— І цю карету приготовано для нас? — спитала міледі.

— І цю каре́ту пригото́вано для нас? — спита́ла міле́ді.


— Ні, не страхаюся! — рішуче одповів Хмельницький.

— Ні, не страха́юся! — рішу́че одпові́в Хмельни́цький.


І він махнув рукою, немов бажав відігнати спокусливого демона.

І він махну́в руко́ю, немо́в бажа́в відігна́ти споку́сливого де́мона.


То була завітна мрія Д'Артаньяна, разом з бажанням розшукати пані Бонасьє.

То була́ заві́тна мрі́я Д'Артаньяна, ра́зом з бажа́нням розшука́ти па́ні Бонасьє.


І кардинал пальцем вказав юнакові на стілець.

І кардина́л па́льцем вказа́в юнако́ві на стіле́ць.


Не за нас одних лише доводиться думати.

Не за нас одни́х лише́ дово́диться ду́мати.


— Тепер охрестіть дитину!

— Тепе́р охресті́ть дити́ну!


— Ви мені вибачаєте! — згукнув Д'Артаньян.

— Ви мені́ вибача́єте! — згукну́в Д'Артаньян.


Я бачив уві сні, що цей клятий англієць умер.

Я ба́чив уві́ сні, що цей кля́тий англі́єць уме́р.


Казав, що має ще деякі інтереси полагодити.

Каза́в, що ма́є ще де́які інтере́си пола́годити.


Він подивився, протер собі очі, наче віри не йняв їм, і знову глянув.

Він подиви́вся, проте́р собі́ о́чі, на́че ві́ри не йняв їм, і зно́ву гля́нув.


Після обіда божий чоловік іграв і співав усяких поважних пісень.

Пі́сля обі́да бо́жий чолові́к іграв і співа́в уся́ких пова́жних пісе́нь.


— Але подивиться мені в очі.

— Але́ поди́виться мені́ в о́чі.


Порівняємо ми вас так, що й не захочете.

Порівня́ємо ми вас так, що й не захо́чете.


Уже невідомими доріжками, непрохідними нетрями прибували віщуни заліза.

У́же невідо́мими дорі́жками, непрохідни́ми не́трями прибува́ли віщуни́ залі́за.


Б'юкенгем удруге впав навколішки.

Б'юкенгем удру́ге впав навко́лішки.


Пасук теж поїде зі мною.

Пасу́к теж пої́де зі мно́ю.


Вона піднесла склянку до губ молодої жінки і та механічно випила.

Вона́ піднесла́ скля́нку до губ молодо́ї жі́нки і та механі́чно ви́пила.


Розбишаки тілько зглянулись да всміхнулись між собою.

Розбишаки ті́лько згля́нулись да всміхну́лись між собо́ю.


— Еге! — вимовив Д'Артаньян, що підслуховував не біля дверей, а коло вікон.

— Еге! — ви́мовив Д'Артаньян, що підслухо́вував не бі́ля двере́й, а ко́ло ві́кон.


— Алеж вони можуть прийти кожної хвилини.

— Алеж вони́ мо́жуть прийти́ ко́жної хвили́ни.


— Правда ваша.

— Пра́вда ва́ша.


І так її все направляють, доки з полотнянки не зробиться лейбик.

І так її все направля́ють, до́ки з полотня́нки не зро́биться лейбик.


Фреда знайшла собі гідну супротивницю.

Фреда знайшла́ собі́ гі́дну супроти́вницю.


А Сомко, знаєте, який? Зараз загориться, як порох.

А Сомко́, зна́єте, яки́й? За́раз загори́ться, як по́рох.


А що оповідаю гладко, то не дивуйтеся.

А що оповіда́ю гла́дко, то не диву́йтеся.


— Чи знаєте ви, що я робила?

— Чи зна́єте ви, що я роби́ла?


— Робіть те, що я звелів, — згукнув комісар.

— Робі́ть те, що я звелі́в, — згукну́в коміса́р.


— Діти! — крикне на своїх старий Шрам.

— Ді́ти! — кри́кне на свої́х стари́й Шрам.


Вернув аж пізно вночі.

Верну́в аж пі́зно вночі́.


Ви безчесний вбивця, сер.

Ви безче́сний вби́вця, сер.


Він біг попереду, за вовчим звичаєм, показуючи шлях своїм товаришам.

Він біг попе́реду, за во́вчим зви́чаєм, пока́зуючи шлях своїм́́́ това́ришам.


Трохи згодом Д'ртаньян уклонився, готовий слухати.

Тро́хи зго́дом Д'ртаньян уклони́вся, гото́вий слу́хати.


— Нарешті, на добрий час! — вигукнув Д'Артаньян.

— Наре́шті, на до́брий час! — ви́гукнув Д'Артаньян.


— Ми мали цю честь.

— Ми ма́ли цю честь.


— І добре робите, пане.

— І до́бре ро́бите, па́не.


— Вони нас побачать.

— Вони́ нас поба́чать.


— Мій перший чоловік? — вигукнула міледі, перелякано дивлячись на лорда Вінтера.

— Мій пе́рший чолові́к? — ви́гукнула міле́ді, переля́кано ди́влячись на ло́рда Вінтера.


Я кликав вас, щоб ви були напоготові.

Я кли́кав вас, щоб ви були́ напогото́ві.


— Лорд Вінтер.

— Лорд Вінтер.


— Тихо, — прошепотіла пані Бонасьє.

— Ти́хо, — прошепоті́ла па́ні Бонасьє.


— Буде нам тут пекло.

— Бу́де нам тут пе́кло.


Замість сестри милосердя.

За́мість сестри́ милосе́рдя.


І в тій хвилі я побачила, як із середини твоя рука відсуває вікно.

І в тій хви́лі я поба́чила, як із сере́дини твоя́ рука́ відсува́є вікно́.


— Ви дуже поблажливий чоловік, мій люб'язний пане Бонасьє.

— Ви ду́же побла́жливий чолові́к, мій люб'я́зний па́не Бонасьє.


— Нехай так — сказав драгун.

— Неха́й так — сказа́в драгу́н.


— А чи стане у вас на це твердости?

— А чи ста́не у вас на це твердости?


— Куди тепер іти? — подумав я собі.

— Куди́ тепе́р іти́? — поду́мав я собі́.


Знущаються ляхи над нашою кров'ю.

Знуща́ються ля́хи над на́шою кро́в'ю.


Так оце й ти говориш.

Так оце́ й ти гово́риш.


Людська жадоба крови мусить иноді поступитися перед жадобою золота.

Лю́дська́ жадо́ба кро́ви му́сить иноді поступи́тися пе́ред жадо́бою зо́лота.


— Ну, тоді я зовсім не розумію вас, мадам, — сказав Фелтон.

— Ну, тоді́ я зо́всім не розумі́ю вас, мада́м, — сказа́в Фелтон.


Нарешті світло погасло.

Наре́шті сві́тло пога́сло.


— Та звичайно ж, я хотіла бачити вас.

— Та звича́йно ж, я хоті́ла ба́чити вас.


Один Черевань усміхавсь, догадавшись, що тому за причина.

Оди́н Черева́нь усміха́всь, догада́вшись, що тому́ за причи́на.


Я мав за честь доповісти вашій еміненції, що мерзотники були п'яні.

Я мав за честь допові́сти́ ва́шій еміне́нції, що мерзо́тники були́ п'я́ні.


— Хто ж саме?

— Хто ж са́ме?


— Пан Д'Артаньян лише зомлів.

— Пан Д'Артаньян лише́ зомлі́в.


Коршмар здавався найчеснішою в світі людиною.

Коршма́р здава́вся найчесні́шою в сві́ті люди́ною.


Богун підвівся і побачив з десяток селян, узброєних хто чим.

Богу́н підві́вся і поба́чив з деся́ток селя́н, узбро́єних хто чим.


Це турбує мене не більше, як порожня пляшка.

Це турбу́є мене́ не бі́льше, як поро́жня пля́шка.


— Правда, так, дитино моя, — сказала королева, — ти маєш рацію.

— Пра́вда, так, дити́но моя́, — сказа́ла короле́ва, — ти ма́єш ра́цію.


— Повертайтесь до табору й там довідаєтесь.

— Поверта́йтесь до та́бору й там дові́даєтесь.


Араміс робив спробу зняти річ про висвячення.

Араміс роби́в спро́бу зня́ти річ про ви́свячення.


— І добре робите.

— І до́бре ро́бите.


— У мене є листи Д'Артаньяна.

— У мене́ є листи́ Д'Артаньяна.


Він двічі намагався підвестися — і двічі падав.

Він дві́чі намага́вся підвести́ся — і дві́чі па́дав.


Тоді я прибуду до вас у гості,.

Тоді́ я прибу́ду до вас у го́сті,.


— Ідіть, я слідом за вами.

— Іді́ть, я слі́дом́ за вами.


Та жінка, що не пустила її до своєї господи.

Та жі́нка, що не пусти́ла її до своє́ї госпо́ди.


Власне мав я по полудні з ними до Дрогобича рушати.

Вла́сне мав я по полу́дні з ними до Дрого́бича руша́ти.


— Що я вам за вуйцьо? От постеліть тому хлопчиськові.

— Що я вам за вуйцьо? От постелі́ть тому́ хлопчи́ськові.


Се вже так, батьку!

Се вже так, ба́тьку!


— Оддайте мені рекомендаційного листа! — кричав Д'Артаньян.

— Одда́йте мені́ рекомендаці́йного листа́! — крича́в Д'Артаньян.


Незабаром прийшла і пані Бонасьє.

Незаба́ром прийшла́ і па́ні Бонасьє.


Чуєте, кажу вам, що можуть зовсім зіпсуватись.

Чу́єте, кажу́ вам, що мо́жуть зо́всім зіпсува́тись.


З холодної води підіймається проти сонця легесенька сива пара.

З холо́дної води́ підійма́ється про́ти со́нця леге́сенька си́ва па́ра.


Треба було запобігти цьому.

Тре́ба було́ запобі́гти цьому́.


Весь тиждень робота йшла як на машині.

Весь ти́ждень робо́та йшла як на маши́ні.


Три приятелі й собі набили рушниці.

Три при́ятелі й собі́ наби́ли рушни́ці.


— Тікай, нещасний, — згукнув Араміс, кидаючи йому в обличчя свій капелюх.

— Тікай, неща́сний, — згукну́в Араміс, ки́даючи йому в обли́ччя свій капелю́х.


Там був лише один готель при поштовій станції.

Там був лише́ оди́н готе́ль при пошто́вій ста́нції.


— Такі жінки, як я, не плачуть.

— Такі́ жінки́, як я, не пла́чуть.


— То, може, краще почати зараз?

— То, мо́же, кра́ще поча́ти за́раз?


Залитий сонячним світлом сніг зовсім потемнів.

Зали́тий со́нячним сві́тлом сніг зо́всім потемні́в.


— Хіба ж ти вже не любиш мене?

— Хіба́ ж ти вже не лю́биш мене́?


— Не маєш що робити? — здивувався Фавель.

— Не ма́єш що роби́ти? — здивува́вся Фавель.


— Ось воно що! — І я відвернувся, наче це мене не цікавило.

— Ось воно́ що! — І я відверну́вся, на́че це мене́ не ціка́вило.


Спущений до половини прапор сумно маяв над касарнею.

Спу́щений до полови́ни пра́пор су́мно ма́яв над каса́рнею.


Він задрожав від холоду, та не прискорюючи кроків, ішов просто стежкою до гори.

Він задрожа́в від хо́лоду, та не приско́рюючи кро́ків, ішо́в про́сто сте́жкою до гори́.


Нарешті, англійці засоромились свого вагання.

Наре́шті, англі́йці засоро́мились свого́ вага́ння.


— Пху! — аж плюнув з серця запорожець.

— Пху! — аж плю́нув з се́рця запоро́жець.


Світом до Богуна наблизився Влучко.

Сві́том до Богуна́ набли́зився Влу́чко.


Поклонились обом гетьманам і козацтву на всі чотири сторони.

Поклони́лись обо́м ге́тьманам і коза́цтву на всі чоти́ри сто́рони.


І яблука, і помаранчі, і фіґи.

І я́блука, і помара́нчі, і фіґи.


Він у себе́?


— Ну, куди ж,— каже,— отеє ти ідеш?

— Ну, куди́ ж,— ка́же,— оте́є ти іде́ш?


Не було ніякої спроможности спинити напад.

Не було́ нія́кої спроможности спини́ти на́пад.


— І лист кардинала з тобою? — спитав Д'Артаньян.

— І лист кардина́ла з тобо́ю? — спита́в Д'Артаньян.


Дик кивнув головою.

Дик кивну́в голово́ю.


Гетьман зліз з коня.

Ге́тьман зліз з коня́.


А все задурно.

А все заду́рно.


— Може й гризе, та що робити!

— Мо́же й гризе́, та що роби́ти!


Хіба я тямлю на конях або на збруї?

Хіба́ я тя́млю на ко́нях або́ на збру́ї?


Ти думаєш, він впізнав тебе, Кеті?

Ти ду́маєш, він впізна́в тебе́, Ке́ті́?


Чоловік заметушився, запрягаючи волів і поїхав геть далі од шляху.

Чолові́к заметуши́вся, запряга́ючи волі́в і пої́хав геть да́лі од шля́ху.


Все це я робив для більшої таємничости, щоби вплинути на їхні нерви.

Все це я роби́в для бі́льшої таємничости, що́би впли́нути на ї́хні не́рви.


— Якщо це дійсно так, то можна збожеволіти з щастя!

— Якщо́ це ді́йсно так, то мо́жна збожево́літи з ща́стя!


Портос підвівся, попрощався із своїми приятелями і пішов за Мускетоном.

Портос підві́вся, попроща́вся із свої́ми при́ятелями і пішо́в за Мускетоном.


Отак зітнуться, да й до шабель.

Ота́к зітну́ться, да й до шабе́ль.


І вона, не вагаючись, сіла в карету.

І вона́, не вага́ючись, сі́ла в каре́ту.


Та ця авдієнція завдала йому ще нового жалю.

Та ця авдіє́нція завдала́ йому ще ново́го жа́лю.


І я побіг наперед, кинувся сюди й туди — нема Киценьки.

І я побі́г напере́д, ки́нувся сюди́ й туди́ — нема́ Киценьки.


Д'Артаньян підвівся, взяв капелюха.

Д'Артаньян підві́вся, взяв капелю́ха.


Князь тілько переступав з ноги на ногу.

Князь ті́лько переступа́в з ноги́ на но́гу.


Д'Артаньян пополотнів і здрігнувся всім тілом.

Д'Артаньян пополо́тнів і здрігну́вся всім ті́лом.


В грудях чулося легесеньке харчання.

В гру́дях чу́лося леге́сеньке харча́ння.


— Це марна річ.

— Це ма́рна́ річ.


Товариші під'їхали до Д'Артаньяна.

Това́риші під'ї́хали до Д'Артаньяна.


— Ні, приведіть мені всіх чотирьох.

— Ні, приведі́ть мені́ всіх чотирьо́х.


Я стояв у вході і дивився на нього з заклопотанням, не знаючи, як мені бути.

Я стоя́в у вхо́ді і диви́вся на нього з заклопота́нням, не зна́ючи, як мені́ бу́ти.


Гарматний постріл сповістив, що сталося щось нове й несподіване.

Гарма́тний по́стріл сповісти́в, що ста́лося щось нове́ й несподі́ване.


— Не я, а ми! — виправив Д'Артаньян.

— Не я, а ми! — ви́правив Д'Артаньян.


Жюсак упав, як колода.

Жюсак упа́в, як коло́да.


В неї, мусимо пригадати, стріляли наші приятелі.

В не́ї, му́симо пригада́ти, стріля́ли на́ші при́ятелі.


Тільки другого дня могли ми добре оглянути новака.

Ті́льки дру́гого дня могли́ ми до́бре огля́нути новака́.


— Заждіть хвилинку, — вкинув слово Араміс.

— Зажді́ть хвили́нку, — вки́нув сло́во Араміс.


— От бачиш, питаєшся, а й сам знаєш, що з ним робити.

— От ба́чиш, пита́єшся, а й сам зна́єш, що з ним роби́ти.


— Гаразд, пане! — сказав Плянше.

— Гара́зд, па́не! — сказа́в Пля́нше.


— До побачення, пане Бонасьє, до побачення.

— До поба́чення, па́не Бонасьє, до поба́чення.


Не бачиш, як він верхом ходить, аж хребтове крило поверх води виставляє.

