ми слу́хаємо.


Та він про те не облишив свої думки.

Та він про те не обли́шив свої́ думки́.


На щастя у вас є сапфір.

На ща́стя у вас є сапфі́р.


Я беру одну твою руку і тулю її до уст.

Я беру́ одну́ твою́ ру́ку і тулю́ її до уст.


Атос пополотнів і собі.

Атос пополотнів і собі́.


— Потримай мені стремена, Базене, — сказав Араміс.

— Потри́май мені́ стреме́на, Ба́зене, — сказа́в Араміс.


— Одчини перше ворота,— озвався Шрам,— а потім біжи собі, куди хоч.

— О́дчини пе́рше воро́та,— озва́вся Шрам,— а по́тім біжи́ собі́, куди́ хоч.


Ласкава ігуменя, звичайно, дала дозвіл, і для початку вони мали вечеряти разом.

Ласка́ва ігу́меня, звича́йно, дала́ до́звіл, і для поча́тку вони́ ма́ли вече́ряти ра́зом.


Та при тім і рефлексія не дрімала.

Та при тім і рефле́ксія не дріма́ла.


Повернувшися, Д'Артаньян побачив, що обидва салдати зникли.

Повернувшися, Д'Артаньян поба́чив, що оби́два салда́ти зни́кли.


— Я — жертва кардинала.

— Я — же́ртва кардина́ла.


Одного ранку я прийшла вчасніше, як звичайно.

Одного́ ра́нку я прийшла́ вча́сніше, як звича́йно.


Але присягаюся тобі, цей злочин — її останній злочин.

Але́ присяга́юся тобі́, цей зло́чин — її оста́нній зло́чин.


— Я, пане, Д'Артаньян, ґасконський дворянин, ґвардієць роти пана Дезесара.

— Я, па́не, Д'Артаньян, ґасконський дворяни́н, ґварді́єць ро́ти па́на Дезеса́ра.


Навіть неузброєні селяни дають ляхам одсіч.

На́віть неузбро́єні селя́ни даю́ть ляха́м одсіч.


Сніг ліпив чимраз дужчий.

Сніг ліпи́в чимра́з ду́жчий.


Не час нам тепер враждовати, час за козацьку честь постояти.

Не час нам тепе́р враждовати, час за коза́цьку честь посто́яти.


Виправдуйтесь, коли можете.

Випра́вдуйтесь, коли́ мо́жете.


— Я знаю про вашу помсту.

— Я зна́ю про ва́шу по́мсту.


— Простити треба.

— Прости́ти тре́ба.


— Горітимеш у пеклі.

— Горі́тимеш у пе́клі.


— Ну, і що ж, — сказав Ґава, — підемо до двора, як нам казав панич?

— Ну, і що ж, — сказа́в Ґава, — пі́демо до двора́, як нам каза́в панич?


— Привітай же моїх гостей щирим словом і ласкою.

— Привіта́й же мої́х го́сте́й щи́рим сло́вом і ла́скою.


— Одважив солі добре,— каже божий чоловік, да зробив негаразд.

— Одва́жив со́лі до́бре,— ка́же бо́жий чолові́к, да зроби́в негара́зд.


— Та що ж би? Оповів я йому все, як було, та й годі.

— Та що ж би? Опові́в я йому все, як було́, та й го́ді.


Сиджу за газетою, коли підвів очі, побачив її.

Сиджу́ за газе́тою, коли́ підві́в о́чі, поба́чив її.


І четверо друзів одним голосом повторили присягу, запропоновану від Д'Артаньяна.

І че́тверо дру́зів одни́м го́лосом повтори́ли прися́гу, запропоно́вану від Д'Артаньяна.


— Хіба ж тобі не страшно вмирати?

— Хіба́ ж тобі́ не стра́шно вмира́ти?


— Тому я й згадав про свою хатину.

— Тому́ я й згада́в про свою́ хати́ну.


Бідний льокай майже розучився розмовляти.

Бі́дний льока́й ма́йже розучи́вся розмовля́ти.


Де вона? — звернувся він до льокая.

Де вона́? — зверну́вся він до льокая.


Але тут підвівся один із них, Довгий Джеф, янкі, широконосий, мускулястий.

Але́ тут підві́вся оди́н із них, До́вгий Джеф, я́нкі, широконо́сий, мускуля́стий.


Конче хоче бачитися з паном.

Ко́нче хо́че ба́читися з па́ном.


Бажав би я знати, як воно скінчиться?

Бажа́в би я зна́ти, як воно́ скі́нчиться?


А клень мов скажений кидав собою посеред виру.

А клень мов скаже́ний ки́дав собо́ю посе́ре́д ви́ру.


Розказуй, я слухаю.

Розка́зуй, я слу́хаю.


— Я чув, що в таборі вашому страшенно голодують.

— Я чув, що в та́борі ва́шому страше́нно голоду́ють.


— Терпіння, ваша ясновельможність, зараз усе розкажу.

— Терпі́ння, ва́ша ясновельмо́жність, за́раз усе́ розкажу́.


Він з кількома тисячами вершників вдарив гадячанам у бік.

Він з кількома́ ти́сячами ве́ршників вда́рив гадяча́нам у бік.


— Не цурайтесь.

— Не цура́йтесь.


Вони всі про вас забудуть через місяць, а може й того менше.

Вони́ всі про вас забу́дуть че́рез мі́сяць, а мо́же й того́ ме́нше.


— Ви так гадаєте?

— Ви так гада́єте?


Доля ще зглянеться на нас! Ми ще переможемо!

До́ля ще згля́неться на нас! Ми ще перемо́жемо!


Я дістала якусь книжку і взялася читати.

Я діста́ла яку́сь кни́жку і взя́лася чита́ти.


— Ах, монсеньєр!

— Ах, монсеньє́р!


— Буль ласка, відповідайте мені тою ж мовою.

— Буль ла́ска, відповіда́йте мені́ то́ю ж мо́вою.


— Тепер запізно.

— Тепе́р запі́зно.


Ляхи тоді врозтіч! А я за коня.

Ля́хи тоді́ вро́зтіч! А я за коня́.


Не вспіла Марина вскочити у намет, як почувся поклик євнуха, що хан іде.

Не вспі́ла Мари́на вско́чити у наме́т, як почу́вся по́клик євну́ха, що хан іде́.


А Гвинтовка оставсь тепер перед Шрамом ні в сих ні в тих.

А Гвинтовка оставсь тепе́р пе́ред Шра́мом ні в сих ні в тих.


А не забудьте чисту білизну!

А не забу́дьте чи́сту біли́зну́!


— Він зробив мені честь спинитися в нас.