Не ба́чиш, як він ве́рхом́ хо́дить, аж хребто́ве крило́ пове́рх води́ виставля́є.


Серце моє було чисте.

Се́рце моє́ було́ чи́сте.


Да й пішов тихою ступою.

Да й пішо́в ти́хою сту́пою.


Собак уже почало змивати, і вони більше плили, ніж йшли.

Соба́к уже́ почало́ змива́ти, і вони́ бі́льше плили́, ніж йшли.


Гей, Любене, мої пістолети!

Гей, Любене, мої́ пістоле́ти!


Де кого захопили татари, чи селянина, чи козака, всіх погнали сюди.

Де кого захопи́ли тата́ри, чи селяни́на, чи козака́, всіх погна́ли сюди́.


Потім поскакували на сані і враз рушили замерзлою рікою.

По́тім поска́кували на са́ні і враз ру́шили заме́рзлою ріко́ю.


— Великий царю! — сказала Марина.

— Вели́кий царю́! — сказа́ла Мари́на.


Але вночі! Вночі щука спить, а видра гуляє.

Але́ вночі́! Вночі́ щу́ка спить, а ви́дра гуля́є.


Воно й тепер чисте.

Воно́ й тепе́р чи́сте.


І він показав нам дорогу.

І він показа́в нам доро́гу.


Королева ступила до залі.

Короле́ва ступи́ла до за́лі.


— Де се ви, батьки, блукали, що й не обідали вкупі? — питає Іванець.

— Де се ви, батьки́, блука́ли, що й не обі́дали вку́пі? — пита́є Іване́ць.


У вас, здається, зник пісок.

У вас, здає́ться, зник пісо́к.


А ось, здається, і один з них.

А ось, здає́ться, і оди́н з них.


Наспіла і вже минала осінь.

Наспі́ла і вже мина́ла о́сінь.


Д'Артаньян зідхнув, ніби з пліч йому звалилася вся коршма.

Д'Артаньян зідхну́в, ні́би з пліч йому звали́лася вся коршма́.


І той пропустив мовчки, як побачив перстень.

І той пропусти́в мо́вчки, як поба́чив пе́рстень.


Він перший зілляв мене холодною водою.

Він пе́рший зілля́в мене́ холо́дною водо́ю.


Д'Артаньян здрігнувся з голови до п'ят.

Д'Артаньян здрігну́вся з голови́ до п'ят.


— Вам треба мапу?

— Вам тре́ба ма́пу?


Герінгтон намагався не зрадити, що вельми зацікавився тою звісткою.

Герінгтон намага́вся не зра́дити, що ве́льми заціка́вився то́ю зві́сткою.


— Я? До Лондону? Чи не глузуєте ви? У мене немає ніяких справ з Лондоном.

— Я? До Ло́ндону? Чи не глузу́єте ви? У мене́ нема́є нія́ких справ з Ло́ндоном.


— Боже мій! Чи не довідався він?

— Бо́же мій! Чи не дові́дався він?


Ви маєте вигляд чесної людини.

Ви ма́єте ви́гляд че́сної люди́ни.


— А що саме?

— А що са́ме?


— Йолоп! — сказав Атос, підступаючи до нього.

— Йо́лоп! — сказа́в Атос, підступа́ючи до нього.


Усю ту ніч вона плакала.

Усю́ ту ніч вона́ пла́кала.


По нагороді за відданість мала йти нагорода за кохання.

По нагоро́ді за ві́дданість ма́ла йти нагоро́да за коха́ння.


Сталося так, що біла дівчина споглянула на мене очима щирого кохання.

Ста́лося так, що бі́ла ді́вчи́на спогля́нула на мене́ очи́ма щи́рого коха́ння.


Черевань тілько сміявся.

Черева́нь ті́лько смія́вся.


— Знаєте, на кого я натрапила тут?

— Зна́єте, на кого я натра́пила тут?


— Це все, що треба! — сказав Атос.

— Це все, що тре́ба! — сказа́в Атос.


— Ідіть, сідайте тут коло мене.

— Іді́ть, сіда́йте тут ко́ло мене́.


— На щастя вона коротка, не доходить до землі футів на шість.

— На ща́стя вона́ коро́тка, не дохо́дить до землі́ фу́тів на шість.


Нарешті, ставши на останній щабель, він завис на руках і торкнувся землі.

Наре́шті, ста́вши на оста́нній щабе́ль, він зави́с на рука́х і торкну́вся землі́.


— Віддасте збрую.

— Віддасте́ збру́ю.


Їхні тіні фантастично маячили на снігу.

Ї́хні ті́ні фантасти́чно маячи́ли на снігу́.


Годі читати! Цього занадто!

Го́ді чита́ти! Цього́ зана́дто!


— Скажіть мені, пане Бонасьє, чи є у вас дружина?

— Скажі́ть мені́, па́не Бонасьє, чи є у вас дружи́на?


— І це робота кардинала.

— І це робо́та кардина́ла.


— То ти, Гаво? А ти що тут робиш?

— То ти, Га́во? А ти що тут ро́биш?


Здавалось би, що й глузди в голові має.

Здава́лось би, що й глу́зди в голові́ ма́є.


Зо всіх боків чути чудові пісні.

Зо всіх бокі́в чу́ти чудо́ві пісні́.


— Ось тобі півпістолі.

— Ось тобі́ півпістолі.


Араміс повернувся додому, а Атос і Д'Артаньян пішли заставляти сапфір.

Араміс поверну́вся додо́му, а Атос і Д'Артаньян пішли́ заставля́ти сапфі́р.


— Це дійсно так, Араміс має рацію, — сказав Атос.

— Це ді́йсно так, Араміс ма́є ра́цію, — сказа́в Атос.


Її захопила ніч.

Її захопи́ла ніч.


— Ви заважаєте правосуддю.

— Ви заважа́єте правосу́ддю.


— Ви все передбачаєте!

— Ви все передбача́єте!


Де ваші мушкетери? Я ще позавчора наказав вам привести їх.

Де ва́ші мушкете́ри? Я ще позавчо́ра наказа́в вам привести́ їх.


— Пугу пугу!

— Пу́гу пу́гу!


— І не ого! Ось слухай.

— І не ого́! Ось слу́хай.


— Я відповідаю за неї.

— Я відповіда́ю за не́ї.


— Про те не турбуйся, — одповідали селяни.

— Про те не турбу́йся, — одповіда́ли селя́ни.


Відвагу завжди шанують, навіть вороги.

Відва́гу за́вжди́ шану́ють, на́віть вороги́.


— Ось куди мені треба, пане, — сказала вона.

— Ось куди́ мені́ тре́ба, па́не, — сказа́ла вона́.


На цей раз Д'Артаньян не сказав ні слова, — він визнав, свою помилку.

На цей раз Д'Артаньян не сказа́в ні сло́ва, — він ви́знав, свою́ по́ми́лку.


І він не бачив її.

І він не ба́чив її.


Мої очі спочивають на твоїх грудях, що злегка хвилюють під сукнею.

Мої́ о́чі спочива́ють на твої́х гру́дях, що зле́гка хвилю́ють під су́кнею.


— Випийте! Це вино підживить вас, випийте!

— Ви́пийте! Це вино́ піджи́вить вас, ви́пийте!


— Овва,— каже,— і оце б то наче й правда, а воно зовсім брехня.

— Овва́,— ка́же,— і оце́ б то на́че й пра́вда, а воно́ зо́всім брехня́.


В рік по нім уродилась дівчина, сестра Івася, котру названо на хресті Маринею.

В рік по нім уроди́лась ді́вчи́на, сестра́ Іва́ся, котру́ на́звано на хре́сті́ Маринею.


Тепер це вже скінчилося.

Тепе́р це вже скінчи́лося.


— Рада тобі догодити, дитино моя!

— Ра́да тобі́ догоди́ти, дити́но моя́!


Невдача йшла невідступно за ним.

Невда́ча йшла невідсту́пно за ним.


Нам ноги гірше боліли, ніж йому, бо ми працювали з собаками.

Нам но́ги гі́рше болі́ли, ніж йому, бо ми працюва́ли з соба́ками.


Перший успіх був на боці Б'юкенгема.

Пе́рший у́спіх був на бо́ці Б'юкенгема.


Фреда, спіткнувшусь об хутро, зупинилась.

Фреда, спіткнувшусь об ху́тро, зупини́лась.


— Ні, не сатані, а кардиналові.

— Ні, не сатані́, а кардина́лові.


— Ось мій гість! — каже Кирило Тур.

— Ось мій гість! — ка́же Кири́ло Тур.


— А він так мало ховає їх, що вгадати їх не трудно.

— А він так ма́ло хова́є їх, що вгада́ти їх не тру́дно.


— Записка, що її ви знайдете в себе, усе вам розкаже.

— Запи́ска, що її ви зна́йдете в себе́, усе́ вам розка́же.


Незабаром вийшов Атос.

Незаба́ром ви́йшов Атос.


Д'Артаньян, охоронець листа, — природний голова експедиції.

Д'Артаньян, охоро́нець листа́, — приро́дний голова́ експеди́ції.


— Та й не відступати ж! — мовив Портос.

— Та й не відступа́ти ж! — мо́вив Портос.


Пані Бонасьє впала в крісло, не мавши змоги зробити жодного руху.

Па́ні Бонасьє впа́ла в крі́сло, не ма́вши змо́ги зроби́ти жо́дного ру́ху.


І він, увесь тремтячи, знов лягає на своє ліжко і заходиться кашлем.

І він, уве́сь тремтячи́, знов ляга́є на своє́ лі́жко і захо́диться ка́шлем.


— Які ж у вас заробітки?

— Які́ ж у вас заробі́тки?


— Ні, не сплю.

— Ні, не сплю.


— Боягуз! Боягуз! Боягуз!

— Боягу́з! Боягу́з! Боягу́з!


Серденько ж прагне.

Се́рде́нько ж пра́гне.


Да й ні на часиночку не дав собі одпочинку.

Да й ні на часиночку не дав собі́ одпочи́нку.


Тяжко зажурилися Богунові товариші, бачучи навкруг себе руїну.

Тя́жко зажури́лися Богунові това́риші, бачучи навкру́г себе́ руї́ну.


— Хіба що? Хіба той вічняк заважав вам?

— Хіба́ що? Хіба́ той вічня́к заважа́в вам?


Да й одійшов назад, щоб розігнатись.

Да й одійшо́в наза́д, щоб розігна́тись.


— Ні, це не ханові! Цю купу я дам тобі за те, щоб мені побачитись з Михнюківною.

— Ні, це не ха́нові! Цю ку́пу я дам тобі́ за те, щоб мені́ поба́читись з Михнюківною.


— Надаремно, ви її не знайдете.

— Надаре́мно, ви її не зна́йдете.


— Алеж вона не кусає! — мовив сміючися Борис.

— Алеж вона́ не куса́є! — мо́вив сміючи́ся Бори́с.


— Але ви маєте підозру?

— Але́ ви ма́єте підо́зру?


— Ні, я не можу повірити вам!

— Ні, я не мо́жу пові́рити вам!


Хай боронить мене небо.

Хай боро́нить мене́ не́бо.


Гувернанток та бон у дітей не було.

Гуверна́нток та бон у діте́й не було́.


Скрізь лунали крики розпачу.

Скрізь луна́ли кри́ки ро́зпачу.


— Щодо мене, то я поснідав погано.

— Що́до мене́, то я посні́дав пога́но.


— Туди, або кудись інде.

— Туди́, або́ куди́сь і́нде.


Тут же висів старовинний портрет вельможі з орденом.

Тут же ви́сі́в старови́нний портре́т вельмо́жі з о́рденом.


— Набийте знову рушниці, Грімо! — наказав Атос.

— Наби́йте зно́ву рушни́ці, Грі́мо! — наказа́в Атос.


Скачи, Плянше, ти гарний хлопець.

Скачи́, Пля́нше, ти га́рний хло́пець.


Це дуже ймовірно, — відказав Д'Артаньян.

Це ду́же ймові́рно, — відказа́в Д'Артаньян.


— Проте, іншим треба, щоб ви туди поїхали.

— Проте́, і́ншим тре́ба, щоб ви туди́ пої́хали.


Все тремтіло й бурлило.

Все тремті́ло й бурли́ло.


Я не знаю, про що я думав тоді, зробивши цей крок.

Я не зна́ю, про що я ду́мав тоді́, зроби́вши цей крок.


Хто знає? Може, мені доведеться втекти через задні ворота.

Хто зна́є? Мо́же, мені́ доведе́ться втекти́ че́рез за́дні воро́та.


Вертаюсь ранком, проспавшись, аж дома вже походжено.

Верта́юсь ра́нком, проспа́вшись, аж до́ма вже похо́джено.


А Петра везли тихою ступою, з обережністю.

А Петра́ везли́ ти́хою сту́пою, з обере́жністю.


Міледі зідхнула і знепритомніла.

Міле́ді зідхну́ла і знеприто́мніла.


Ми мовчали хвилину.

Ми мовча́ли хвили́ну.


— Можемо й тут перечислитися так само, як у Бориславі.

— Мо́жемо й тут перечи́слитися так са́мо, як у Борисла́ві.


Під випнутими вилицями позначалися глибокі ямки.

Під ви́пнутими ви́лицями познача́лися глибо́кі ямки́.


— Добре, придивляйся!

— До́бре, придивля́йся!


— Ви маєте рацію, Тревій.

— Ви ма́єте ра́цію, Тревій.


— Авжеж конятину.

— Авже́ж коня́тину.


— Меласю! — каже Черевань.

— Мела́сю! — ка́же Черева́нь.


Гершко рвав пейси, бо тепер панська ласка, думав, ні на що йому не здасться.

Гершко рвав пейси, бо тепе́р па́нська ла́ска, ду́мав, ні на що йому не зда́сться.


Так, розпитуючись да розмовляючи, і не зчулись, як настала обідня година.

Так, розпи́туючись да розмовля́ючи, і не зчу́лись, як наста́ла обі́дня годи́на.


— Розважайтеся з вашою міледі, любий Д'Артаньяне.

— Розважа́йтеся з ва́шою міле́ді, лю́бий Д'Артаньяне.


— Скільки обережности, щоб займатись богослів'ям!

— Скі́льки обережности, щоб займа́тись богослі́в'ям!


Ігуменя й пані Бонасьє пішли.

Ігу́меня й па́ні Бонасьє пішли́.


Надії на те, щоб дійсно зміг щось зарадити в нього не було.

Наді́ї на те, щоб ді́йсно зміг щось зара́дити в нього не було́.


Але вона мені здається не дуже небезпечною.

Але́ вона́ мені́ здає́ться не ду́же небезпе́чною.


Портос знизав плечима.

Портос зниза́в плечи́ма.


— Мене вона непокоїть скрізь, — сказав Д'Артаньян.

— Ме́не вона́ непоко́їть скрізь, — сказа́в Д'Артаньян.


— Ну, пан усе так шуткома кажуть, але ж я дам добру ціну.

— Ну, пан усе́ так шуткома ка́жуть, але́ ж я дам до́бру ціну́.


— Ні, іншому.

— Ні, і́ншому.


На мить запала тиша, і враз розтялося дике голосіння.

На мить запа́ла ти́ша, і враз розтя́лося ди́ке голосі́ння.


Тут замішані знатні особи, і все це може мати для нас дуже погані наслідки.

Тут замі́шані зна́тні осо́би, і все це мо́же ма́ти для нас ду́же пога́ні на́слідки.


Над сонцем силу,.

Над со́нцем си́лу,.


Я випив би ще п'ятдесят пляшок.

Я ви́пив би ще п'ятдеся́т пляшо́к.


Наш милий ґасконець допіру показав себе відважним і відданим нам, як і завжди.

Наш ми́лий ґасконець допі́ру показа́в себе́ відва́жним і ві́дданим нам, як і за́вжди́.


Але все таки помочі, особливо від наших письменників, потребую.

Але́ все таки́ по́мочі, особли́во від на́ших письме́нників, потребу́ю.


О, я нещасний, який же я нещасний?

О, я неща́сний, яки́й же я неща́сний?


Д'Артаньян зрозумів їхнє вагання.

Д'Артаньян зрозумі́в ї́хнє вага́ння.


В тому, що сталося і повиннно було статися, він ніби не брав ніякої участи.

В то́му, що ста́лося і повиннно було́ ста́тися, він ні́би не брав нія́кої участи.


Я вибачаю вам.

Я вибача́ю вам.


Це зовсім збентежило серце молодого офіцера.