— Він зроби́в мені́ честь спини́тися в нас.


Сітка Чарлі обіцяв їй допомогти.

Сі́тка Ча́рлі обіця́в їй допомогти́.


— Вони вмерли обоє? — спокійно спитав лорд Вінтер.

— Вони́ вме́рли обо́є? — спокі́йно спита́в лорд Вінтер.


Від нині за тиждень, увечері, ось тут жду на тебе.

Від ни́ні за ти́ждень, уве́чері, ось тут жду на тебе́.


— Та в чому ж річ, пане? — нетерпляче питав Д'Артаньян.

— Та в чому́ ж річ, па́не? — нетерпля́че пита́в Д'Артаньян.


— У нього священик з Мондідьє та настоятель манастиря єзуїтів з Ам'єну.

— У нього священик з Мондідьє та настоя́тель манастиря́ єзуї́тів з Ам'єну.


Дивиться Петро — Кирило Тур держить перед собою Лесю на сідлі, як дитину.

Ди́виться Петро́ — Кири́ло Тур держить пе́ред собо́ю Ле́сю на сідлі́, як дити́ну.


— Молися Богу, зрадливий перевертень, бо прийшов твій останній час!

— Молися Бо́гу, зрадли́вий пере́вертень, бо прийшо́в твій оста́нній час!


І він залишив крамаря, вкрай здивованого таким чудним прощанням.

І він зали́ши́в крамаря́, вкрай здиво́ваного таки́м чудни́м проща́нням.


— Тоді здайтеся на мене й будьте спокійні!

— Тоді́ зда́йтеся на мене́ й бу́дьте спокі́йні!


— Та сьогодні ж увечорі, — відповіла ігуменя — а то навіть удень.

— Та сього́дні ж увечорі, — відповіла́ ігу́меня — а то на́віть уде́нь.


Та про те я машинально пішов за нею.

Та про те я машина́льно пішо́в за не́ю.


Лямпа почала погасати.

Ля́мпа почала́ погаса́ти.


Прибувши на бастіон, чотири приятелі обернулися.

Прибу́вши на бастіо́н, чоти́ри при́ятелі оберну́лися.


Пан Андрій похиливсь та замовк.

Пан Андрі́й похили́всь та замо́вк.


— Так, сір, і один поранений.

— Так, сір, і оди́н пора́нений.


Хіба ви не казали мені, що це ваш родинний перстень?

Хіба́ ви не каза́ли мені́, що це ваш роди́нний пе́рстень?


Ми повинні вжити якихось заходів.

Ми пови́нні вжи́ти яки́хось за́ходів.


Міледі зідхнула і знепритомніла.

Міле́ді зідхну́ла і знеприто́мніла.


Не рація йти проти народніх звичаїв, коли не чуєшся на силі.

Не ра́ція йти про́ти наро́дніх зви́чаїв, коли́ не чу́єшся на си́лі.


— Я не можу тобі сказати причини.

— Я не мо́жу тобі́ сказа́ти причи́ни.


Однак скажи мені щиро, нехай би хто, а ти вже чого йдеш против Сомка?

Одна́к скажи́ мені́ щи́ро, неха́й би хто, а ти вже чого́ йдеш про́тив Сомка?


Джой, підбадьоруючи, кивнула йому головою.

Джой, підбадьо́руючи, кивну́ла йому голово́ю.


Тільки тоді ми важили лише своїми грішми, а тепер ризикуємо нашими головами.

Ті́льки тоді́ ми ва́жили лише́ свої́ми грішми, а тепе́р ризику́ємо на́шими го́ловами.


— Візьми ж і ти од мене!

— Візьми́ ж і ти од мене́!


Повірте, я не звертаю уваги на такі передчування.

Пові́рте, я не зверта́ю ува́ги на такі́ передчува́ння.


— Е, ні, мій голубе! Сього не буде.

— Е, ні, мій го́лубе! Сього не бу́де.


Не хочу й знати вас.

Не хо́чу й зна́ти вас.


— Якщо льокай випив тільки половину, то я збанкрутую.

— Якщо́ льока́й ви́пив ті́льки полови́ну, то я збанкруту́ю.


Як же можу я покохати тебе, ворога моєї рідної землї?

Як же мо́жу я покоха́ти тебе́, во́рога моє́ї рі́дної землї?


Обернулось тоді до нього дві чи три голови.

Оберну́лось тоді́ до нього дві чи три го́лови.


Тимчасом крізь мохом шпакльовані щілини пробивався мороз і вихолодив хатину.

Тимча́сом крізь мо́хом шпакльо́вані щі́ли́ни пробива́вся моро́з і ви́холодив хати́ну.


У нього вийшло вже інше діло.

У нього ви́йшло вже і́нше ді́ло.


— Я собі таки піймав із воза в таборі сало! Буде жінці та дітям до пилипівки!

— Я собі́ таки́ пійма́в із во́за в та́борі са́ло! Бу́де жі́нці та ді́тям до пили́півки!


Віра рухає гори.

Ві́ра ру́хає го́ри.


Напевно, капітан зможе дати йому в цій справі добру пораду.

Напе́вно, капіта́н змо́же да́ти йому в цій спра́ві до́бру пора́ду.


Дужі й білі.

Ду́жі й бі́лі.


— Хіба ти забув щось? — спитав Араміс.

— Хіба́ ти забу́в щось? — спита́в Араміс.


Я побачив її майже рівночасно.

Я поба́чив її ма́йже рівноча́сно.


Але в них не було ні жердин, ані лижв, і вони всі пішли під лід.

Але́ в них не було́ ні жерди́н, ані́ лижв, і вони́ всі пішли́ під лід.


— Цить, Портосе, — сказав Атос, — ви незносні.

— Цить, Портосе, — сказа́в Атос, — ви незно́сні.


— Ну, певно, забули! — мовив Опанас.

— Ну, пе́вно, забу́ли! — мо́вив Опана́с.


Будинків не було вже видко.

Буди́нків не було́ вже ви́дко.


О, які гарні стремена! Гей, Базене, йди сюди, мерщій!

О, які́ га́рні стреме́на! Гей, Ба́зене, йди сюди́, мерщі́й!


— Як се? Ти одступаєшся од бранки?

— Як се? Ти одступа́єшся од бра́нки?


Атос не мав сумніву, що то був кардинал з своєю вартою.

Атос не мав су́мніву, що то був кардина́л з своє́ю ва́ртою.


— Тоді я пропав! — промовив Д'Артаньян.

— Тоді́ я пропа́в! — промо́вив Д'Артаньян.


— Повідомити її про приємну новину.

— Повідо́мити її про приє́мну новину́.


Темні фігури яскраво вирізнялися на червонуватому обрії.

Те́мні фігу́ри яскра́во вирізня́лися на червонува́тому о́брії.


— Нагода трапиться, — відказав Рошфор.

— Наго́да тра́питься, — відказа́в Рошфор.


Цілую тебе в чоло.

Цілу́ю тебе́ в чоло́.


Ваші очі блакитні, як небо.

Ва́ші о́чі блаки́тні, як не́бо.


А по році схочете мати далі зі мною діло, то добре, а ні, то ні.

А по ро́ці схо́чете ма́ти да́лі зі мно́ю ді́ло, то до́бре, а ні, то ні.


Ріка перехопила півперек усю вузеньку долину, на якій лежить село.

Ріка́ перехопи́ла півперек усю́ вузе́ньку доли́ну, на які́й лежи́ть село́.


Рошфор на хвилину замислився.

Рошфо́р на хвили́ну зами́слився.


— Ні, — вигукнув Фелтон, — ти житимеш, і житимеш відомщена.

— Ні, — ви́гукнув Фелтон, — ти жи́тимеш, і жи́тимеш відомщена.


— Як то де? Заніс додому.

— Як то де? Зані́с додо́му.


— Що ж то буде за чудасія?

— Що ж то бу́де за чудасі́я?


В суворих рисах не було ані лагідности, ані юмора.

В суво́рих ри́сах не було́ ані́ лагідности, ані́ юмора.


Це було мужнє обличчя.

Це було́ му́жнє обли́ччя.


— А що він відказав на це?

— А що він відказа́в на це?


Панночка зразу не дала говорити панові Андрієві.

Па́нночка зра́зу не дала́ говори́ти па́нові Андрі́єві.


Пані Бонасьє спробувала зрушити, зробила два кроки й впала навколішки.

Па́ні Бонасьє спро́бувала зру́шити, зроби́ла два кро́ки й впа́ла навко́лішки.


— Ну, але великі, не бійтеся!

— Ну, але́ вели́кі, не бі́йтеся!


А губи в неї були чудові, скидалися на корали.

А гу́би в не́ї були́ чудо́ві, скида́лися на кора́ли.


— У мене є чудодійний бальзам для ран.

— У мене́ є чудоді́йний бальза́м для ран.


Гадав я, що вони мої родичі.

Гада́в я, що вони́ мої́ ро́дичі.


— Ні, не глузую, козаче.

— Ні, не глузу́ю, коза́че.


— Пху! — аж плюнув з серця запорожець.

— Пху! — аж плю́нув з се́рця запоро́жець.


— Наше вино? — здивувався Атос.

— На́ше вино́? — здивува́вся Атос.


І вона кинулася з кімнати.

І вона́ ки́нулася з кімна́ти.


Жаль було дочки, та всі ті почуття забивав ляк.

Жаль було́ дочки́, та всі ті почуття́ забива́в ляк.


— Сину мій нещасний, любий! Надіє моя!

— Си́ну мій неща́сний, лю́бий! Наді́є моя́!


— А Мускетон тут?

— А Мускето́н тут?


— А чіпці де? — спитав Староміський.

— А чіпці́ де? — спита́в Староміський.


— Ми говорили про людину, з якою ви рішили одружитись.

— Ми говори́ли про люди́ну, з яко́ю ви рішили одружи́тись.


— Такий, як я.

— Таки́й, як я.


Лягайте й засніть.

Ляга́йте й засні́ть.


— На одну особу, що здавна вже за нею стежить.

— На одну́ осо́бу, що зда́вна вже за не́ю сте́жить.


Аж незабаром щось заманячило.

Аж незаба́ром щось заманя́чило.


Та гірше було, коли на варті лучився рекрут, що боїться капрала гірше вогню.

Та гі́рше було́, коли́ на ва́рті лучи́вся ре́крут, що бої́ться капра́ла гі́рше вогню́.


— Ще не пройшло й дня, як прийшла вона у Переяслав.

— Ще не пройшло́ й дня, як прийшла́ вона́ у Перея́слав.


— Що ж? Як? Чи коли? Хоть розкажи толком.

— Що ж? Як? Чи коли́? Хоть розкажи́ то́лком.


Зомлів я пару разів під час тої науки.

Зомлі́в я па́ру разі́в під час то́ї нау́ки.


Думаю, що на те можете спокійно підписатися.

Ду́маю, що на те мо́жете спокі́йно підписа́тися.


На столі світилася одна невеличка лямпа під абажуром, а по хаті слалася сутінь.

На столі́ світи́лася одна́ невели́чка ля́мпа під абажу́ром, а по ха́ті сла́лася су́тінь.


Мабуть, то помста міледі? Це було ймовірніш.

Ма́бу́ть, то по́мста міле́ді? Це було́ ймові́рніш.


— Гарна каблучка, — каже Кирило Тур.

— Га́рна каблу́чка, — ка́же Кири́ло Тур.


— Не стріляйте! Я ж без зброї!

— Не стріля́йте! Я ж без збро́ї!


І, витягши шпаду з піхов, ґасконець метнувся з кімнати.

І, ви́тягши шпа́ду з пі́хов, ґасконець метну́вся з кімна́ти.


Хоч той таки й дійсно дурень.

Хоч той таки́ й ді́йсно ду́рень.


Від сніданку я сховала склянку води, бо найбільше знемагала на спрагу.

Від сніда́нку я схова́ла скля́нку води́, бо найбі́льше знемага́ла на спра́гу.


— І що ж ти думаєш робити з тим?

— І що ж ти ду́маєш роби́ти з тим?


Не бійся, не так уже ми тебе пристерегли.

Не бі́йся, не так уже́ ми тебе́ пристерегли́.


Але як це зробити, як їх дістати?

Але́ як це зроби́ти, як їх діста́ти?


— Та хіба ж це можливо? У такої чарівної та ласкавої жінки, як ви?

— Та хіба́ ж це можли́во? У тако́ї чарівно́ї та ласка́вої жі́нки, як ви?


Але в них не було ні жердин, ані лижв, і вони всі пішли під лід.

Але́ в них не було́ ні жерди́н, ані́ лижв, і вони́ всі пішли́ під лід.


— Отеє не удавай із себе химородника, не бурли, як кабан у кориті!

— Оте́є не удава́й із себе́ химоро́дника, не бурли́, як каба́н у кори́ті!


Він зробить все, що я хочу.

Він зро́бить все, що я хо́чу.


— Заждіть, в мене є дійсно гарний плян.

— Зажді́ть, в мене́ є ді́йсно га́рний плян.


— Чи не треба вам решти, пане офіцере? — спитав хазяїн.

— Чи не тре́ба вам ре́шти, па́не офіце́ре? — спита́в хазя́їн.