Це зо́всім збенте́жило се́рце молодо́го офіце́ра.


На цей раз хан уперто одмовив їй у її домоганні.

На цей раз хан упе́рто одмо́вив їй у її домоганні.


— Любий юначе, я вам розтрощу голову.

— Лю́бий юна́че, я вам розтрощу́ го́лову.


— Тут із нами у Гвинтовки,— каже Петро.

— Тут із нами у Гвинтовки,— ка́же Петро́.


Д'Артаньян зрозумів, що зайшов задалеко й зробив помилку.

Д'Артаньян зрозумі́в, що зайшо́в задале́ко й зроби́в по́ми́лку.


Із ложі глянуло бліде обличчя кардинала, перебраного еспанським кавалером.

Із ло́жі гля́нуло бліде́ обли́ччя кардина́ла, пере́браного еспа́нським кавале́ром.


— Не бійся, дурню! — сказав Фавель.

— Не бі́йся, ду́рню! — сказа́в Фавель.


— Засне після твоєї сповіді всякий! — бурчав, зачиняючи двері, сторож.

— За́сне пі́сля твоє́ї спо́віді вся́кий! — бурча́в, зачиня́ючи две́рі, сто́рож.


— Пан Д'Артаньян украв мою жінку? Що ви кажете?

— Пан Д'Артаньян укра́в мою́ жі́нку? Що ви ка́жете?


— А коли ж саме? — глузливо спитав ґвардієць.

— А коли́ ж са́ме? — глузли́во спита́в ґварді́єць.


Фелтон наблизився до неї.

Фелтон набли́зився до не́ї.


Я нудьгую й для розваги сплела цього шнура.

Я нудьгу́ю й для розва́ги сплела́ цього́ шнура́.


Кожен мушкетер залишав у головній квартирі, як у касарні, свого коня й слуги.

Ко́жен мушкете́р залиша́в у головні́й кварти́рі, як у каса́рні, свого́ коня́ й слу́ги.


Руки козака впали і випустили її з обіймів.

Ру́ки козака́ впа́ли і ви́пустили її з обі́ймів.


— А, як ся маєш, Гаво?

— А, як ся ма́єш, Га́во?


У Борзні заїхав Шрам одпочити до сотника Білозерця.

У Борзні́ заї́хав Шрам одпочи́ти до со́тника Білозе́рця.


Нарешті, міледі не витримала й зламала мовчанку.

Наре́шті, міле́ді не ви́тримала й злама́ла мовча́нку.


— Ну, що? Чи не правду я вам казав?

— Ну, що? Чи не пра́вду я вам каза́в?


— Море, драгий побро! — крикнув Чорногор.

— Мо́ре, дра́гий по́бро! — кри́кнув Чорногор.


Дозвольте мені випити у вас склянку води.

Дозво́льте мені́ ви́пити у вас скля́нку води́.


Унадивсь дияволів син до ковалихи.

Уна́дивсь дия́волів син до ковали́хи.


— На те, на що ми сьогодні виряджаємось до Англії.

— На те, на що ми сього́дні виряджа́ємось до А́нглії.


— Бога нема? — промовив він до нього.

— Бо́га нема́? — промо́вив він до нього.


— Атосе, ви мене страхаєте.

— Атосе, ви мене́ страха́єте.


— Бог з тобою, добродію!

— Бог з тобо́ю, добро́дію!


Раптом щось йому спало на думку, і він зірвався на ноги.

Ра́птом щось йому спа́ло на ду́мку, і він зірва́вся на но́ги.


Україна тепер знову вільна.

Украї́на тепе́р зно́ву ві́льна.


Якась невимовна млість опанувала мене, якесь ослаблення не то тіла, не то волі.

Яка́сь невимо́вна млість опанува́ла мене́, яке́сь осла́блення не то ті́ла, не то во́лі.


Хата, піч, подушки — ото вам і все щастє.

Ха́та, піч, подушки́ — ото́ вам і все щастє.


Спокуса була велика.

Споку́са була́ вели́ка.


— Та рана? Але вона майже цілком загоїлася.

— Та ра́на? Але́ вона́ ма́йже цілко́м заго́їлася.


— Я їм нашпіковану телятину з карчохами й мозоком.

— Я їм нашпіко́вану теля́тину з карчо́хами й мо́зоком.


— Ватажка дам, — сказав Богун, і обвів очами понавколо, шукаючи кого б дати.

— Ватажка́ дам, — сказа́в Богу́н, і обві́в оча́ми понавко́ло, шука́ючи кого б да́ти.


Я піду тепер за вами хоч на край світа.

Я піду́ тепе́р за вами хоч на край сві́та.


— Я чекав на нього сьогодні рано.

— Я чека́в на нього сього́дні ра́но.


Справді, кінець вулиці Вожірар з'явився велетень Портос.

Спра́вді, кіне́ць ву́лиці Вожірар з'яви́вся ве́летень Портос.


Залишивши, як і перед тим, свою паризьку адресу, він поскакав до Понтуаз.

Зали́ши́вши, як і пе́ред тим, свою́ пари́зьку адре́су, він поскака́в до Понтуа́з.


Лучче пливи, куди вода несе.

Лу́чче пли́ви, куди́ вода́ несе́.


Атос деякий час не збочував з неї й посувався наперед, втупивши очі в землю.

Атос де́який час не збо́чував з не́ї й посува́вся напере́д, вту́пивши о́чі в зе́млю.


Бонасьє пішов, а вона поринула в міркування.

Бонасьє́ пішо́в, а вона́ пори́ну́ла в міркува́ння.


Бонасьє підійшов до дверей кімнати Д'Артаньяна й постукав.

Бонасьє́ підійшо́в до двере́й кімна́ти Д'Артаньяна й посту́кав.


— Я підкріпляюся, — сказав Портос, — підживлююсь.

— Я підкріпля́юся, — сказа́в Портос, — піджи́влююсь.


Таким чином, то підбігаючи, то спочиваючи, вони відкатали ще два перегони.

Таки́м чи́ном, то підбіга́ючи, то спочива́ючи, вони́ відката́ли ще два перего́ни.


— І я не знаю, — відповів Гава, — і мої чіпці лежать.

— І я не зна́ю, — відпові́в Га́ва, — і мої́ чіпці́ лежа́ть.


Але я свідчуся небом, ніхто не відданий вам більше за мене.

Але́ я сві́дчуся не́бом, ніхто́ не ві́дданий вам бі́льше за мене́.


Але Герінгтон не зменшив ходу.

Але́ Герінгтон не зме́ншив хо́ду.


— Маєте рацію, мілорде, — зауважив Атос, — це вимислені імена.

— Ма́єте ра́цію, мілорде, — заува́жив Атос, — це ви́мислені імена́.


Прощаю смерть бідного Фелтона, прощаю й замахи на моє власне життя.

Проща́ю смерть бі́дного Фелтона, проща́ю й за́махи на моє́ вла́сне життя́.


Справа ця єсть особливої делікатности.

Спра́ва ця єсть особли́вої делікатности.


— Граф був вельможний господар і мав право карати на горло в своїх володіннях.

— Граф був вельмо́жний госпо́дар і мав пра́во кара́ти на го́рло в свої́х володі́ннях.


— Не дивно те.

— Не ди́вно те.


Не виявляйте своєї скорботи.

Не виявля́йте своє́ї скорбо́ти.


Грімо поклав коша на землю й сів, похитуючи головою.

Грі́мо покла́в коша́ на зе́млю й сів, похи́туючи голово́ю.


Не можна сказати цього про Лорен.

Не мо́жна сказа́ти цього́ про Лоре́н.


Задля служби мусів пан Іван мешкати в місті.

За́для слу́жби му́сів пан Іва́н ме́шкати в мі́сті.


Кардинал знає все.

Кардина́л зна́є все.


Кінь Мускетона теж наздогнав їх, і сам, без їздця, скакав разом із ними.

Кінь Мускетона теж наздогна́в їх, і сам, без їздця́, скака́в ра́зом із ними.


— Ох, голово ти моя мила! — каже Сомко.

— Ох, го́лово ти моя́ ми́ла! — ка́же Сомко.


Хіба ж ви не пам'ятаєте?

Хіба́ ж ви не пам'ята́єте?


— Але так кажуть дзиґарі, а їм слід вірити, — відповів Д'Артаньян.

— Але́ так ка́жуть дзиґарі, а їм слід ві́рити, — відпові́в Д'Артаньян.


— Ні, я чекав на сусідів, та вони повідомили мене, що не прийдуть.

— Ні, я чека́в на сусі́дів, та вони́ повідо́мили мене́, що не при́йдуть.


Ніч проминула досить спокійно.

Ніч промину́ла до́сить спокі́йно.


Можна би всі три дочки до роботи засадити ще й стару до помочі.

Мо́жна би всі три до́чки до робо́ти засади́ти ще й стару́ до по́мочі.


Він впав ниць.

Він впав ниць.


— Це вірна особа?

— Це ві́рна осо́ба?


— А, тавро на плечі?

— А, тавро́ на плечі́?


Я відразу почула до нього антипатію.

Я відра́зу почу́ла до нього антипа́тію.


— На мені був широкий плащ і здоровезний капелюх, — пояснив Араміс.

— На мені́ був широ́кий плащ і здорове́зний капелю́х, — поясни́в Араміс.


Потім поскакували на сані і враз рушили замерзлою рікою.

По́тім поска́кували на са́ні і враз ру́шили заме́рзлою ріко́ю.


— О голови, сліпії і жорстокі! — глаголе знову Шрам.

— О голови́, сліпі́ї і жорсто́кі! — глаго́ле зно́ву Шрам.


Юнаки живо схопилися й узяли рушниці.

Юнаки́ жи́во схопи́лися й узя́ли рушни́ці.


— Бачиш, що не татаре, то і впускай.

— Ба́чиш, що не тата́ре, то і впуска́й.


Ось він на п'ятій чи шостій терасі.

Ось він на п'я́тій чи шо́стій тера́сі.


— Іди, — каже, — до свого товариша.

— І́ди, — ка́же, — до свого́ това́риша.


Кеслер остив відразу.

Кеслер ости́в відра́зу.


Чи нема в кого сірничків?

Чи нема́ в кого сірничкі́в?


— Вони лежать у ямі зверху і можуть зовсім зіпсуватись.

— Вони́ лежа́ть у я́мі зве́рху і мо́жуть зо́всім зіпсува́тись.


— О, я добре знаю цю місцевість.

— О, я до́бре зна́ю цю місце́вість.


— Так, сір, я розумію вашу розпуку.

— Так, сір, я розумі́ю ва́шу розпу́ку.


— Завтра? Куди саме?

— За́втра? Куди́ са́ме?


— Правда, я й забув, що він мушкетер тільки тимчасовий.

— Пра́вда, я й забу́в, що він мушкете́р ті́льки тимчасо́вий.


Гвинтовка скочив з коня, узяв свою жінку за руку і підвів до ридвана.

Гвинтовка ско́чив з коня́, узя́в свою́ жі́нку за ру́ку і підві́в до ридва́на.


Повернувши свою долонею догори, він затиснув її руку.

Поверну́вши свою́ доло́нею догори́, він зати́снув її ру́ку.


— Про це не турбуйтесь.

— Про це не турбу́йтесь.


— Як? Мої полковники перейшли до Іванцевого боку?

— Як? Мої́ полко́вники перейшли́ до Іванце́вого бо́ку?


— Я знаю й про це.

— Я зна́ю й про це.


Ось він у мене в руках, той лист.

Ось він у мене́ в рука́х, той лист.


— Такі вони мої, як твої.

— Такі́ вони́ мої́, як твої́.


— Без сідла? — спитав Араміс.

— Без сідла́? — спита́в Араміс.


— Бо́же мій!


— Лист підроблений, — додав Портос, — нас зовсім не заарештовано.

— Лист підро́блений, — дода́в Портос, — нас зо́всім не заарешто́вано.


Ніхто навіть би й недомислився, що там хтось є.

Ніхто́ на́віть би й недоми́слився, що там хтось є.


— Добре! Ось людина, що ладна буде віддати за мене своє життя.

— До́бре! Ось люди́на, що ла́дна бу́де відда́ти за мене́ своє́ життя́.


А в тім — є ще рада.

А в тім — є ще ра́да.


— Лягаймо спати.

— Ляга́ймо спа́ти.


— А тому, пане, що мадам не любить вас.

— А тому́, па́не, що мада́м не лю́бить вас.


Марина показала перстень Богуна.

Мари́на показа́ла пе́рстень Богуна́.


І кілька пляшок вина.

І кі́лька пляшо́к вина́.


Шляхтич п'є зі шпигуном.

Шляхтич п'є зі шпигуно́м.


Атос простяг до неї руку.

Атос простя́г до не́ї ру́ку.


Тривай лиш, чи не я її окозачив.

Трива́й лиш, чи не я її окоза́чив.


— І будете неправий, дорогий Вінтер, — відказав герцоґ, подаючи йому руку.

— І бу́дете непра́вий, дороги́й Вінтер, — відказа́в герцоґ, подаючи́ йому ру́ку.


— А ти чого? — визвірився на нього батько.

— А ти чого́? — ви́звірився на нього ба́тько.


— Ну, і працюй!

— Ну, і працю́й!


Хіба не чув ти поголоски про чорну раду?

Хіба́ не чув ти поголо́ски про чо́рну ра́ду?


Дзвоник у передпокою! В цю пору?

Дзво́ник у передпоко́ю! В цю по́ру?


Рішельє метикував, розкручуючи та скручуючи папір.

Рішельє́ метикува́в, розкру́чуючи та скру́чуючи папі́р.


— Не бійся, пані,— каже, всміхнувшись, Василь Невольник.

— Не бі́йся, па́ні,— ка́же, всміхну́вшись, Васи́ль Нево́льник.


Мошко витріщив очі і видивився на мене, немов би мене вперше в життю бачив.

Мошко́ ви́тріщив о́чі і ви́дивився на мене́, немо́в би мене́ впе́рше в життю́ ба́чив.


— Як бачите, вона впізнала мене, — промовів він.

— Як ба́чите, вона́ впізна́ла мене́, — промо́вів він.


Леся щебетала, як ластівочка.

Ле́ся щебетала, як ластівочка.


— Гребіть, як дужче.

— Гребі́ть, як ду́жче.


Та вони вирішили, що інакше й не може бути, раз так робить Атос.

Та вони́ ви́рішили, що іна́кше й не мо́же бу́ти, раз так ро́бить Атос.


На мене чекають як раз опівночі, а я вже запізнилася.

На мене́ чека́ють як раз опі́вночі, а я вже запізни́лася.


— Ні, коли не буде блискавки.

— Ні, коли́ не бу́де бли́скавки.


Розпочав суд над Кирилом Туром батько Пугач.

Розпоча́в суд над Кири́лом Ту́ром ба́тько Пу́гач.


Людність дала йому притулок, хліб, сіль з ним поділяла.

Лю́дність дала́ йому приту́лок, хліб, сіль з ним поділя́ла.


Надвечір подано вечерю, потім спустилася лямпа, і я сіла до столу.

На́две́чір по́дано вече́рю, по́тім спусти́лася ля́мпа, і я сі́ла до сто́лу.


— Це неможливо! Такі злочинці, як він, не можуть мати зносин ні з ким.

— Це неможли́во! Такі́ злочи́нці, як він, не мо́жуть ма́ти зно́син ні з ким.


Га? Що ви скажете?

Га? Що ви ска́жете?


Вам доведеться звіритися на мене.

Вам доведе́ться зві́ритися на мене́.


— Який золотий пісок? — спитав спанталичений матрос.

— Яки́й золоти́й пісо́к? — спита́в спантали́чений матро́с.


А на столику вся холодна кухня.

А на сто́лику вся холо́дна ку́хня.


Як часто я плакала! Якби ви знали, скільки я вистраждала!

Як ча́сто я пла́кала! Якби́ ви зна́ли, скі́льки я ви́страждала!


Треба було знайти Плянше.

Тре́ба було́ знайти́ Пля́нше.


— Бойків то я знаю, тільки тих, що приходять на торг до міста.

— Бо́йків то я зна́ю, ті́льки тих, що прихо́дять на торг до мі́ста.


— Я віддаю вас герцоґу Б'юкенгемському, — я? Що ви кажете?

— Я віддаю́ вас герцоґу Б'юкенгемському, — я? Що ви ка́жете?


— Ха, ха, ха.

— Ха, ха, ха.


Це мій товариш.

Це мій това́риш.


— Це патруль, що робить обхід.

— Це патру́ль, що ро́бить обхі́д.


Всі слухають, до чого він доведе свою річ.

Всі слу́хають, до чого́ він доведе́ свою́ річ.


— Але як побачуть, що я здоров — сказав Ґава.

— Але́ як поба́чуть, що я здоро́в — сказа́в Ґава.


Забули й страх божий.

Забу́ли й страх бо́жий.


Король усе ще не повертався з полювання.

Коро́ль усе́ ще не поверта́вся з полюва́ння.


— Капітана королівських мушкетерів.

— Капіта́на королі́вських мушкете́рів.


З усіх боків нас оточили.

З усі́х бокі́в нас оточи́ли.


Бережіть своє життя.

Бережі́ть своє́ життя́.


— Здається, він мені загрожує.

— Здає́ться, він мені́ загро́жує.


І він, звичайно, зник з якоюсь чужою запряжкою собак.

І він, звича́йно, зник з яко́юсь чужо́ю запря́жкою соба́к.


Він був озброєний до зубів.

Він був озбро́єний до зубі́в.


Дійсно, за кілька секунд Каюзак упав з простромленим горлом.

Ді́йсно, за кі́лька секу́нд Каюзак упа́в з простро́мленим го́рлом.


— Таврована жінка! — додав Портос, голосно зареготавши.

— Тавро́вана жі́нка! — дода́в Портос, го́лосно зарегота́вши.


— Ну, ну, цить дурненький! — мовила вона.

— Ну, ну, цить дурне́нький! — мо́вила вона́.


Обов'язок перш над усе.

Обо́в'язок перш над усе́.


На грудях у нього був панцер, і ніж тільки сковзнув по криці.

На гру́дях у нього був па́нцер, і ніж ті́льки сковзну́в по кри́ці.


А Василь Невольник, стоючи коло них, собі радується, похитуючи головою.

А Васи́ль Нево́льник, стоючи́ ко́ло них, собі́ ра́дується, похи́туючи голово́ю.


А мене щось на сон знемогає.

А мене́ щось на сон знемогає.


Бурилося в мені від таких слів.

Бури́лося в мені́ від таки́х слів.


— Подивіться, що вона пише, Атосе.

— Подиві́ться, що вона́ пи́ше, Атосе.


— Чи він вам до вподоби? — спитав Д'Артаньян.

— Чи він вам до вподо́би? — спита́в Д'Артаньян.


— О, ні, ваша ясновельможність! Це не чорт, — зневажливо промовив коршмар.

— О, ні, ва́ша ясновельмо́жність! Це не чорт, — знева́жливо промо́вив коршма́р.


Більше дітей у старих Новітніх не було.

Бі́льше діте́й у стари́х Новітніх не було́.


— Надінь, надінь, мій любий.

— Наді́нь, наді́нь, мій лю́бий.


— Проти води.

— Про́ти во́ди.


— Да годі тобі розпитувать! — озвався піп.

— Да го́ді тобі́ розпитувать! — озва́вся піп.


Безтямного спровадили мене сюди.

Безтя́много спрова́дили мене́ сюди́.


— Котра тепер година?

— Котра́ тепе́р годи́на?


А навкруги ні тепла, ні звука, — один лютий холод і тиша.

А навкруги́ ні тепла́, ні зву́ка, — оди́н лю́тий хо́лод і ти́ша.


Наближався час побачення.

Наближа́вся час поба́чення.


— Це — тигриця, пантера.

— Це — тигри́ця, панте́ра.


— Дванадцять, — відповів Араміс.

— Двана́дцять, — відпові́в Араміс.


У руках у нього був флякон з нюхальною сіллю.

У рука́х у нього був фляко́н з ню́хальною сі́ллю.


Щоб відшукати одну жінку, ви залицяєтесь до іншої.

Щоб відшука́ти одну́ жі́нку, ви залиця́єтесь до і́ншої.


Хто кого переможе, того й буде Манастирище.

Хто кого перемо́же, того́ й бу́де Манастири́ще.


Вінапі доторкнулась до щік Карен.

Вінапі доторкну́лась до щік Карен.


— Великий пан, а хитрує в мужиків видерти.

— Вели́кий пан, а хитру́є в мужикі́в ви́дерти.


Блискавка блимнула ще раз.

Бли́скавка бли́мнула ще раз.


Ґасконець насунув перстня на палець і став чекати.

Ґасконець насу́нув перстня на па́лець і став чека́ти.


— Що ж оце ти сказав, мій синочку?

— Що ж оце́ ти сказа́в, мій сино́чку?


Аж затрясся неборак.

Аж затря́сся небора́к.


— То і в мене грабоване? — гостро спитав пан Андрій.

— То і в мене́ грабо́ване? — го́стро спита́в пан Андрі́й.


— Ви тепер дуже ослаблені.

— Ви тепе́р ду́же осла́блені.


Усі ми перед вашими сивими чупринами діти і дурні.

Усі́ ми пе́ред ва́шими си́вими чупри́нами ді́ти і ду́рні.


Черевань із Петром за ним.

Черева́нь із Петро́м за ним.


— Проложено! А з чогось же то її взято.

— Проло́жено! А з чого́сь же то її взя́то.


— Ну, будь же ти в мене за рідного отця, і благословіте нас укупі.

— Ну, будь же ти в мене́ за рі́дного отця́, і благословіте нас уку́пі.


— О, боже мій, звичайно, подарував, — відмовив Портос.

— О, бо́же мій, звича́йно, подарува́в, — відмо́вив Портос.


Ще не порвав усіх ниток з минулим і теперішнім.

Ще не порва́в усі́х нито́к з мину́лим і тепе́рішнім.


— І коштовна попона на ньому теж моя?

— І кошто́вна попо́на на ньому теж моя́?


Князь тілько переступав з ноги на ногу.

Князь ті́лько переступа́в з ноги́ на но́гу.


Неможна боятись того, хто вас кохає.

Немо́жна боя́тись того́, хто вас коха́є.


— Пане!, я зауважив вам не для того, щоб посваритися.

— Па́не!, я заува́жив вам не для того́, щоб посвари́тися.


На щастя у вас є сапфір.

На ща́стя у вас є сапфі́р.


— Як? Так як бог дасть.

— Як? Так як бог дасть.


Але серце твоє, Чарлі, залишалось холодним, і не було там місця для мене.

Але́ се́рце твоє́, Ча́рлі, залиша́лось холо́дним, і не було́ там мі́сця для мене́.


Він зробив крок до кімнат королеви, блідий і мовчазний.

Він зроби́в крок до кімна́т короле́ви, бліди́й і мовчазни́й.


— Ну що, сину? — спитав батько.

— Ну що, си́ну? — спита́в ба́тько.


— Без жодної гризоти, — сказав він.

— Без жо́дної гризо́ти, — сказа́в він.


Фелтон, і дійсно стояв за дверима й не пропустив жодного слова з їхньої розмови.

Фелтон, і ді́йсно стоя́в за двери́ма й не пропусти́в жо́дного сло́ва з ї́хньої розмо́ви.


По добрих десятьох мінутах дід Гарасим зачав знову.

По до́брих десятьо́х мі́нутах дід Гара́сим зача́в зно́ву.


— Я це досконало знаю, а ось мене дуже дивує, як ви можете про це знати!

— Я це доскона́ло зна́ю, а ось мене́ ду́же диву́є, як ви мо́жете про це зна́ти!


— А куди ж ви, пане? Куди?

— А куди́ ж ви, па́не? Куди́?


Я спогадав своє дитинство.

Я спогада́в своє́ дити́нство.


Д'Артаньян збудив Плянше й наказав йому відчинити.

Д'Артаньян збуди́в Пля́нше й наказа́в йому відчини́ти.


Ти сам говорив мені це тоді.

Ти сам говори́в мені́ це тоді́.


Назавтра Д'Артаньян прийшов до міледі.

Наза́втра Д'Артаньян прийшо́в до міле́ді.


— Ні, запевняю вас! Я натрапив на ваш слід цілком випадково.

— Ні, запевня́ю вас! Я натра́пив на ваш слід цілко́м випадко́во.


— Ге, як? Бог нашим помагав.

— Ге, як? Бог на́шим помага́в.


— Карен! — промовив він просто, ідучи до неї й простягаючи їй руку.

— Карен! — промо́вив він про́сто, ідучи́ до не́ї й простяга́ючи їй ру́ку.


— Е, уже раду рушили!

— Е, уже́ ра́ду ру́шили!


Я не можу більше бачити вас.

Я не мо́жу бі́льше ба́чити вас.


Доки ніж був у тілі, доти Ніканор Ферапонтович боронився.

До́ки ніж був у ті́лі, до́ти Ніканор Ферапонтович борони́вся.


— Наказуйте, сір, — відповів кардинал.

— Нака́зуйте, сір, — відпові́в кардина́л.


— Так, пане.

— Так, па́не.


Він ходив на кухню, де лежав ваш камзол, і залишався там сам.

Він ходи́в на ку́хню, де лежа́в ваш камзо́л, і залиша́вся там сам.


— Ну, але що ж я вам пораджу? — майже крізь сльози скрикнув Гава.

— Ну, але́ що ж я вам пора́джу? — ма́йже крізь сльо́зи скри́кнув Га́ва.


— Братику, мені не знать що показалось.

— Бра́тику, мені́ не знать що показа́лось.


— Завтра чи позавтра приїдуть по неї з наказом королеви.

— За́втра чи поза́втра приї́дуть по не́ї з нака́зом короле́ви.


— Любиш мене, Массіно? — запитуєш ти тихо.

— Лю́биш мене́, Массіно? — запи́туєш ти ти́хо.


— А де ж пан Атос? — спитав він.

— А де ж пан Атос? — спита́в він.


— Даремно, — сказав Атос, — даремно.

— Даре́мно, — сказа́в Атос, — даре́мно.


Він є у Лафсона.

Він є у Лафсона.


Але той час уже минув.

Але́ той час уже́ мину́в.


— А її брат? — несміливо запитав Д'Артаньян.

— А її брат? — несмі́ли́во запита́в Д'Артаньян.


— Ні, нізащо в світі.

— Ні, ніза́що в сві́ті.


Д'Артаньян і Плянше не чекали повторення.

Д'Артаньян і Пля́нше не чека́ли повто́рення.


З жахом я побачила, що на кілька кроків від мене стоїть чоловік.

З жа́хом я поба́чила, що на кі́лька кро́ків від мене́ стої́ть чолові́к.


Обидва шляхтичі, не дуже хоробрі на позір, нерішуче перезирнулися.

Оби́два шля́хтичі, не ду́же хоро́брі на позі́р, нерішу́че перезирну́лися.


— О, звичайно!

— О, звича́йно!


Треба було поснідати.

Тре́ба було́ посні́дати.


Міледі підскочила, ніби на пружині.

Міле́ді підско́чила, ні́би на пружи́ні.


Невжеж так буде й сьогодні?

Невже́ж так бу́де й сього́дні?


Вони всі троє виглянули на двір.

Вони́ всі тро́є ви́глянули на двір.


Опинивсь козак коло Хмарища.

Опини́всь коза́к ко́ло Хма́рища.


Совість то теж річ непевна.

Со́вість то теж річ непе́вна.


Як почула ж се рада, то так і загула од радості.

Як почу́ла ж се ра́да, то так і загула́ од ра́дості.


— І я не знаю, — відповів Гава, — і мої чіпці лежать.

— І я не зна́ю, — відпові́в Га́ва, — і мої́ чіпці́ лежа́ть.


Він обернувся, шукаючи очима Атоса, але той щезнув.

Він оберну́вся, шука́ючи очи́ма Атоса, але́ той ще́знув.


— Пане кардинале, ви чуєте? Я хочу мати ці листи.

— Па́не кардина́ле, ви чу́єте? Я хо́чу ма́ти ці листи́.


Він велів запитати тебе!

Він велі́в запита́ти тебе́!


— Ну, да ще поміряємось, чия візьме.

— Ну, да ще помі́ряємось, чия́ ві́зьме.


Він поклав не робити жодного кроку для того, щоб умундируватися.

Він покла́в не роби́ти жо́дного кро́ку для того́, щоб умундирува́тися.


— Товариші! — промовив він, усміхаючись.

— Това́риші! — промо́вив він, усміха́ючись.


— Я думаю, що краще вам залишити нас і більш не приїздити.

— Я ду́маю, що кра́ще вам зали́ши́ти нас і більш не приїзди́ти.


Ви кажете, як апокаліпсис, і щирі, як євангелія.

Ви ка́жете, як апока́ліпсис, і щи́рі, як єва́нгелія.


Роби, що хочеш, Д'Артаньяне.

Роби́, що хо́чеш, Д'Артаньяне.


— І я теж, — додав Араміс.

— І я теж, — дода́в Араміс.


— А куди ж ви примістите мене на цей час?

— А куди́ ж ви примі́стите мене́ на цей час?


— А хіба він їх знає?

— А хіба́ він їх зна́є?


Чи ж не так, Чарлі?

Чи ж не так, Ча́рлі?


— У твоїм ріднім, — поправив я.

— У твої́м рі́днім, — попра́вив я.


Тоді знову посідали на сані.

Тоді́ зно́ву посіда́ли на са́ні.


— Генрись арештований.

— Генри́сь арешто́ваний.


Що маєш робити? Треба розважитися.

Що ма́єш роби́ти? Тре́ба розва́житися.


Відданих людей не густо, Тревій, і вірність треба нагороджувати.

Ві́дданих люде́й не гу́сто, Тревій, і ві́рність тре́ба нагоро́джувати.


Я вас швидко навчу.

Я вас шви́дко навчу́.


— Тоді швидко підете до свого бога, лихого бога білих людей.

— Тоді́ шви́дко пі́дете до свого́ бо́га, лихо́го бо́га бі́лих люде́й.


— Монсеньєр безумовно впізнає своє письмо.

— Монсеньє́р безумо́вно впізна́є́ своє́ письмо́.


— Тут, Грімо? — спитав Атос.

— Тут, Грі́мо? — спита́в Атос.


— О, боже мій! Що ж з нею сталося?

— О, бо́же мій! Що ж з не́ю ста́лося?


— Ніби я не знаю тебе! За першим разом пізнав.

— Ні́би я не зна́ю тебе́! За пе́ршим ра́зом пізна́в.


І саме вчасно.

І са́ме вча́сно.


— Лист, — сказав юнак.

— Лист, — сказа́в юна́к.


Але профіль був у неї на прочуд гарний.

Але́ про́філь був у не́ї на про́чуд га́рний.


Якщо він не був мені обороною, то, принаймні, мав стати моїм визвольником.

Якщо́ він не був мені́ оборо́ною, то, прина́ймні, мав ста́ти мої́м визво́льником.


Хай вічно буде дим над вашим табором!

Хай ві́чно бу́де дим над ва́шим та́бором!


Марина не договорила і, впавши головою до подушки, почала ридати, як дитина.

Мари́на не договори́ла і, впа́вши голово́ю до поду́шки, почала́ рида́ти, як дити́на.


Ґава весь той час ходив іншими дорогами.

Ґава весь той час ходи́в і́ншими доро́гами.


Але буде вже! Воловодитися з тобою мені тепер не в охітку, тай ніколи.

Але́ бу́де вже! Волово́дитися з тобо́ю мені́ тепе́р не в охі́тку, тай ні́коли.


Що день, то біль ставав нестерпучіший.

Що день, то біль става́в нестерпучіший.


Д'Артаньян, не гаючи часу, уклонився начальникові, подякував йому й пішов.

Д'Артаньян, не га́ючи ча́су, уклони́вся нача́льникові, подя́кував йому й пішо́в.


Д'Артаньян із сльозами вдячности, палаючи з радощів, повернувся до Атоса.

Д'Артаньян із сльоза́ми вдячности, пала́ючи з ра́дощів, поверну́вся до Атоса.


Як же то може статися? Такий великий пан! Тож не панське діло.

Як же то мо́же ста́тися? Таки́й вели́кий пан! Тож не па́нське ді́ло.


Наздоганяючи своїх, Шрам іще раз зупинивсь, стрівши божого чоловіка.

Наздоганя́ючи свої́х, Шрам іще́ раз зупинивсь, стрі́вши бо́жого чолові́ка.


— Хто ж це? — звідався кардинал.

— Хто ж це? — зві́дався кардина́л.


І вони обнялися, на цей раз од щирого серця й без задньої думки.

І вони́ обняли́ся, на цей раз од щи́рого се́рця й без за́дньої ду́мки.


— Де ж тепер бог твій? — запитав метис.