Хмара гніву й помсти облягла завжди спокійне обличчя благородного Атоса.

Хма́ра гні́ву й по́мсти облягла́ за́вжди́ спокі́йне обли́ччя благоро́дного Ато́са.


Хіба ж вони можуть інакше?

Хіба́ ж вони́ мо́жуть іна́кше?


— А ваші товариші?

— А ва́ші това́риші?


Було чверть на першу.

Було́ чверть на пе́ршу.


Я сьогодні написала листа.

Я сього́дні написа́ла листа́.


— Як хочете, — озвався Атос.

— Як хо́чете, — озва́вся Атос.


Аж тепер бачу, що то був якийсь добрий дух.

Аж тепе́р ба́чу, що то був яки́йсь до́брий дух.


А християне нехай собі змагаються.

А христия́не неха́й собі́ змага́ються.


Небагато вам уже люльок доведеться викурити.

Небага́то вам уже́ лю́льок доведе́ться ви́курити.


А понижче села четвертий, найкрутіший скрут.

А пони́жче села́ четве́ртий, найкруті́ший скрут.


Любив пан Андрій і випити і в карти гуляти й не шкодував на це грошей.

Люби́в пан Андрі́й і ви́пити і в ка́рти гуля́ти й не шкодува́в на це грошей.


Хмара куряви наближалася і скоро зза кряжа виникло велике комонне військо.

Хма́ра ку́ряви наближа́лася і ско́ро зза кря́жа ви́никло вели́ке комо́нне ві́йсько.


— Я пропонував вам Тібурн, — сказав лорд Вінтер.

— Я пропонува́в вам Тібурн, — сказа́в лорд Вінтер.


Найбільший натовп збірався біля Оперного будинку.

Найбі́льший на́товп збіра́вся бі́ля О́перного буди́нку.


— Ого—го! Дуже швидка! Так я тебе й пустив до Богуна!

— Ого—го! Ду́же швидка́! Так я тебе́ й пусти́в до Богуна́!


А, хай йому біс, як же ви мене зашибли.

А, хай йому біс, як же ви мене́ зашибли.


— Боже мій! — скрикнула я.

— Бо́же мій! — скри́кнула я.


— Помітить євнух — буде погано.

— Помі́тить є́внух — бу́де пога́но.


Господарі застрілювали, заморювали їх до смерти роботою.

Госпо́дарі застрі́лювали, замо́рювали їх до смерти робо́тою.


Відтак він почав цілувати один по одному навіски, з якими мав розлучитися.

Відта́к він поча́в цілува́ти оди́н по одному́ наві́ски, з яки́ми мав розлучи́тися.


Льокаїв зараз же послали по Портоса та Араміса і ознайомили їх зі станом речей.

Льокаїв за́раз же посла́ли по Портоса та Араміса і ознайо́мили їх зі ста́ном рече́й.


— Що? — верескнув Мошко, — ти би хотів іти? А куди ж ти, дурню, підеш?

— Що? — верескну́в Мо́шко́, — ти би хоті́в іти́? А куди́ ж ти, ду́рню, пі́деш?


Прийшов аж на обід.

Прийшо́в аж на о́бі́д.


Маринця про свої зачахлі ноги була гарна дівчина.

Мари́нця про свої́ зача́хлі но́ги була́ га́рна ді́вчи́на.


— Тоді я прийшов не свого часу.

— Тоді́ я прийшо́в не свого́ ча́су.


Сталося так, як і напередодні.

Ста́лося так, як і напередо́дні.


— Вибачити — за що? — спитала вона.

— Ви́бачити — за що? — спита́ла вона́.


Справді, кінець вулиці Вожірар з'явився велетень Портос.

Спра́вді, кіне́ць ву́лиці Вожірар з'яви́вся ве́летень Портос.


Я стану осторонь.

Я ста́ну о́сторонь.


— Дай боже і вам того ж! Вип'ємо!

— Дай бо́же і вам того́ ж! Ви́п'ємо!


— Будьте спокійні! Він не поїде.

— Бу́дьте спокі́йні! Він не пої́де.


— Це абсолютний секрет.

— Це абсолю́тний секре́т.


Тупий біль душив її.

Тупи́й біль души́в її.


— На кого ж саме маєте ви підозру?

— На кого ж са́ме ма́єте ви підо́зру?


Чи знали ви про це?

Чи зна́ли ви про це?


— Що ж ти про мене співатимеш?

— Що ж ти про мене́ співа́тимеш?


Чи ж слід дивуватись, що вона ненавидить усе чоловіче кодло?

Чи ж слід дивува́тись, що вона́ нена́видить усе́ чолові́че ко́дло?


Лице — кров з молоком.

Лице́ — кров з молоко́м.


Може він завидує їй.

Мо́же він зави́дує їй.


Цей рух притягнув до себе увагу лорда Вінтера.

Цей рух притягну́в до себе́ ува́гу ло́рда Вінтера.


— Це так, пане комісаре.

— Це так, па́не коміса́ре.


— Погана справа! — сказав, усміхаючись, Атос, — цього разу нам не дадуть хреста.

— Пога́на спра́ва! — сказа́в, усміха́ючись, Атос, — цього́ ра́зу нам не даду́ть хреста́.


Крізь шпарку під дверима блимнуло світло.

Крізь шпа́рку під двери́ма бли́мнуло сві́тло.


— О, дрібниці, — відповів Д'Артаньян, — тільки подряпаний.

— О, дрібни́ці, — відпові́в Д'Артаньян, — ті́льки подря́паний.


Я помстилася б люто!

Я помсти́лася б лю́то!


— Ви можете загубити усіх нас!

— Ви мо́жете загуби́ти усі́х нас!


Дим, наче хмара, ходить понад головами.

Дим, на́че хма́ра, хо́дить по́над го́ловами.


Вертай назад до свого рідного краю.

Верта́й наза́д до свого́ рі́дного кра́ю.


Ми отаборилися коло Тахіна, але це не дійшло до нашої свідомости.

Ми ота́борилися ко́ло Тахіна, але́ це не дійшло́ до на́шої свідомости.


— Кід загадково усміхнувся.

— Кід загадко́во усміхну́вся.


— І через понеділок ми мусимо оставатися в місті.

— І че́рез понеді́лок ми му́симо остава́тися в мі́сті.


— Манюсю, а це що таке? Ти забила нашу сойку?

— Маню́сю, а це що таке́? Ти заби́ла на́шу со́йку?


— Так вони не гостювати прибули, а просити помочі на ляхів.

— Так вони́ не гостюва́ти прибули́, а проси́ти по́мочі на ля́хів.


— Тоді Луї Савой не буде батьком моїх дітей.

— Тоді́ Луї́ Савой не бу́де ба́тьком мої́х діте́й.


Каганчик перекинувся й загас, залитий власним жиром.

Каганчик переки́нувся й загас, зали́тий вла́сним жи́ром.


— Чого ж ти, каже,— осо, од мене хочеш?

— Чого́ ж ти, ка́же,— о́со, од мене́ хо́чеш?


Нарешті я почула, як відчиняються двері.

Наре́шті я почу́ла, як відчиня́ються две́рі.


А Сомку не байдуже було й про Петра.

А Сомку́ не ба́йду́же було́ й про Петра́.


Матроси підтримували її, бо море ще дуже хвилювалося.

Матро́си підтри́мували її, бо мо́ре ще ду́же хвилюва́лося.


Фреда! Він міг би заприсягнутися, що то вона.

Фреда! Він міг би заприсягну́тися, що то вона́.


— Іще б не підтоптатись, стілько діла наробивши!

— Іще́ б не підтопта́тись, сті́лько ді́ла нароби́вши!


— Тут якась таємниця, Атосе.

— Тут яка́сь таємни́ця, Атосе.


Ченці їх проводжали.

Ченці́ їх проводжа́ли.


Повикопували в землі здоровеннії печі, запалили огні.

Повико́пували в землі́ здорове́ннії пе́чі, запали́ли огні́.


— За десять десята.

— За де́сять деся́та.


Се я в Польщі таке собі доскочив.

Се я в По́льщі таке́ собі́ доско́чив.


Обличчя їх були смутні й похмурі, навіть Арамісове.

Обли́ччя їх були́ смутні́ й похму́рі, на́віть Арамісове.


— А Іванець? А Васюта?

— А Іване́ць? А Васю́та?


Чого ж ти іще супишся?

Чого́ ж ти іще́ су́пишся?


А ти сиди собі і не ворухнись, а то зараз же до Мойсея на той світ виряджу.

А ти сиди́ собі́ і не ворухни́сь, а то за́раз же до Мойсе́я на той світ ви́ряджу.


— Але через що саме?

— Але́ че́рез що са́ме?


— Ну, пробач мені, мій володарю, коли я винна.

— Ну, проба́ч мені́, мій воло́дарю́, коли́ я ви́нна.


Раз — і кінець.

Раз — і кіне́ць.


Добрі і молодці не дадуть нам загинути.

До́брі і молодці́ не даду́ть нам заги́нути.


— А тобі який клопіт? спитав невдоволено пан Андрій.

— А тобі́ яки́й кло́піт? спита́в невдово́лено пан Андрі́й.


— Я буду з ними розмовляти! — власно сказала Марина.

— Я бу́ду з ними розмовля́ти! — вла́сно сказа́ла Мари́на.


— Зараз же пошліть по нього.

— За́раз же пошлі́ть по нього.


—Щоб наші діти отак вибрикували!

—Щоб на́ші ді́ти ота́к вибри́кували!


Помалу стук утих.

Пома́лу стук ути́х.


— Кари на горло!

— Ка́ри на го́рло!


Тоді, пане, я пішов скаржитися до пана мера.

Тоді́, па́не, я пішо́в ска́ржитися до па́на ме́ра.


Тої хвилини повз мушкетера промайнув Д'Артаньян, що йшов за міледі.

То́ї хвили́ни повз мушкете́ра промайну́в Д'Артаньян, що йшов за міле́ді.


— Він не увійде, доки ми не вийдемо.

— Він не уві́йде, до́ки ми не ви́йдемо.


Він хотів увійти туди, як переможець.

Він хоті́в увійти́ туди́, як перемо́жець.


— Я чув про те ще на Січі запорожській.

— Я чув про те ще на Сі́чі запоро́жській.


Вам охоче дадуть за нього понад тисячу екю.

Вам охо́че даду́ть за нього по́над ти́сячу екю.


Було б краще сісти на коня та податись їй назустріч.

Було́ б кра́ще сі́сти на коня́ та пода́тись їй назу́стріч.


— Але де? Де?

— Але́ де? Де?


Чекати довелося недовго.

Чека́ти довело́ся недо́вго.


Гетьман махнув булавою.

Ге́тьман махну́в булаво́ю.


— Боже милий, Атосе, це ж вбивство! — вихопилося в Д'Артаньяна.

— Бо́же ми́лий, Атосе, це ж вби́вство! — ви́хопилося в Д'Артаньяна.


— Куди ж се їм була далека дорога? — спитав Петро.

— Куди́ ж се їм була́ дале́ка доро́га? — спита́в Петро́.


— Про це не турбуйтесь.

— Про це не турбу́йтесь.


— Як! За що се?

— Як! За що се?


— Це несправедливо.

— Це несправедли́во.


— На що ж до них? — схаменувся євнух.

— На що ж до них? — схамену́вся є́внух.


Лорд Вінтер вийшов, ридаючи.

Лорд Вінтер ви́йшов, рида́ючи.


— Ей, драгий побро! — крикне чорногорець.

— Ей, дра́гий по́бро! — кри́кне чорного́рець.


— Всемогущий Аллах, — надсилу промовляв він, — кличе мене до себе.

— Всемогу́щий Алла́х, — надси́лу промовля́в він, — кли́че мене́ до себе́.


Полонянка швидким оком перебігла по всій кімнаті.

Полоня́нка швидки́м о́ком перебі́гла по всій кімна́ті.


— Так ти справді хочеш зостатися у сій різниці?

— Так ти спра́вді хо́чеш зоста́тися у сій різни́ці?


— Що це за лист? — спитала вона.

— Що це за лист? — спита́ла вона́.


Найкращий захисток це грубка, тому і люди до неї тулились.

Найкра́щий за́хисток це гру́бка, тому́ і лю́ди до не́ї тули́лись.


А наші дундуки подякували мені киями.

А на́ші дундуки́ подя́кували мені́ кия́ми.


Не прийдеш від завтра за тиждень, уже мене тут не буде і ніхто не знатиме, де я.

Не при́йдеш від за́втра за ти́ждень, уже́ мене́ тут не бу́де і ніхто́ не зна́тиме, де я.


— А що, пане гетьмане, яково?

— А що, па́не ге́тьмане, я́ково?


— Уся моя олива загинула.

— Уся́ моя́ оли́ва заги́нула.


Я лежав, як колода, грівся.

Я лежа́в, як коло́да, грі́вся.


Я знала, що настала година помсти, чи, вірніш, правосуддя.

Я зна́ла, що наста́ла годи́на по́мсти, чи, вірні́ш, правосу́ддя.


Атос маленькими ковтками допивав останню пляшку еспанського вина.