— Де ж тепе́р бог твій? — запита́в мети́с.


А той одною рукою піддержує бранку, а другою править коня.

А той одно́ю руко́ю підде́ржує бра́нку, а дру́гою пра́вить коня́.


— Учинив він таке, що тілько пху! Не хочеться й вимовити.

— Учини́в він таке́, що ті́лько пху! Не хо́четься й ви́мовити.


Він привик досі числити тільки на себе і дбати тільки за себе.

Він при́вик до́сі чи́слити ті́льки на себе́ і дба́ти ті́льки за себе́.


Наперед вам кажу, що моє не пропаде! Я вже на вас найду спосіб.

Напере́д вам кажу́, що моє́ не пропаде́! Я вже на вас найду́ спо́сіб.


Як такій і не позичити.

Як такі́й і не пози́чити.


— Ще один цаль до риски залишився.

— Ще оди́н цаль до ри́ски зали́ши́вся.


Д'Артаньян чимраз більше закохувався в міледі й щодня приходив до неї.

Д'Артаньян чимра́з бі́льше зако́хувався в міле́ді й щодня́ прихо́див до не́ї.


— Тоді скажеш гоп, як перескочиш.

— Тоді́ ска́жеш гоп, як переско́чиш.


Тоді він почав обмірковувати свої останні пригоди.

Тоді́ він поча́в обмірко́вувати свої́ оста́нні приго́ди.


— Чи ти сказився, дурний! — крикнув я.

— Чи ти скази́вся, дурни́й! — кри́кнув я.


— Ось вони, монсеньєр.

— Ось вони́, монсеньє́р.


— Бо веселіше з ним було.

— Бо веселі́ше з ним було́.


— А як ми уважаємо, що то не чуже, а від них таки пограбоване.

— А як ми уважа́ємо, що то не чуже́, а від них таки́ пограбо́ване.


А в них кожна година здібна вбити живу душу.

А в них ко́жна годи́на зді́бна вби́ти живу́ ду́шу.


Міледі просто збожеволіла від кохання й не тямилися з радощів.

Міле́ді про́сто збожево́ліла від коха́ння й не тя́милися з ра́дощів.


Сина посилав до військового обозу, а сам знав одну церкву.

Си́на посила́в до військо́во́го обо́зу, а сам знав одну́ це́ркву.


Протягом уже двох годин вулиці Парижу були темні й безлюдні.

Про́тягом уже́ двох годи́н ву́лиці Пари́жу були́ те́мні й безлю́дні.


А втім, до цього хутко звикнеш, бо в неї чудовий голос.

А втім, до цього́ ху́тко зви́кнеш, бо в не́ї чудо́вий го́лос.


— Та йдіть ви з своїм пальцем! Завжди він заважає вам.

— Та йдіть ви з свої́м́́́ па́льцем! За́вжди́ він заважа́є вам.


— Сомка, Сомка гетьманом!

— Сомка́, Сомка́ ге́тьманом!


Ти розумієш, що тут йдеться про життя чи смерть.

Ти розумі́єш, що тут йде́ться про життя́ чи смерть.


І так уже старий пеклом на нас дише.

І так уже́ стари́й пе́клом на нас ди́ше.


Він то червонів, то полотнів.

Він то червоні́в, то полотні́в.


— Невжеж я вічно мушу залишатися тут? — спитала міледі з деяким острахом.

— Невже́ж я ві́чно му́шу залиша́тися тут? — спита́ла міле́ді з де́яким о́страхом.


Високі голови видно здалеку, ав кардинала бачаче око.

Висо́кі го́лови ви́дно зда́леку, ав кардина́ла ба́чаче о́ко.


— А цей за мене.

— А цей за мене́.


Він, як ви й сами бачили, вміє виконувати доручення.

Він, як ви й сами́ ба́чили, вмі́є вико́нувати дору́чення.


Генрись мав у Кракові родичів.

Генрись мав у Кра́кові ро́дичів.


— Це моє ім'я, — спокійно сказав Атос.

— Це моє́ ім'я́, — спокі́йно сказа́в Атос.


— Ось другі п'ятьсот, — промовила міледі, взявши торбинку з золотом.

— Ось дру́гі п'ятьсо́т, — промо́вила міле́ді, взя́вши торби́нку з зо́лотом.


Готування розпочали зранку, а о шостій удень стали збиратися запрошені.

Готува́ння розпочали́ зра́нку, а о шо́стій уде́нь ста́ли збира́тися запро́шені.


— Хто за нами? — покликне ще раз батько Пугач.

— Хто за нами? — покли́кне ще раз ба́тько Пу́гач.


З цими словами він витяг власну хусточку, теж елеґантну, з тонкого батисту.

З ци́ми слова́ми він ви́тяг вла́сну ху́сточку, теж елеґа́нтну, з тонко́го бати́сту.


— Ми питали.

— Ми пита́ли.


Стоїш похилена наді мною.

Стої́ш похи́лена на́ді мно́ю.


— Візьміть, пане, — промовив кардинал.

— Візьмі́ть, па́не, — промо́вив кардина́л.


Друже мій, той янгел був диявол.

Дру́же мій, той я́нгел був дия́вол.


— Як? Це не Д'Артаньян? — і собі скрикнув комісар.

— Як? Це не Д'Артаньян? — і собі́ скри́кнув коміса́р.


Бек стрибнув, але в бік.

Бек стрибну́в, але́ в бік.


Хіба ти не бачиш, що мені неможна гаяти часу?

Хіба́ ти не ба́чиш, що мені́ немо́жна га́яти ча́су?


Що це зо мною діється?

Що це зо мно́ю ді́ється?


— Так веду, як умію.

— Так веду́, як умі́ю.


Було під північ.

Було́ під пі́вніч.


— Він свого теж не порушить, не турбуйтесь.

— Він свого́ теж не пору́шить, не турбу́йтесь.


— До вас чи до мене?

— До вас чи до мене́?


На той час майже цілком розвидніло.

На той час ма́йже цілко́м розви́дніло.


— Чорт побирай! — згукнув Д'Артаньян.

— Чорт побира́й! — згукну́в Д'Артаньян.


— Я гадав, що тепер пізніше.

— Я гада́в, що тепе́р пізні́ше.


— Гріх мені се сказати! — одвітує Шрам.

— Гріх мені́ се сказа́ти! — одвіту́є Шрам.


— Ну, якщо другий кращий та молодший, то бери старого і давай вина.

— Ну, якщо́ дру́гий кра́щий та моло́дший, то бери́ старо́го і дава́й вина́.


Мушу признатися, ця жінка страхає й мене.

Му́шу призна́тися, ця жі́нка страха́є й мене́.


— Чи чуєш? — каже тоді Шрамові гетьман.

— Чи чу́єш? — ка́же тоді́ Шра́мові ге́тьман.


Ми допили чай, але спати нам не хотілося.

Ми допили́ чай, але́ спа́ти нам не хоті́лося.


— Я певний цього.

— Я пе́вний цього́.


А там, далі — обставини покажуть, куди прямувати.

А там, да́лі — обста́вини пока́жуть, куди́ прямува́ти.


— Буде ж тому пацюкові!

— Бу́де ж тому́ пацюко́ві!


Отже, погоня за собаками ще більше звернула загальну увагу на Джой Моліно.

О́тже, пого́ня за соба́ками ще бі́льше зверну́ла зага́льну ува́гу на Джой Моліно.


— На конях наших льокаїв, чорт побирай.

— На ко́нях на́ших льока́їв, чорт побира́й.


— А що ж ви мали зробити з жінкою? — схвильовано спитав Д'Артаньян.

— А що ж ви ма́ли зроби́ти з жі́нкою? — схвильо́вано спита́в Д'Артаньян.


— Мариночко, Мариночко, заспокойся! — кинувся до неї Богун.

— Мари́ночко, Мари́ночко, заспоко́йся! — ки́нувся до не́ї Богу́н.


За три дні я скажу, хто я, і мене повинні будуть звільнити.

За три дні я скажу́, хто я, і мене́ пови́нні бу́дуть звільни́ти.


— Хай йому біс, — пробурмотів Д'Артаньян.


— Добре, з ними можна їхати майже на край світу.

— До́бре, з ними мо́жна ї́хати ма́йже на край сві́ту.


— А тож — гостро глянувши на батька, відрубав Максим.

— А тож — го́стро гля́нувши на ба́тька, відруба́в Макси́м.


— На вулиці розмовляють.

— На ву́лиці розмовля́ють.


З цими словами кардинал вклонився трьом приятелям і взяв праворуч.

З ци́ми слова́ми кардина́л вклони́вся трьом при́ятелям і взяв право́руч.


А в вільних хвилях пишу тобі оцей лист.

А в ві́льних хви́лях пишу́ тобі́ оце́й лист.


— Правда, я й забув, що він мушкетер тільки тимчасовий.

— Пра́вда, я й забу́в, що він мушкете́р ті́льки тимчасо́вий.


— Та хіба ви не чули, що сказав Д'Артаньян? — спитав Атос.

— Та хіба́ ви не чу́ли, що сказа́в Д'Артаньян? — спита́в Атос.


Виконавши доручення, Рошфор подався з кімнати.

Ви́конавши дору́чення, Рошфо́р пода́вся з кімна́ти.


Чи не знаєте ви, про яке попередження тут мовиться мова?

Чи не зна́єте ви, про яке́ попере́дження тут мо́виться мо́ва?


Що завинив, те буду терпіти.

Що завини́в, те бу́ду терпі́ти.


— Це страшний суперник.

— Це страшни́й супе́рник.


Весь тижневий заробіток, по відрахованих харчів, не дав навіть і ринського.

Весь тижне́вий заробі́ток, по відрахо́ваних харчі́в, не дав на́віть і ри́нського.


Потім свою розмову з селянином, якого ти здибав у лісі.

По́тім свою́ розмо́ву з селяни́ном, яко́го ти зди́бав у лі́сі.


Тоді всі четверо зникли в бастіоні, куди перед тим увійшов уже Грімо.

Тоді́ всі че́тверо зни́кли в бастіо́ні, куди́ пе́ред тим увійшо́в уже́ Грі́мо.


— Пізніше, — відказав Атос, — мені треба вжити деяких заходів.

— Пізні́ше, — відказа́в Атос, — мені́ тре́ба вжи́ти де́яких за́ходів.


— Як ти думаєш? Чия візьме?

— Як ти ду́маєш? Чия́ ві́зьме?


Я поїхав далі навмання, розпитував у всіх, як несподівано побачив вас.

Я пої́хав да́лі навмання́, розпи́тував у всіх, як несподі́вано поба́чив вас.


— Я лише вчора приїхала.

— Я лише́ вчо́ра приї́хала.


Народ нелюдимий,— от що!

Наро́д нелюди́мий,— от що!


Ворухнути рукою або ногою видавалося мені величезною, надсильною працею.

Ворухну́ти руко́ю або́ ного́ю видава́лося мені́ величе́зною, надси́льною пра́цею.


Ми змарнували, поховали її.

Ми змарнува́ли, похова́ли її.


Міледі почувала втіху, бачивши, що природа поділяє безладдя її душі.

Міле́ді почува́ла вті́ху, ба́чивши, що приро́да поділя́є безла́ддя її душі́.


Він аж одступився, звів до гори руки, немов захищаючись від насильства.

Він аж одступився, звів до гори́ ру́ки, немо́в захища́ючись від наси́льства.


Атос упізнав у ньому Грімо.

Атос упізна́в у ньому Грімо.


— Знаєш що, реб Мойше, — кажу, — віддай мені ті папери.

— Зна́єш що, реб Мойше, — кажу́, — відда́й мені́ ті папе́ри.


Дайте мені змогу здійснити мій намір, — сказала міледі.

Да́йте мені́ змо́гу здійсни́ти мій на́мір, — сказа́ла міле́ді.


— Хто, ґвардійці кардинала? О, я не попущу цього.

— Хто, ґварді́йці кардина́ла? О, я не попущу́ цього́.


Я отворив той лист і прочитав.

Я отвори́в той лист і прочита́в.


— З вашою еміненцією? — бурмотів Бонасьє, поводячи навколо блудними очима.

— З ва́шою еміне́нцією? — бурмотів Бонасьє, пово́дячи навко́ло блу́дними очи́ма.


Хто знає, чи довго це потриває.

Хто зна́є, чи до́вго це потрива́є.


Новітній був чоловік твердий, хоть надламаний віком і лихом.

Нові́тній був чолові́к тверди́й, хоть надла́маний ві́ком і ли́хом.


— Що тобі? Де тебе трапило? — крикнули ми оба, кидаючися до Йоська.

— Що тобі́? Де тебе́ тра́пило? — кри́кнули ми оба́, ки́даючися до Йоська.


— А як поцілують коло стовпа киями?

— А як поцілу́ють ко́ло стовпа́ кия́ми?


— Це правда, — перебив Луї Савой.

— Це пра́вда, — переби́в Луї́ Савой.


— А ми доїдемо туди?

— А ми дої́демо туди́?


Це знайомство дуже клопотало голову нашому ґасконцеві.

Це знайо́мство ду́же клопота́ло го́лову на́шому ґаско́нцеві.


Портос, не відповівши ні слова, зробив ще крок назад.

Портос, не відпові́вши ні сло́ва, зроби́в ще крок наза́д.


— Тут неможна.

— Тут немо́жна.


— А хто бачив це тавро? — спитав Араміс.

— А хто ба́чив це тавро́? — спита́в Араміс.


Гава розповів йому про своє горе з раками.

Га́ва розпові́в йому про своє́ го́ре з ра́ками.


— Що він зробив? — перепитав Д'Артаньян.

— Що він зроби́в? — перепита́в Д'Артаньян.


— А як же тебе звати?

— А як же тебе́ зва́ти?


Сон мене ломить, і я засипаю.

Сон мене́ ломить, і я засипа́ю.


Табор поділився на дві партії.

Та́бор поділи́вся на дві па́ртії.


Я став би абат, і все було б гаразд.

Я став би аба́т, і все було́ б гара́зд.


Я просив, як ображений батько, дозволити мені пройти.

Я проси́в, як обра́жений ба́тько, дозво́лити мені́ пройти́.


— Так! Бачу, бачу! — каже сам до себе Шрам.

— Так! Ба́чу, ба́чу! — ка́же сам до себе́ Шрам.


Атос не тямився з радощів, довідавшись, що буде битися проти англійця.

Атос не тя́мився з ра́дощів, дові́давшись, що бу́де би́тися про́ти англі́йця.


Леся не вийшла вечеряти.

Ле́ся не ви́йшла вече́ряти.


Ви говорите про блюзнірство.

Ви гово́рите про блюзні́рство.


Таких надмірно цікавих я вмію швидко висунути поза клямру своєї знайомости.

Таки́х надмі́рно ціка́вих я вмі́ю шви́дко ви́сунути по́за кля́мру своє́ї знайомости.


Увійшли у світлицю, а там уже все готове на столі до обіду.

Увійшли́ у світли́цю, а там уже́ все гото́ве на столі́ до обі́ду.


— Чудово, — згукнув Атос, — ви цар поетів, мій любий Арамісе.

— Чудо́во, — згукну́в Атос, — ви цар пое́тів, мій лю́бий Арамісе.


— Добре, — сказав кардинал.

— До́бре, — сказа́в кардина́л.


Проте, обіцяйте мені, якщо сьогодні вночі вас не вб'ють, ви завтра поїдете.

Проте́, обіця́йте мені́, якщо́ сього́дні вночі́ вас не вб'ють, ви за́втра пої́дете.


За нами наглядають, ідуть нам на зустріч, нас понесуть, як тріюмфаторів.

За нами нагляда́ють, іду́ть нам на зу́стріч, нас понесу́ть, як тріюмфа́торів.


— А вам цікаво знати?

— А вам ціка́во зна́ти?


Міледі наче в нападі розпуки почала ламати руки.

Міле́ді на́че в на́паді розпу́ки почала́ лама́ти ру́ки.


— Ось що! — по хвилинній мовчанці закінчила міледі.

— Ось що! — по хвили́нній мовча́нці закі́нчи́ла міле́ді.


Так ось як воно було.

Так ось як воно́ було́.


Закладаюся, що листа цього украв він!

Заклада́юся, що листа́ цього́ укра́в він!


Тямиш її, Массіно? В мене вона досі мов жива в пам'яті.

Тямиш її, Массіно? В мене́ вона́ до́сі мов жива́ в па́м'яті.


Д'Артаньян залишився віч на віч з кардиналом.

Д'Артаньян зали́ши́вся віч на віч з кардина́лом.