Атос мале́нькими ковтка́ми допива́в оста́нню пля́шку еспа́нського вина́.


— От і спасибі! То лагодься в дорогу, позавтра їдемо.

— От і спаси́бі! То ла́годься в доро́гу, поза́втра ї́демо.


І я станув без власної волі, без сили, без тями.

І я ста́нув без вла́сної во́лі, без си́ли, без тя́ми.


Араміс зупинився, побачивши, що Атос усміхнувся.

Араміс зупини́вся, поба́чивши, що Атос усміхну́вся.


— Так отсей чортик зоветься в тебе божком?

— Так отсей чо́ртик зоветься в тебе́ божко́м?


Незабаром знайшов свого побратима.

Незаба́ром знайшо́в свого́ побрати́ма.


— Бойків не знаєш? — сердито гаркнув Вовкун.

— Бо́йків не зна́єш? — серди́то га́ркнув Вовку́н.


Гасять вони пожежу і б'ються одночасно.

Га́сять вони́ поже́жу і б'ю́ться одноча́сно.


Двері по нім зараз же зачинилися.

Две́рі по нім за́раз же зачини́лися.


Шрам тож посупивсь.

Шрам тож посупи́всь.


Дрож мене проймила на цю думку, якесь мляве проміння замиготіло перед очима.

Дрож мене́ пройми́ла на цю ду́мку, яке́сь мля́ве промі́ння замиготі́ло пе́ред очи́ма.


Борис зупинився, напружив слух і прислухувався до слів пісні.

Бори́с зупини́вся, напру́жив слух і прислу́хувався до слів пі́сні.


Але перш, ніж прочитати її, я хотів побалакати з вами.

Але́ перш, ніж прочита́ти її, я хоті́в побала́кати з вами.


— Ви вважали мене за померлого, та й я мав вас за померлу.

— Ви вважа́ли мене́ за поме́рлого, та й я мав вас за поме́рлу.


Двері відчинилися, зачинилися.

Две́рі відчини́лися, зачини́лися.


Вовкун оглянув зранену литку.

Вовку́н огля́нув зра́нену ли́тку.


Не один раз уже ти служила мені вірні служби, послужи, може, в останнє.

Не оди́н раз уже́ ти служи́ла мені́ ві́рні слу́жби, послужи́, мо́же, в оста́ннє.


— Мовчіть! Я чую кроки свого брата.

— Мовчі́ть! Я чу́ю кро́ки свого́ бра́та.


Бікара був з тих залізних натур, що падають тільки мертві.

Бікара був з тих залі́зних нату́р, що па́дають ті́льки ме́ртві.


В темну могилу.

В те́мну моги́лу.


— Ну, так що?

— Ну, так що?


— Чекаю ваших наказів.

— Чека́ю ва́ших нака́зів.


— Заспокойся, Плянше.

— Заспоко́йся, Пля́нше.


Сьогодні ви мій друг.

Сього́дні ви мій друг.


Вона не відповідала.

Вона́ не відповіда́ла.


— Покличте до мене Рошфора, — сказав півголосом Рішельє.

— Покли́чте до мене́ Рошфора, — сказа́в півголосом Рішельє́.


Д'Артаньянові здавалось, що він обнимає статую.

Д'Артаньянові здава́лось, що він обнима́є ста́тую.


Але о п'ятій вдень вона спромоглася втекти за вашою допомогою.

Але́ о п'я́тій вдень вона́ спромогла́ся втекти́ за ва́шою допомо́гою.


А не покажете нам, куди тут переїхати?

А не пока́жете нам, куди́ тут переї́хати?


Д'Артаньян зрозумів, що це нагорода.

Д'Артаньян зрозумі́в, що це нагоро́да.


— Який ти дурненький! І не вгадав.

— Яки́й ти дурне́нький! І не вгада́в.


Не знаю, чи говорив я вам, що там була тьма собак.

Не зна́ю, чи говори́в я вам, що там була́ тьма соба́к.


— О, не бійся, доню, циганка вміє ховати!

— О, не бі́йся, до́ню, цига́нка вмі́є хова́ти!


Я не додержав слова.

Я не доде́ржав сло́ва.


Через кілька хвилин Марина вийшла до хана загорнута у легкі саєтові запинала.

Че́рез кі́лька хвили́н Мари́на ви́йшла до ха́на заго́рнута у легкі́ сає́тові запина́ла.


Цур йому, старому вавилові! Нехай дожидається Сарабрина.

Цур йому, старо́му вави́лові! Неха́й дожида́ється Сарабрина.


— Ні, прошу пана.

— Ні, про́шу́ па́на.


— Геть звідси, а то я покличу людей, і вас закують у кайдани.

— Геть зві́дси, а то я покли́чу люде́й, і вас закую́ть у кайда́ни.


— Я вже й сам не раз про це мізковав.

— Я вже й сам не раз про це мізковав.


Міледі мене не знає.

Міле́ді мене́ не зна́є.


— Пане, ви повні великодушности, — сказав Атос.

— Па́не, ви по́вні великодушности, — сказа́в Атос.


Думалось, що зомлію, що минуся в тій хвилі.

Ду́малось, що зомлі́ю, що мину́ся в тій хви́лі.


— Річ не в тім — почав був доводити Цапковатий.

— Річ не в тім — поча́в був дово́дити Цапковатий.


Я собі піду, коли я тобі непотрібний.

Я собі́ піду́, коли́ я тобі́ непотрі́бний.


— Ну що ж, у кожного свій смак.

— Ну що ж, у ко́жного свій смак.


— Що брехня? — питаю.

— Що брехня́? — пита́ю.


— Один каже, що зійшов на пси, а другий, що подався на пана.

— Оди́н ка́же, що зійшо́в на пси, а дру́гий, що пода́вся на па́на.


За голодом ішов холод.

За го́лодом ішо́в хо́лод.


— Як то? Не тямиш Киценьки? І не знаєш моєї історії?

— Як то? Не тя́миш Киценьки? І не зна́єш моє́ї істо́рії?


Опинившися на розі Вірменської, я зирнув угору на її вікна.

Опинившися на ро́зі Вірме́нської, я зирну́в уго́ру на її ві́кна.


Ох, не думали ж мої старі очі вбачати пана Шрама!

Ох, не ду́мали ж мої́ старі́ о́чі вбача́ти па́на Шра́ма!


Жінка судового підійшла до посуду з святою водою.

Жі́нка судово́го підійшла́ до по́суду з свято́ю водо́ю.


— Вбити чи звеліти вбити Б'юкенгема.

— Вби́ти чи звелі́ти вби́ти Б'юкенгема.