Але слова їхні потонули в страшному гуркоті.

Але́ слова́ ї́хні потону́ли в страшно́му гу́ркоті.


Пішла легенька хвиля і полоскотала щуку по боках.

Пішла́ леге́нька хви́ля і полоскота́ла щу́ку по бока́х.


— Безперечно, щоб вчинити насильство.

— Безпере́чно, щоб вчини́ти наси́льство.


— З одним з моїх друзів, чи не однаково?

— З одни́м з мої́х дру́зів, чи не одна́ково?


— Що це таке? — спитав Араміс.

— Що це таке́? — спита́в Араміс.


І я обіймаю рукою твою талію і пригортаю тебе до себе, не встаючи з місця.

І я обійма́ю руко́ю твою́ та́лію і пригорта́ю тебе́ до себе́, не встаючи́ з мі́сця.


— А чи нема зацікавлених у тім, щоб ви не досягли своєї мети?

— А чи нема́ заціка́влених у тім, щоб ви не досягли́ своє́ї мети́?


Панське господарство, котре Гершко вважав своїм, зацвіло.

Па́нське господа́рство, котре́ Гершко вважа́в свої́м́́́, зацвіло́.


— Чим же я житиму? У мене тільки спогади.

— Чим же я жи́тиму? У мене́ ті́льки спо́гади.


— Так як же це зробити?

— Так як же це зроби́ти?


Витривалости нема там, де є огрядність.

Витривалости нема́ там, де є огря́дність.


Тут так, як на війні, а тому, Білю, треба шанувати звичаї війни.

Тут так, як на війні́, а тому́, Бі́лю, тре́ба шанува́ти зви́чаї війни́.


Тільки поїдьмо недалеко звідси.

Ті́льки пої́дьмо недале́ко зві́дси.


— О, друзі мої! — пробурмотів він — де ви тепер? І як мені вас бракує!

— О, дру́зі мої́! — пробурмотів він — де ви тепе́р? І як мені́ вас браку́є!


Інший привіз і жінку, й дочку.

І́нший приві́з і жі́нку, й дочку́.


Якщо вона втекла, то це не моя провина.

Якщо́ вона́ втекла́, то це не моя́ прови́на.


Такий вже мені вийнявся жеребок нещасний.

Таки́й вже мені́ ви́йнявся жеребо́к неща́сний.


Він міцно притиснув свою долоню до її.

Він мі́цно прити́снув свою́ доло́ню до її.


Хан зібрався неохоче і в розмові з Мариною ремствував на українського гетьмана.

Хан зібра́вся неохо́че і в розмо́ві з Мари́ною ре́мствував на украї́нського ге́тьмана.


— У такому разі — додав Атос — ми добре обробимо цих шибеників,.

— У тако́му ра́зі — дода́в Атос — ми до́бре обро́бимо цих ши́беників,.


— Та ми вже поза містом, — зауважила вона.

— Та ми вже по́за мі́стом, — заува́жила вона́.


— На що дурніші.

— На що дурні́ші.


— Як же ти вирвешся звідси?

— Як же ти ви́рвешся зві́дси?


— Ані трохи, — спокійно відказав Атос.

— А́ні тро́хи, — спокі́йно відказа́в Атос.


— А, бгатику! — і почав ціловатись.

— А, бга́тику! — і поча́в цілова́тись.


Тільки схоплений мною ніж залишився у мені в руках.

Ті́льки схо́плений мно́ю ніж зали́ши́вся у мені́ в рука́х.


Шпитальні келії трохи більші від звичайних арештанських, кожна з двома вікнами.

Шпита́льні ке́лії тро́хи бі́льші від звича́йних арешта́нських, ко́жна з двома́ ві́кнами.


То було простоїть бідний тімаха своє врем'я, одв'яжуть — да й прав.

То було́ просто́їть бі́дний тімаха своє́ вре́м'я, одв'я́жуть — да й прав.


Марину спинив вартовий козак.

Мари́ну спини́в вартови́й коза́к.


Двадцять третього червня він одчув напад пропасниці, але все ж таки поїхав.

Два́дцять тре́тього че́рвня він одчу́в на́пад пропа́сниці, але́ все ж таки́ пої́хав.


Зуби їй клацали.

Зуби́ їй кла́цали.


Підчас всієї подорожі глибокий сум обіймав серце Д'Артаньяна.

Пі́дчас всіє́ї по́дорожі глибо́кий сум обійма́в се́рце Д'Артаньяна.


Той провів до дожидальні й подався у внутрішні покої палацу.

Той прові́в до дожидальні й пода́вся у вну́трішні поко́ї пала́цу.


— Вона здатна на все.

— Вона́ зда́тна на все.


Ой, коли б мені добратись живому та здоровому до Хмарища.

Ой, коли́ б мені́ добра́тись живо́му та здоро́вому до Хма́рища.


— Отже що сталося з Киценькою?

— О́тже що ста́лося з Киценькою?


Сердешна тілько стогне, мов уві сні щось страшне бачить.

Серде́шна ті́лько сто́гне, мов уві́ сні щось страшне́ ба́чить.


Фелтон кинувся до палацу.

Фелтон ки́нувся до пала́цу.


— Хорий, і дуже хорий, кажете ви? А що то за хороба?

— Хо́рий, і ду́же хо́рий, ка́жете ви? А що то за хороба?


Хай хоч перше руйнування станеться не при моїх очах — думав він.

Хай хоч пе́рше руйнува́ння ста́неться не при мої́х оча́х — ду́мав він.


— Не вдавай твого серденька в розпуку.

— Не вдава́й твого́ се́рде́нька в розпу́ку.


Цур їм із їх скоками! Поїдьмо боржій у Печорський, а то не застанем на службу.

Цур їм із їх ско́ками! Пої́дьмо боржі́й у Печорський, а то не заста́нем на слу́жбу.


Більше словами скажеш.

Бі́льше слова́ми ска́жеш.


— Стрибайте у річку, а ми будемо бити німців з рушниць!

— Стриба́йте у рі́чку, а ми бу́демо би́ти ні́мців з рушни́ць!


Четверо льокаїв охороняли двері та вікна.

Че́тверо льока́їв охороня́ли две́рі та ві́кна.


Д'Артаньян і Плянше скочили на коні й рушили в путь.

Д'Артаньян і Пля́нше ско́чили на ко́ні й ру́шили в путь.


Д'Артаньянові дали чин ляйтенанта.

Д'Артаньянові дали́ чин ляйтенанта.


— Давай! — сказав Лейбуньо.

— Дава́й! — сказа́в Лейбуньо.


Чіпці були готові.

Чіпці́ були́ гото́ві.


Портос і Араміс підвелися із своїх стільців.

Портос і Араміс підвели́ся із свої́х стільці́в.


— Від лорда Вінтера? — перепитав Б'юкенгем.

— Від ло́рда Вінтера? — перепита́в Б'юкенгем.


— Хочете, я дам вам добру пораду, пораду друга?

— Хо́чете, я дам вам до́бру пора́ду, пора́ду дру́га?


Скачучи вчвал, вони незабаром дісталися шляху на Шальо.

Скачучи́ вчвал, вони́ незаба́ром діста́лися шля́ху на Шальо.


Це ж бо якісь чабанські імена.

Це ж бо які́сь чаба́нські імена́.


Зробив я їм великі збитки.

Зроби́в я їм вели́кі зби́тки.


— Пан Д'Артаньян обіцяв допомогти мені.

— Пан Д'Артаньян обіця́в допомогти́ мені́.


— І дійсно, — сказав Портос.

— І ді́йсно, — сказа́в Портос.


Душа ж твоя лишилася чистішою за сльозину.

Душа́ ж твоя́ лиши́лася чисті́шою за сльози́ну.


— Га? — відповів також шептом Лейбуньо.

— Га? — відпові́в та́ко́ж ше́птом Лейбуньо.


Аж раз один із них попався.

Аж раз оди́н із них попа́вся.


Наздогнати їх тепер можна хіба в Лондоні.

Наздогна́ти їх тепе́р мо́жна хіба́ в Ло́ндоні.


— Чорт побирай, — та це ж чудові коні!

— Чорт побира́й, — та це ж чудо́ві ко́ні!


Принаймні, так мені здається.

Прина́ймні, так мені́ здає́ться.


Це все, що треба.

Це все, що тре́ба.


Лорд оце тільки но розповів мені жахливу річ.

Лорд оце́ ті́льки но розпові́в мені́ жахли́ву річ.


— Ви кажете, що чекатимете на мене в Армантьєрі?

— Ви ка́жете, що чека́тимете на мене́ в Армантьєрі?


— Флойде! — промовила вона, дивлячись йому у вічі.

— Фло́йде! — промо́вила вона́, ди́влячись йому у ві́чі.


— О, коли б зо мною були мої друзі! — кричав він.

— О, коли́ б зо мно́ю були́ мої́ дру́зі! — крича́в він.


— Я не був частим гостем у Суберльової.

— Я не був ча́стим́́ го́стем у Суберльової.


Д'Артаньян поклав спробувати пройти до Лювра.

Д'Артаньян покла́в спро́бувати пройти́ до Лювра.


— Виведіть цього дурня! — сказав кардинал.

— Ви́ведіть цього́ ду́рня! — сказа́в кардина́л.


Шрам ішов за ним, хитаючи понуро головою.

Шрам ішо́в за ним, хита́ючи пону́ро голово́ю.


Ця правдоподібність стала йому за першу втіху.

Ця правдоподі́бність ста́ла йому за пе́ршу вті́ху.


Як же побачив, що Сомка немає, то й голову повісив.

Як же поба́чив, що Сомка нема́є, то й го́лову пові́сив.


— Вона є, — сказала міледі.

— Вона́ є, — сказа́ла міле́ді.


— Спотикались і луччі од твого Сомка.

— Споти́кались і луччі́ од твого́ Сомка.


— Ніхто не купує?

— Ніхто́ не купу́є?


— Не жартуйте із святими речами, мій друже.

— Не жарту́йте із святи́ми реча́ми, мій дру́же.


Ну, кажіть же, бо я, дійсно, помираю з хвилювання.

Ну, кажі́ть же, бо я, ді́йсно, помира́ю з хвилюва́ння.


Розум і чуття це нам велять, сам інстинкт ваш цього вимагає.

Ро́зум і чуття́ це нам веля́ть, сам інсти́нкт ваш цього́ вимага́є.


Бідолаха зовсім знемігся.

Бідола́ха зо́всім знемі́гся.


— Правда? — занепокоїлась міледі.

— Пра́вда? — занепоко́їлась міле́ді.


— Так, так, хай ідуть зараз же! У мене нема часу.

— Так, так, хай іду́ть за́раз же! У мене́ нема́ ча́су.


Та життя вимагало свого.

Та життя́ вимага́ло свого́.


— А тепер до столу! — скомандував Атос.

— А тепе́р до сто́лу! — скома́ндував Атос.


— Ну, так, причіпається по старій знайомості.

— Ну, так, причіпа́ється по старі́й знайо́мості.


От і почав Петро усе оповідати, як було в Паволочі.

От і поча́в Петро́ усе́ оповіда́ти, як було́ в Паволочі.


Хіба з того поможеться?

Хіба́ з того́ помо́жеться?


— Ще вісім, або що?

— Ще ві́сім, або́ що?


— Якби я не знав.

— Якби́ я не знав.


Я не зводив очей із її капелюха, мов моряк із полярної звізди.

Я не зво́див оче́й із її капелю́ха, мов моря́к із поля́рної звізди́.


— О, якби це я була чоловіком.

— О, якби́ це я бу́ла́ чолові́ком.


Д'Артаньян попрощався з міледі й пішов з вітальні найщасливішим з людей.

Д'Артаньян попроща́вся з міле́ді й пішо́в з віта́льні найщасли́ві́шим з люде́й.


— Ось що! — по хвилинній мовчанці закінчила міледі.

— Ось що! — по хвили́нній мовча́нці закі́нчи́ла міле́ді.


Опанас кинувся мов ужалений.

Опана́с ки́нувся мов ужа́лений.


Схаменулись і на нас січові братчики.

Схамену́лись і на нас січові́ бра́тчики.


— Поцілуйте мене! — промовила вона тихо, прояснівши на лиці.

— Поцілу́йте мене́! — промо́вила вона́ ти́хо, проясні́вши на лиці́.


А там побачимо, що дасться дальше зробити.

А там поба́чимо, що да́сться да́льше зроби́ти.


— Не приносив ніхто, але один лист надійшов сам собою.

— Не прино́сив ніхто́, але́ оди́н лист надійшо́в сам собо́ю.


Розумієте? Слухайте моєї поради і йдіть собі геть звідсіля.

Розумі́єте? Слу́хайте моє́ї пора́ди і йдіть собі́ геть звідсіля́.


Тепер я міцніше узброєний на твої стріли.

Тепе́р я міцні́ше узбро́єний на твої́ стрі́ли.


Приїдуть сюди до М.

Приї́дуть сюди́ до М.


— Так! Але тільки о першій! — відказав Д'Артаньян.

— Так! Але́ ті́льки о пе́ршій! — відказа́в Д'Артаньян.


Я читав ті документи і дивувався.

Я чита́в ті докуме́нти і дивува́вся.


В таких хвилях та сукня дає мені живий доказ моєї тотожности.

В таки́х хви́лях та су́кня дає́ мені́ живи́й до́каз моє́ї тотожности.


— Розваги? У чому?

— Розва́ги? У чому́?


— Я кажу, що кохання — лотерея.

— Я кажу́, що коха́ння — лотере́я.


— Отже, ти кинув нас, щоб повернутись до неї? — спитав Араміс.

— О́тже, ти ки́нув нас, щоб поверну́тись до не́ї? — спита́в Араміс.


— Які будуть розпорядження вашої еміненції?

— Які́ бу́дуть розпоря́дження ва́шої еміне́нції?


Ми ввічливі з жінкою не лише заради неї, а й заради власної самоповаги.

Ми вві́чливі з жі́нкою не лише́ зара́ди не́ї, а й зара́ди вла́сної самопова́ги.


Проте було досить холодно.

Проте́ було́ до́сить хо́лодно.


— Візьміть, мілорде, — сказала вона, — і бережіть на спомин про мене.

— Візьмі́ть, мілорде, — сказа́ла вона́, — і бережі́ть на спо́мин про мене́.


— Це засідка, — сказав Д'Артаньян.

— Це за́сідка, — сказа́в Д'Артаньян.


— Так, на хвилину раніш, ніж прийшли ви.

— Так, на хвили́ну рані́ш, ніж прийшли́ ви.


— Ви помиляєтесь, я не молилась.

— Ви помиля́єтесь, я не моли́лась.


Король вигравав і, з природи дуже скупий, був у найкращому гуморі.

Коро́ль виграва́в і, з приро́ди ду́же скупи́й, був у найкра́щому гу́морі.


Сумний й суворий своєю вдачею, він пеклувався юнаком, як батько.

Сумни́й й суво́рий своє́ю вда́чею, він пеклува́вся юнако́м, як ба́тько.


— Чуєте, ви добрий чоловіче, поможіть мені! — сказав він до Владка.

— Чу́єте, ви до́брий чолові́че, поможі́ть мені́! — сказа́в він до Владка.


Але от показалося, немов би щастя ще раз хотіло всміхнутися старому Гершкові.

Але́ от показа́лося, немо́в би ща́стя ще раз хоті́ло всміхну́тися старо́му Гершко́ві.


Араміс, дарма що поранений, вхопив за гриву коня і понісся слідом за іншими.

Араміс, дарма́ що пора́нений, вхопи́в за гри́ву коня́ і поні́сся слі́дом́ за і́ншими.


Ідуть чимраз у глибшу воду, а батько знай шепче та напучує сина.

Іду́ть чимра́з у гли́бшу воду́, а ба́тько знай ше́пче та напу́чує си́на.


Жінка в Атоса! Але й у Араміса була жінка.

Жі́нка в Атоса! Але́ й у Араміса була́ жі́нка.


Як довго я там лежав у непритомнім стані, не знаю.

Як до́вго я там лежа́в у неприто́мнім ста́ні, не зна́ю.


Ти схаменешся, дурню, та тільки тоді, як буде вже пізно.

Ти схамене́шся, ду́рню, та ті́льки тоді́, як бу́де вже пі́зно.


— А так їх лишити не можна було.

— А так їх лиши́ти не мо́жна було́.


— Інакше кажучи, ви чекаєте, щоб я показав себе гідним бути мушкетером.