— А що, пане гетьмане? — каже Шрам.

— А що, па́не ге́тьмане? — ка́же Шрам.


— Чудово! Я влаштував усе згідно з вашим бажанням, і ми будемо бачитись щодня.

— Чудо́во! Я влаштува́в усе́ згі́дно з ва́шим бажа́нням, і ми бу́демо ба́читись щодня́.


Татко від'їхав до Львова і мав вернути пізно вночі.

Та́тко від'ї́хав до Льво́ва і мав верну́ти пі́зно вночі́.


Супротив кого се ти заложив такий табор? Здається ж, тихо на Вкраїні?

Супроти́в кого се ти заложи́в таки́й та́бор? Здає́ться ж, ти́хо на Вкраї́ні?


— А то чому?

— А то чому́?


— Ну, я продаватиму.

— Ну, я продава́тиму.


— Даю вам слово дворянина.

— Даю́ вам сло́во дворяни́на.


Але це було за часів, коли кам'яний вік тут хилився до занепаду.

Але́ це було́ за часі́в, коли́ кам'яни́й вік тут хили́вся до зане́паду.


— Як уїсться в кого, то вже свого докаже.

— Як уї́сться в кого, то вже свого́ дока́же.


Він узяв сокиру й гострим кінцем почав розважувати зуби.

Він узя́в соки́ру й го́стрим кінце́м поча́в розва́жувати зу́би.


— Три чверті години.

— Три чве́рті годи́ни.


Та коли я схопила ніж, щось жахливе спало мені на думку.

Та коли́ я схопи́ла ніж, щось жахли́ве спа́ло мені́ на ду́мку.


— Ну, ідете ви?

— Ну, ідете́ ви?


А якщо не повернуся, то теж не лякайтеся.

А якщо́ не поверну́ся, то теж не ляка́йтеся.


— А чому ж? — каже.

— А чому́ ж? — ка́же.


Ви ж знаєте, що нам, справжнім християнам, заборонено брехати.

Ви ж зна́єте, що нам, спра́вжнім христия́нам, заборо́нено бреха́ти.


— Ідіть сюди студенти із Принстона! Та швидше.

— Іді́ть сюди́ студе́нти із Принстона! Та шви́дше.


На другий день по моєму поверненні до Ліля, братові пощастило втекти з тюрми.

На дру́гий день по моє́му пове́рненні до Лі́ля, бра́тові пощасти́ло втекти́ з тюрми́.


— Що ж, коли хочете, то нехай і так буде.

— Що ж, коли́ хо́чете, то неха́й і так бу́де.


І жодна людина не працювала так пильно, щоб дійти цього.

І жо́дна люди́на не працюва́ла так пи́льно, щоб дійти́ цього́.


На те ви попи, на те ви мужі совіта, на те ви народні голови.

На те ви попи́, на те ви мужі́ сові́та, на те ви наро́дні го́лови.


Не мовивши ані слова, він підняв хусточку й поклав її в кешеню пані Бонасьє.

Не мо́вивши ані́ сло́ва, він підня́в ху́сточку й покла́в її в кешеню па́ні Бонасьє.


— Витрати він сплотить.

— Ви́трати він спло́тить.


Пів на дванадцяту були коло дверей клятої коршми.

Пів на двана́дцяту були́ ко́ло двере́й кля́тої коршми́.


Чого ви бажаєте, капітане?

Чого́ ви бажа́єте, капіта́не?


Вона аж помолодшала і вже нащебетала йому всячини.

Вона́ аж помоло́дшала і вже нащебета́ла йому вся́чини.


— Мій? Чи не збожеволіли ви?

— Мій? Чи не збожево́ліли ви?


— О, ні, звичайно.

— О, ні, звича́йно.


— Бідний друже, я й забув, що ви закоханий.

— Бі́дний дру́же, я й забу́в, що ви зако́ханий.


— Я побачу короля сьогодні увечорі, але вас не раджу навертатись йому на вічі.

— Я поба́чу короля́ сього́дні увечорі, але́ вас не ра́джу наверта́тись йому на ві́чі.


— Смійся з того! Де ж ти чув, щоби за такі дурниці вішали?

— Смі́йся з того́! Де ж ти чув, що́би за такі́ дурни́ці ві́шали?


Тепер, коли ми маємо все опріч грошей, було б нерозумно дати вбити себе.

Тепе́р, коли́ ми ма́ємо все опрі́ч грошей, було́ б нерозу́мно да́ти вби́ти себе́.


— Що я бачу?

— Що я ба́чу?


— Від кардинала?

— Від кардина́ла?


Минуло кілька хвилин.

Мину́ло кі́лька хвили́н.


— А до неї пишеш?

— А до не́ї пи́шеш?


На цю шпаду завжди зазіхав Портос.

На цю шпа́ду за́вжди́ зазіха́в Портос.


— То спробуйте мене.

— То спро́буйте мене́.


— Це рани честь твоїй фантазії!

— Це ра́ни честь твої́й фанта́зії!


— Королева, рятуючи Б'юкенгема, свого коханця, робить до кінця правильно.

— Короле́ва, ряту́ючи Б'юкенгема, свого́ коха́нця, ро́бить до кінця́ пра́вильно.


— То бодай мені покажи ті папери, нехай їх побачу!

— То бода́й мені́ покажи́ ті папе́ри, неха́й їх поба́чу!


Чоловік, що увійшов, мав досить звичайний вигляд і скидався на городянина.

Чолові́к, що увійшо́в, мав до́сить звича́йний ви́гляд і скида́вся на городя́нина.


Отже, коршма наша завжди стоїть порожня.

О́тже, коршма́ на́ша за́вжди́ стої́ть поро́жня.


— Може б, і батько Хмельницький пожив іще на світі, якби не сватавсь із ляхами.

— Мо́же б, і ба́тько Хмельни́цький пожи́в іще́ на сві́ті, якби́ не сва́тавсь із ля́хами.


— Ну, а тепер? — запитав він.

— Ну, а тепе́р? — запита́в він.


— Так, якщо вона не знатиме, що то наказ короля.

— Так, якщо́ вона́ не зна́тиме, що то нака́з короля́.


А я тим часом поїду з Череванем у Ніжень.

А я тим ча́сом пої́ду з Черева́нем у Ніжень.


— Що ж там таке було?

— Що ж там таке́ було́?


— Що ж ти тепер думаєш із собою чинити? — спитав Шрам.

— Що ж ти тепе́р ду́маєш із собо́ю чини́ти? — спита́в Шрам.


— Правда, вона мені дуже заважає.

— Пра́вда, вона́ мені́ ду́же заважа́є.


Так що ми з місис Сейзер зовсім не поїхали.