— Іна́кше ка́жучи, ви чека́єте, щоб я показа́в себе́ гі́дним бу́ти́ мушкете́ром.


Я помстилася б люто!

Я помсти́лася б лю́то!


Божий чоловік і собі простяг руки, як зачув Шрамів голос.

Бо́жий чолові́к і собі́ простя́г ру́ки, як зачу́в Шра́мів го́лос.


І я відчула це.

І я відчу́ла це.


— То були чудові дні.

— То були́ чудо́ві дні.


Настав понеділок, торговий день в Дрогобичі.

Наста́в понеді́лок, торго́вий день в Дрого́бичі.


Хіба не знаєш, що се таке? Знай нас, панів! От воно що! Сказано — кармазини.

Хіба́ не зна́єш, що се таке́? Знай нас, пані́в! От воно́ що! Ска́зано — кармазини.


— То вже не наша печаль.

— То вже не на́ша печа́ль.


Не хочеться тобі й признаватись, не хочеться й брехати.

Не хо́четься тобі́ й признава́тись, не хо́четься й бреха́ти.


Пані Бонасье остовпіла, нерухома, німа й бліда, як статуя.

Па́ні Бонасье остовпіла, нерухо́ма, німа́ й бліда́, як ста́туя.


То й реєстровим чи городовим козакам було тісно.

То й реєстро́вим чи городови́м козака́м було́ ті́сно.


— Се моя молода!

— Се моя́ молода́!


— Ні, ні, — промовив Кент, сідаючи на стілечко.

— Ні, ні, — промо́вив Кент, сіда́ючи на стілечко.


Ви, кажете, приїхали, щоб побачити мене?

Ви, ка́жете, приї́хали, щоб поба́чити мене́?


В тім моменті й тепер стоїш мов жива мені перед очима.

В тім моме́нті й тепе́р стої́ш мов жива́ мені́ пе́ред очи́ма.


Не зважаючи на удаване хвилювання, льодова байдужість не кидала її.

Не зважа́ючи на уда́ване хвилюва́ння, льодова́ байду́жість не ки́дала її.


— Д'Артаньян і я, чи, додержуючи хронології, я і Д'Артаньян, — відповів Атос.

— Д'Артаньян і я, чи, доде́ржуючи хроноло́гії, я і Д'Артаньян, — відпові́в Атос.


— Я піду зачарований, монсеньєр!

— Я піду́ зачаро́ваний, монсеньє́р!


— Будьте відважніші.

— Бу́дьте відважніші.


— Спасибі вам, Петре, велике! — кинувся Тиміш до Влучка.

— Спаси́бі вам, Пе́тре, вели́ке! — ки́нувся Тиміш до Влу́чка.


Ви доторкаєтеся до найглибших струн жіночого серця.

Ви доторка́єтеся до найгли́бших струн жіно́чого се́рця.


— Ґвардійці кардинала! — вигукнули разом Портос і Араміс.

— Ґвардійці кардина́ла! — ви́гукнули ра́зом Портос і Араміс.


— Благаю вас, сір.

— Блага́ю вас, сір.


Та й ідіть далі в світ,.

Та й іді́ть да́лі в світ,.


Через кілька хвилин молода жінка увійшла до свого милого.

Че́рез кі́лька хвили́н молода́ жі́нка увійшла́ до свого́ ми́лого.


До революції ішло багато молоді з заможних верстов та і зпоміж шляхоцтва.

До револю́ції ішло́ бага́то мо́лоді з замо́жних версто́в та і зпо́між шляхо́цтва.


На розі траншеї вони опинилися на шістдесят кроків від бастіону.

На ро́зі транше́ї вони́ опини́лися на шістдеся́т кро́ків від бастіо́ну.


— Ой, синку! — каже Шрам.

— Ой, синку́! — ка́же Шрам.


— А чи багато ще залишилося від тіни до риси?

— А чи бага́то ще зали́ши́лося від тіни́ до ри́си?


— Але не заходьте далеко, щоб чути дзвоник.

— Але́ не захо́дьте дале́ко, щоб чу́ти дзво́ник.


— Признання? — сполотнівши вимовила вона.

— Призна́ння? — сполотні́вши ви́мовила вона́.


— Я вам за роботу дам від штуки по вісім сотиків.

— Я вам за робо́ту дам від шту́ки по ві́сім со́тиків.


І дійсно, на плечі її величности було дванадцать навісків.

І ді́йсно, на плечі́ її величности було́ дванадцать наві́сків.


— Ви, монсеньєр?

— Ви, монсеньє́р?


Ішов тут і Богун на чолі Вінницького полку.

Ішо́в тут і Богу́н на чолі́ Ві́нницького по́лку.


Портос і Араміс підвелися із своїх стільців.

Портос і Араміс підвели́ся із свої́х стільці́в.


— Ну, тоді ви не вийдете звідси, — загрозливо сказав він.

— Ну, тоді́ ви не ви́йдете зві́дси, — загро́зливо сказа́в він.


— Поясни, яким чином? Повідай мені.

— Поясни́, яки́м чи́ном? Пові́дай мені́.


Увечорі міледі нетерпеливилась ще більше, як учора.

Увечорі міле́ді нетерпели́вилась ще бі́льше, як учо́ра.


Да й поперлись до столу, б'ючи всякого, хто не з блакитною стрічкою.

Да й попе́рлись до сто́лу, б'ючи́ вся́кого, хто не з блаки́тною стрі́чкою.


Ян, з лютістю замахнувшися на Бека, спіткнувся.

Ян, з лю́тістю замахнувшися на Бе́ка, спіткну́вся.


Усім на серце пала тяжка туга, мов перед яким великим горем.

Усі́м на се́рце па́ла тяжка́ ту́га, мов пе́ред яки́м вели́ким го́рем.


— Негідник! — прошепотів Фелтон.

— Негі́дник! — прошепоті́в Фелтон.


— Тю тю, дурню! каже, засміявшись, Сомко.

— Тю тю, ду́рню! ка́же, засмія́вшись, Сомко.


добре, що поборов.

до́бре, що поборо́в.


Він упав навколішки, схопив цю руку й шанобливо доторкнувся до неї губами.

Він упа́в навко́лішки, схопи́в цю ру́ку й шанобли́во доторкну́вся до не́ї губа́ми.


— Я приїхала до тебе вмирати.

— Я приї́хала до тебе́ вмира́ти.


Ми будемо добрі до вас.

Ми бу́демо до́брі до вас.


— Бгате Іване! — каже Черевань, а сам аж тремтить.

— Бга́те Іва́не! — ка́же Черева́нь, а сам аж тремти́ть.


Не думай, що я без серця, що спекулюю на смерть свого мужа.

Не ду́май, що я без се́рця, що спекулю́ю на смерть свого́ му́жа.


— Бережіться, Д'Артаньяне, бережіться, — застеріг Араміс.

— Бережі́ться, Д'Артаньяне, бережі́ться, — застері́г Араміс.


Чи не наготовив він за для мене, замісць помочі, довічну неволю або й смерть!

Чи не нагото́вив він за для мене́, замісць по́мочі, дові́чну нево́лю або́ й смерть!


— Чого такого? — запитав Ґава, витріщивши на Вовкуна зацікавлені очі.

— Чого́ тако́го? — запита́в Ґава, ви́тріщивши на Вовкуна́ заціка́влені о́чі.


— Да що ж тобі заподіяли сі добрі люде? — питає Шрам.

— Да що ж тобі́ заподі́яли сі до́брі люде́? — пита́є Шрам.


— У нас вистарчить на двох.

— У нас ви́старчить на двох.


— Годі тобі! Тебе занадто розворушують ті спомини.

— Го́ді тобі́! Тебе́ зана́дто розвору́шують ті спо́мини.


Чоловік справді вже був сивий, а жінка чорноброва й молоденька.

Чолові́к спра́вді вже був си́вий, а жі́нка чорноброва й молоде́нька.


Аж смішно мені стало, що я міг учора відразу не пізнати в нім жида.

Аж смі́шно мені́ ста́ло, що я міг учо́ра відра́зу не пізна́ти в нім жи́да.


Міледі заспівала з ще більшим надхненням.

Міле́ді заспіва́ла з ще бі́льшим надхне́нням.


Атос легко скочив у сідло й погнав коня вчвал.

Атос ле́гко ско́чив у сідло́ й погна́в коня́ вчвал.


Портос на ту пору лежав у ліжку й тренувався, граючи з Мускетоном у ляндскнехт.

Портос на ту по́ру лежа́в у лі́жку й тренува́вся, гра́ючи з Мускетоном у ля́ндскнехт.


— Та хіба це ви, пані? — згукнув він.

— Та хіба́ це ви, па́ні? — згукну́в він.


— Я розумію шпинат.

— Я розумі́ю шпина́т.


— Ну, так і амінь йому, дурню! — каже Гвинтовка.

— Ну, так і амі́нь йому, ду́рню! — ка́же Гвинтовка.


Швидко біжіть, а то я вас навчу, як ходити!

Шви́дко біжі́ть, а то я вас навчу́, як ходи́ти!


— Не турбуйтеся! Це я вам обіцяю.

— Не турбу́йтеся! Це я вам обіця́ю.


, що коли до двох додати один, то буде три.

, що коли́ до двох дода́ти оди́н, то бу́де три.


— Ну, то вже чи потім чи перед тим, а все таки загадка.

— Ну, то вже чи по́тім чи пе́ред тим, а все таки́ за́гадка.


Він волів би, щоб кардинал ставив опір, а не так легко поступався.

Він волі́в би, щоб кардина́л ста́вив о́пір, а не так ле́гко поступа́вся.


Унизу, близько ріки, стоять економічні будинки, кухні, шопи, стайні.

Унизу́, бли́зько ріки́, стоя́ть економі́чні буди́нки, ку́хні, шо́пи, ста́йні.


Тут вона мусить бути.

Тут вона́ му́сить бу́ти.


Чи нема в кого сірничків?

Чи нема́ в кого сірничкі́в?


На щастя буря почала вщухати, а втім море ще лютувало.

На ща́стя бу́ря почала́ вщуха́ти, а втім мо́ре ще лютува́ло.


— О боже всемогутній! Ось воно йде, на нас іде.

— О бо́же всемогу́тній! Ось воно́ йде, на нас іде́.


— Виважити двері? — спитав кардинал, — навіщо?

— Ви́важити две́рі? — спита́в кардина́л, — наві́що?


— Перш за все, де ваша дружина?

— Перш за все, де ва́ша дружи́на?


— Пане Джексоне! — звелів герцоґ.

— Па́не Дже́ксоне! — звелі́в герцоґ.


— Ні! Я знала, що він, бідолашний, не може захистити мене.

— Ні! Я зна́ла, що він, бідола́шний, не мо́же захисти́ти мене́.


— Зовсім ні.

— Зо́всім ні.


Заклад ми виграли.

Закла́д ми ви́грали.


Там вони тихі та смирні, як ягнята.

Там вони́ ти́хі та сми́рні, як ягня́та.


Він обіцяв заїхати по нього, щоб познайомити їх.

Він обіця́в заї́хати по нього, щоб познайо́мити їх.


Ваше божевілля не спокусить мене на божевільний вчинок.

Ва́ше божеві́лля не споку́сить мене́ на божеві́льний вчи́нок.


Хто хоче їхати до села з низу, мусить через той брід.

Хто хо́че ї́хати до села́ з ни́зу, му́сить че́рез той брід.


— Цього я не знаю.

— Цього́ я не зна́ю.


Це був великий вельможа, рівний герцоґу Б'юкенгемському.

Це був вели́кий вельмо́жа, рі́вний герцоґу Б'юкенгемському.


— Добре, піду завтра.

— До́бре, піду́ за́втра.


Король пішов у захопленні.

Коро́ль пішо́в у захо́пленні.


Люди бачили тільки те, що поставлено на карту.

Лю́ди ба́чили ті́льки те, що поста́влено на ка́рту.


— Та пирогів хочу.

— Та пирогі́в хо́чу.


Удаване примирення була помста ревнивої жінки.

Уда́ване прими́рення була́ по́мста ревни́вої жі́нки.


— Розваги? У чому?

— Розва́ги? У чому́?


— Да що по тому пірначеві! — каже Костомара.

— Да що по то́му́ пірначе́ві! — ка́же Костома́ра.


Уста були бліді, очі горіли.

Уста́ були́ бліді́, о́чі горі́ли.


— Варта, приведена людьми в чорному, що ви їх погнали геть.

— Ва́рта, приве́дена людьми́ в чо́рному, що ви їх погна́ли геть.


— Так о! Я почуваю себе захопленим, але одне признання мене мучить.

— Так о! Я почува́ю себе́ захо́пленим, але́ одне́ призна́ння мене́ му́чить.


Це тріюмф дикунів, негідний освіченого чоловіка.

Це тріюмф дикуні́в, негі́дний осві́ченого чолові́ка.


— Ми таких питаннів не розв'язуємо в Алясці, — промовив він непевним тоном.

— Ми таки́х пита́ннів не розв'я́зуємо в Аля́сці, — промо́вив він непе́вним то́ном.


— Нарешті, я тут.

— Наре́шті, я тут.


Дерева, собаки, люди, — усе зникло, немов рука божа змела їх з лиця землі.

Дере́ва, соба́ки, лю́ди, — усе́ зни́кло, немо́в рука́ бо́жа змела́ їх з лиця́ землі́.


— І чого ти, гайвороне, кричиш? — обрушився Мундзьо на меншого брата.

— І чого́ ти, га́йвороне, кричи́ш? — обру́шився Мундзьо на ме́ншого бра́та.


— Мабуть, сам лихий мені помагає.

— Ма́бу́ть, сам лихи́й мені́ помага́є.


— І тепер ви до кардинальських послуг?

— І тепе́р ви до кардина́льських по́слуг?


Своїм тілом комарів годувати?

Свої́м́́́ ті́лом комарі́в годува́ти?


Тобто за годину по тій пригоді.

То́бто за годи́ну по тій приго́ді.


— Згода — сказав Д'Артаньян.

— Зго́да — сказа́в Д'Артаньян.


Пакуночки свої, що вам потрібно, звольте забрати.

Пакуночки свої́, що вам потрі́бно, зво́льте забра́ти.


Знаючи, що таки треба буде сказати, аж примлівала від тієї думки.

Зна́ючи, що таки́ тре́ба бу́де сказа́ти, аж примліва́ла від тіє́ї ду́мки.


— Треба обігнути острів, — промовив П'єр, випускаючи довгий буксирний мотуз.

— Тре́ба обігну́ти о́стрів, — промо́вив П'єр, випуска́ючи до́вгий букси́рний моту́з.


Пані Бонасьє цілком механічно з'їла кілька кавалків і вмочила губи у вино.

Па́ні Бонасьє цілко́м механі́чно з'ї́ла кі́лька кава́лків і вмочи́ла гу́би у вино́.


Це кожний повинен зробити.

Це ко́жний пови́нен зроби́ти.


— І ви підете? — спитала Кеті.

— І ви пі́дете? — спита́ла Ке́ті́.


Можна було подумати, що до столиці не менше, як сто льє.

Мо́жна було́ поду́мати, що до столи́ці не ме́нше, як сто льє.


— На ща́стя!


— А що ж вони там кажуть?

— А що ж вони́ там ка́жуть?


Там, де вони щойно промчали, лід уже ломався і вивертався до гори крижинами.

Там, де вони́ що́йно промча́ли, лід уже́ лома́вся і виверта́вся до гори́ крижи́нами.


Але він сказав це в теплій країні, де гаряче сонце вгамовує енергію.

Але́ він сказа́в це в те́плій краї́ні, де гаря́че со́нце вгамо́вує ене́ргію.


— Не до вечері тепер нашому брату,— одвітовав Пугач.

— Не до вече́рі тепе́р на́шому бра́ту,— одвітова́в Пу́гач.


Ні, він не піде до неї.

Ні, він не пі́де до не́ї.


І Франція заплатить війною за відмову свого короля.

І Фра́нція запла́тить війно́ю за відмо́ву свого́ короля́.


— А ось вам, мій друже, півпістолі за труд.

— А ось вам, мій дру́же, півпістолі за труд.


Але дістатися до майбутнього абата було не так легко.

Але́ діста́тися до майбу́тнього аба́та було́ не так ле́гко.


Тут Джеджалій кермує.

Тут Джеджалій керму́є.


— Невжеж ми задавили всіх до одного? — спитав Атос.

— Невже́ж ми задави́ли всіх до одного́? — спита́в Атос.


Мабуть, їй на віку написано моїх рук не минути.