Так що ми з мі́сис Сейзер зо́всім не пої́хали.


— Що ти, що ти, Газізю! Схаменися!

— Що ти, що ти, Газізю́! Схамени́ся!


Усі здивовано озирнулися, бо не зрозуміли про кого говорить Атос.

Усі́ здиво́вано озирну́лися, бо не зрозумі́ли про кого гово́рить Атос.


Ця подія примусила кардинала прискорити справу.

Ця поді́я приму́сила кардина́ла приско́рити спра́ву.


— А звичайно ж.

— А звича́йно ж.


Противно, я хотів тобі сказати добру новину.

Проти́вно, я хоті́в тобі́ сказа́ти до́бру новину́.


— Хай буде кузина.

— Хай бу́де кузи́на.


Обидві жінки з хвилину обіймали одна одну.

Оби́дві жінки́ з хвили́ну обійма́ли одна́ одну́.


— Вона втече від нас, — говорив Д'Артаньян, — і це буде твоя провина, Атосе.

— Вона́ втече́ від нас, — говори́в Д'Артаньян, — і це бу́де твоя́ прови́на, Атосе.


Мій будинок для вас завжди відчинений.

Мій буди́нок для вас за́вжди́ відчи́нений.


— Бог відступається від того, хто сам себе зрікається, — зауважила міледі.

— Бог відступа́ється від того́, хто сам себе́ зріка́ється, — заува́жила міле́ді.


— Звідки ти це знаєш?

— Зві́дки ти це зна́єш?


Арештанти, скулені і дрожачі, увійшли.

Арешта́нти, ску́лені і дрожа́чі, увійшли́.


— Селі? Селі? — повторив він ледве дишучи.

— Селі́? Селі́? — повтори́в він ле́две ди́шучи.


Та й, прослизнувши туди, ви не спроможетесь пройти крізь троє залізних грат.

Та й, прослизну́вши туди́, ви не спромо́жетесь пройти́ крізь тро́є залі́зних грат.


Знову наближалася рішуча хвилина.

Зно́ву наближа́лася рішу́ча хвили́на.


З баркасу дали відповідь.

З барка́су дали́ ві́дповідь.


— На щастя мені залишили те, що в мене було.

— На ща́стя мені́ зали́ши́ли те, що в мене́ було́.


На щастя, як ми вже казали, вони були за сто кроків від міста.

На ща́стя, як ми вже каза́ли, вони́ були́ за сто кро́ків від мі́ста.


Короля вони знали здавна, а тому не дуже турбувалися.

Короля́ вони́ зна́ли зда́вна, а тому́ не ду́же турбува́лися.


Д'Артаньян підвів голову і радісно скрикнув.

Д'Артаньян підві́в го́лову і ра́дісно скри́кнув.


Все на мене важким духом дишеш!

Все на мене́ важки́м ду́хом ди́шеш!


Можна було подумати, що вона зараз помре.

Мо́жна було́ поду́мати, що вона́ за́раз помре́.


І дурно скажеш, коли знаєш.

І ду́рно ска́жеш, коли́ зна́єш.


— Дайте пройти.

— Да́йте пройти́.


Отже пан Бонасьє поклав сказати все.

О́тже пан Бонасьє покла́в сказа́ти все.


Сіпсу запрягала швидко.

Сі́псу запряга́ла шви́дко.


Я бережу її як святість, як найдорожчу пам'ятку.

Я бережу́ її як свя́тість, як найдоро́жчу па́м'ятку.


— Дивись же, пильнуй якнайуважніш.

— Диви́сь же, пильну́й якнайува́жніш.


— Зачекайте трохи.

— Зачека́йте тро́хи.


— Чим же тебе шанувати, вельможний пане?

— Чим же тебе́ шанува́ти, вельмо́жний па́не?


До того ж лорд Вінтер доводиться їй дівер.

До того́ ж лорд Вінтер дово́диться їй ді́вер.


— Далеко звідси?

— Дале́ко зві́дси?


А тепер посилаю тобі одно з них.

А тепе́р посила́ю тобі́ одно́ з них.


До всіх повернулась надія.

До всіх поверну́лась наді́я.


Городовому козакові треба стерегтись їх, як огню.

Городово́му козако́ві тре́ба стерегти́сь їх, як огню́.


По їхніх серцях протікав струмок якогось божевілля.

По ї́хніх серця́х протіка́в струмо́к яко́гось божеві́лля.


А в повітрі над труною весело щебетали пташки, байдужі до людського горя.

А в пові́трі над труно́ю ве́село щебетали пташки́, байду́жі до лю́дсько́го го́ря.


— Га, то ходім, пошукаймо! — сказав Тоньо.

— Га, то ході́м, пошука́ймо! — сказа́в Тоньо.


— Та не знаю.

— Та не зна́ю.


Хотіла молитись, — язик одубів.

Хоті́ла моли́тись, — язи́к одубі́в.


Ми поприходили зі школи, а Опанаса ще не було.

Ми поприхо́дили зі шко́ли, а Опана́са ще не було́.


— А я думав, що він ще в Брюселі.

— А я ду́мав, що він ще в Брюселі.


— Володю, наш Стефанко уже всміхається!

— Воло́дю, наш Стефанко уже́ всміха́ється!


На другий день принесли панові буквар і він став учити Йоська читати.

На дру́гий день принесли́ па́нові буква́р і він став учи́ти Йоська чита́ти.


— Ні слова про те, що сталося.

— Ні сло́ва про те, що ста́лося.


Я примусом візьму тебе і повезу на Вкраїну.

Я при́мусом візьму́ тебе́ і повезу́ на Вкраї́ну.


Треба привернути до себе цю маненьку пані Бонасьє.

Тре́ба приверну́ти до себе́ цю мане́ньку па́ні Бонасьє.


— Я вам це давно казав.

— Я вам це давно́ каза́в.


Я все ж таки вродлива.

Я все ж таки́ вродли́ва.


Льокай сів поруч із візником.

Льокай сів по́руч із візнико́м.


Дух мій не терпить сього!

Дух мій не те́рпить сього́!


І я відмовила йому, не давши й шматка хліба.

І я відмо́вила йому, не да́вши й шматка́ хлі́ба.


— Ви, мабуть, стрічали в нього декого з мушкетерів?

— Ви, ма́бу́ть, стріча́ли в нього декого з мушкете́рів?


Вони швидко наздогнали цього шляхтича.

Вони́ шви́дко наздогна́ли цього́ шля́хтича.


Проразливий свист почувся з оркестри.

Прора́зливий свист почу́вся з орке́стри.


— Бережіться! — попередив Лавсон.

— Бережі́ться! — попере́див Лавсон.