Ма́бу́ть, їй на ві́ку напи́сано мої́х рук не мину́ти.


— Безсумнівно перший коханець та спільник красуні.

— Безсумні́вно пе́рший коха́нець та спі́льник красу́ні.


— Дуже прошу, — відповів Д'Артаньян.

— Ду́же про́шу́, — відпові́в Д'Артаньян.


І містику якусь із тим крилом ви не до речі підпускаєте.

І мі́стику яку́сь із тим крило́м ви не до ре́чі підпуска́єте.


— І ви не знали, що тут мешкає юнак?

— І ви не зна́ли, що тут ме́шкає юна́к?


— О якій годині?

— О які́й годи́ні?


У нього не здригнувся жоден мускул.

У нього не здригну́вся жо́ден му́скул.


— Ви мене обманили, — суворо сказав кардинал.

— Ви мене́ обмани́ли, — суво́ро сказа́в кардина́л.


— Неможливо, щоб джентлмен написав такого листа дамі.

— Неможли́во, щоб джентлме́н написа́в тако́го листа́ да́мі.


Їх треба зліквідувати, коли я одужаю.

Їх тре́ба зліквідува́ти, коли́ я оду́жаю.


— Отак, друже, тримайте міцно, тягніть до себе.

— Ота́к, дру́же, трима́йте мі́цно, тягні́ть до себе́.


— Тому, що я придумав тут ще один ґешефт.

— Тому́, що я приду́мав тут ще оди́н ґеше́фт.


— Ні, ні, — запевняв той, — ти житимеш, чиста та нещасна жінка.

— Ні, ні, — запевня́в той, — ти жи́тимеш, чи́ста та неща́сна жі́нка.


Тут Кент почув скрип саней, що їхали мокрим снігом.

Тут Кент почу́в скрип сане́й, що ї́хали мо́крим сні́гом.


— Клопоту багато, а пожитку мало.

— Кло́поту бага́то, а пожи́тку ма́ло.


А втім, — додала черниця, — поводячись з нею так, кардинал, мабуть, мав рацію.

А втім, — додала́ черни́ця, — пово́дячись з не́ю так, кардина́л, ма́бу́ть, мав ра́цію.


Ми знаємо цю історію.

Ми зна́ємо цю істо́рію.


Пан Андрій довго та пильно дивився на гостя.

Пан Андрі́й до́вго та пи́льно диви́вся на го́стя.


— А ця пані? — спитав Портос.

— А ця па́ні? — спита́в Портос.


Я, — каже, — жду в Ічні.

Я, — ка́же, — жду в І́чні.


Міледі й Рошфор пересміхнулися й розлучились.

Міле́ді й Рошфо́р пересміхну́лися й розлучи́лись.


Тут я й спинився.

Тут я й спини́вся.


— Неможна гаяти жодної хвилинки.

— Немо́жна га́яти жо́дної хвили́нки.


Мушкетер легко скочив у сідло.

Мушкете́р ле́гко ско́чив у сідло́.


Ви гарна й знайдете багато чоловіків.

Ви га́рна й зна́йдете бага́то чоловікі́в.


— Тепер складімо пляна кампанії, — сказав Портос.

— Тепе́р складі́мо пля́на кампа́нії, — сказа́в Портос.


Аж сором! Да вже ж як собі хочеш, а в мене не дурно ридван наготовлений.

Аж со́ром! Да вже ж як собі́ хо́чеш, а в мене́ не ду́рно ридван нагото́влений.


Я з неописаною тривогою поклонився і став, неначе вкопаний.

Я з неопи́саною триво́гою поклони́вся і став, нена́че вко́паний.


Він хотів увійти туди, як переможець.

Він хоті́в увійти́ туди́, як перемо́жець.


— О перший за Люксембурґом.

— О пе́рший за Люксембурґом.


— Що ж має бути, — відповідав я.

— Що ж ма́є бу́ти, — відповіда́в я.


Вони одночасно пішли з кімнати.

Вони́ одноча́сно пішли́ з кімна́ти.


Очевидно, карета тут зупинилася.

Очеви́дно, каре́та тут зупини́лася.


А запорожець підхопить, ткне під себе да знов навздогін.

А запоро́жець підхо́пить, ткне під себе́ да знов навздогі́н.


А Кирило Тур буцім на те й не вважає.

А Кири́ло Тур бу́цім на те й не вважа́є.


Зразу соромився того, але потім перестав і перепрошати мене.

Зра́зу соро́мився того́, але́ по́тім переста́в і перепроша́ти мене́.


Міледі, здавалось, цілком заспокоїлась.

Міле́ді, здава́лось, цілко́м заспоко́їлась.


— Хочемо на другий бік, — мовив провідник.

— Хо́чемо на дру́гий бік, — мо́вив провідни́к.


— Отеє ще! — каже Гвинтовка.

— Отеє ще! — ка́же Гвинтовка.


Було б краще сісти на коня та податись їй назустріч.

Було́ б кра́ще сі́сти на коня́ та пода́тись їй назу́стріч.


Були то на перший погляд дуже недібрані товариші.

Були́ то на пе́рший по́гляд ду́же неді́брані това́риші.


Вір мені, так буде ліпше.

Вір мені́, так бу́де лі́пше.


— Грімо, — сказав Атос, — виходячи із своєї кімнати в халаті.

— Грі́мо, — сказа́в Атос, — вихо́дячи із своє́ї кімна́ти в хала́ті.


Вона знає вас?

Вона́ зна́є вас?


— А я наперед даю вам розгрішення.

— А я напере́д даю́ вам розгрі́шення.


Потім ви нас покличете, і ми будем обідати.

По́тім ви нас покли́чете, і ми бу́дем обі́дати.


— Запорожець запорожцеві не пара.

— Запоро́жець запоро́жцеві не па́ра.


Треба ж було їй виправдати традиції своєї раси.

Тре́ба ж було́ їй ви́правдати тради́ції своє́ї ра́си.


Краще вже пустити собі кулю в лоба і відразу покласти всьому край.

Кра́ще вже пусти́ти собі́ ку́лю в ло́ба і відра́зу покла́сти всьо́му край.


— Та воно так.

— Та воно́ так.


Мало що доброго дала йому й школа.

Ма́ло що до́брого дала́ йому й шко́ла.


що написати спритній особі з Туру,.

що написа́ти спри́тній осо́бі з Ту́ру,.


Та Олександра Платонівна не довго барилася, виплачуючи.

Та Олекса́ндра Плато́нівна не до́вго бари́лася, випла́чуючи.


І охота прийде.

І охо́та при́йде.


— Ви прохали про ласку? — з підозрою в тоні спитав лорд.

— Ви проха́ли про ла́ску? — з підо́зрою в то́ні спита́в лорд.


Я не багато й надумувалася, коли він предложив мені їхати з собою.

Я не бага́то й наду́мувалася, коли́ він предложив мені́ ї́хати з собо́ю.


Ціль виправдовує способи, як кажете ви, французи.

Ціль виправдо́вує спо́соби, як ка́жете ви, францу́зи.


Згодом і матрос на свойому твердому ліжку на долівці захропів.

Зго́дом і матро́с на свойо́му твердо́му лі́жку на долі́вці захропі́в.


Д'Артаньян підбіг до дверей й засунув засув.

Д'Артаньян підбі́г до двере́й й засу́нув за́сув.


— Добре, сказав кардинал, — надішліть мені цю серветку, будь ласка.

— До́бре, сказа́в кардина́л, — надішлі́ть мені́ цю серве́тку, будь ла́ска.


— А таки вона! — привітно відказала Олександра Платонівна.

— А таки́ вона́! — приві́тно відказа́ла Олекса́ндра Плато́нівна.


— Тепер я знаю, що мені було треба.

— Тепе́р я зна́ю, що мені́ було́ тре́ба.


Моргай, моргай! Ось як моргну тебе, то й ногами вкриєшся!

Мо́ргай, мо́ргай! Ось як моргну́ тебе́, то й нога́ми вкри́єшся!


Свекра знала мало, не часто й бачилася з ним, на рік разів зо три.

Све́кра зна́ла ма́ло, не ча́сто й ба́чилася з ним, на рік разі́в зо три.


Час уже скінчити з цим.

Час уже́ скінчи́ти з цим.


І почав знов цмулити, поки, знемігшись, упав без пам'яті на землю.

І поча́в знов цму́лити, по́ки, знемі́гшись, упа́в без па́м'яті на зе́млю.


— Вовчий Зуб перед веде! — стиха промовив до Джой поліцейський поручник.

— Во́вчий Зуб пе́ред веде́! — сти́ха промо́вив до Джой поліце́йський пору́чник.


Коні мчали, як вітер, і по кількох хвилинах були біля воріт Лондону.

Ко́ні мча́ли, як ві́тер, і по кілько́х хвили́нах були́ біля воріт Ло́ндону.


Так і не знав пан Андрій, що там із батьком діється.

Так і не знав пан Андрі́й, що там із ба́тьком ді́ється.


— Іще не одгадав! — каже Черевань.

— Іще́ не одгадав! — ка́же Черева́нь.


А проїхали ми всього лише двісті миль.

А прої́хали ми всьо́го лише́ дві́сті миль.


Два рази ви за малим не загинули від руки вашої найближчої родички.

Два рази́ ви за мали́м не заги́нули від руки́ ва́шої найбли́жчої ро́дички.


Ось тобі екю за клопіт.

Ось тобі́ екю за кло́піт.


— Не вбивайсь, паніматко,— каже тоді Петро,— може, ще все гаразд буде.

— Не вбива́йсь, паніма́тко,— ка́же тоді́ Петро́,— мо́же, ще все гара́зд бу́де.


— Та про той нещасливий рабунок, як то було.

— Та про той нещасли́вий рабу́нок, як то було́.


Б'юкенгем, залишившися на самоті, підійшов до свічада.

Б'юкенгем, залишившися на самоті́, підійшо́в до свіча́да.


Пробуйте переспатися, може вам полегшає, то тоді скажете.

Про́буйте переспа́тися, мо́же вам поле́гшає, то тоді́ ска́жете.


У свій час грекиня мала справу з чоловіками ще дикішої породи.

У свій час грекиня ма́ла спра́ву з чоловіка́ми ще дикі́шої поро́ди.


— Та вже чи сподобалася, чи ні, а треба.

— Та вже чи сподо́балася, чи ні, а тре́ба.


Відомо, з яким упередженням король ставився до королеви.

Відо́мо, з яки́м упере́дженням коро́ль ста́вився до короле́ви.


— І я так само, — відповів Д'Артаньян, — я завжди кохатиму тебе, будь спокійна.

— І я так са́мо, — відпові́в Д'Артаньян, — я за́вжди́ коха́тиму тебе́, будь спокі́йна.


Зате я хочу, щоб ви щодня чули про мене.

Зате́ я хо́чу, щоб ви щодня́ чу́ли про мене́.


— Пане Портосе! Я ж зовсім не розуміюся на цих справах.

— Па́не Портосе! Я ж зо́всім не розумі́юся на цих спра́вах.


Північна запала тиша.

Півні́чна запа́ла ти́ша.


Соломи не вистарчало і для худоби, печей не топили по кілька днів.

Соло́ми не вистарчало і для худо́би, пече́й не топи́ли по кі́лька днів.


— Ну, нічого сказати, панотче! — каже Череваниха Шрамові.

— Ну, ні́чого сказа́ти, панотче! — ка́же Череваниха Шра́мові.


Я не хотів суперечити.

Я не хоті́в супере́чити.


Цього разу він вирішив розказати все, що сталося.

Цього́ ра́зу він ви́рішив розказа́ти все, що ста́лося.


На півночі люди впевнилися, що молитва недійсна, якщо не попрацюєш м'язами.

На пі́вночі лю́ди впе́внилися, що моли́тва неді́йсна, якщо́ не попрацю́єш м'я́зами.


— Ну, які ж бо ви! Вісім по двадцять нових, то шістнадцять шісток.

— Ну, які́ ж бо ви! Ві́сім по два́дцять нови́х, то шістна́дцять шісто́к.


Аджеж це для мене страта.

Аджеж це для мене́ стра́та.


— Ні, мабуть, йому не треба Гвинтовки до сього діла.

— Ні, ма́бу́ть, йому не тре́ба Гвинтовки до сього́ ді́ла.


Д'Артаньян і Плянше наняли собі коні.

Д'Артаньян і Пля́нше наняли собі́ ко́ні.


Проминувши Іґл, вони стали спочивати.

Промину́вши Іґл, вони́ ста́ли спочива́ти.


— Хіба ти не бачиш, вони ціляють в тебе.

— Хіба́ ти не ба́чиш, вони́ ціля́ють в тебе́.


— Я настоюю на цьому.

— Я насто́юю на цьому́.


— А ось це — Метью із Берклі.

— А ось це — Метью із Бе́рклі.


— Ну, а про неї не питаєш?

— Ну, а про не́ї не пита́єш?


Скинувши з себе зайві хутра й ковдри, затягнувши міцніше пояси, люди чекали.

Ски́нувши з себе́ за́йві ху́тра й ко́вдри, затя́гнувши міцні́ше пояси́, лю́ди чека́ли.


— І що ж відповіла королева?

— І що ж відповіла́ короле́ва?


Чи не треба захопити чогось з собою?

Чи не тре́ба захопи́ти чого́сь з собо́ю?


А що я щасливий, я бажав би, щоб і всі були щасливі.

А що я щасли́вий, я бажа́в би, щоб і всі були́ щасли́ві.


Бонасьє був боягуз і скнара, але він любив свою жінку й був зворушений.

Бонасьє́ був боягу́з і скна́ра, але́ він люби́в свою́ жі́нку й був звору́шений.


— А хтож нечесний?

— А хтож нече́сний?


— Йому од людей одцуратись! — каже Василь Невольник.

— Йому од люде́й одцуратись! — ка́же Васи́ль Нево́льник.


— Лиш ми два.

— Лиш ми два.


— Кардинал буде вам дуже вдячний, пане начальнику, якщо ви так зробите.

— Кардина́л бу́де вам ду́же вдя́чний, па́не нача́льнику, якщо́ ви так зро́бите.


Д'Артаньян спинився, ніби шукаючи слова, і подивився на Атоса.

Д'Артаньян спини́вся, ні́би шука́ючи слова́, і подиви́вся на Атоса.


— Усю цю справу я взяв на себе.

— Усю́ цю спра́ву я взяв на себе́.


Так же й тут сталось.

Так же й тут ста́лось.


Нехай не дурно запрошував ти мене до своїх воювати турка.

Неха́й не ду́рно запро́шував ти мене́ до свої́х воюва́ти ту́рка.


— Ну, й що ж було б, коли б ви були чоловіком? — лагідно запитав він.

— Ну, й що ж було́ б, коли́ б ви були́ чолові́ком? — ла́гідно запита́в він.


— А де Базен? — звідався Атос.

— А де Базен? — зві́дався Атос.


— Якщо монсеньєр побажає, я до послуг вашої еміненції.

— Якщо́ монсеньє́р побажа́є, я до по́слуг ва́шої еміне́нції.


— Ні, пане! — мовила я рішуче.

— Ні, па́не! — мо́вила я рішу́че.


— Дивує мене, де це переночував Гічкок, — промовив він, достаючи свої мокасини.

— Диву́є мене́, де це переночува́в Гічкок, — промо́вив він, достаючи́ свої́ мокаси́ни.


Що ж то був за Шрам такий і як се він був разом піп і полковник?

Що ж то був за Шрам таки́й і як се він був ра́зом піп і полко́вник?


— Чи ви Бога не боїтеся, пане Хвилимоне, — нерадо відповів пан Андрій.

— Чи ви Бо́га не боїте́ся, па́не Хвили́моне, — нера́до відпові́в пан Андрі́й.


— Цілісінький, мій любий.

— Цілі́сінький, мій лю́бий.


Можна заробити ринського, а можна й десять, не рахуючи страви.

Мо́жна зароби́ти ри́нського, а мо́жна й де́сять, не раху́ючи стра́ви.


Ви, Атосе, казали, що рушить полк.

Ви, Атосе, каза́ли, що ру́шить полк.


— Підрахуємо скільки в нас усього.

— Підраху́ємо скі́льки в нас усьо́го.


Пан Трацький дивувався, слухаючи цеї рації.

Пан Трацький дивува́вся, слу́хаючи це́ї ра́ції.


Але все ж таки добра дівчина.

Але́ все ж таки́ до́бра ді́вчи́на.


А тут я оселився тимчасово.

А тут я осели́вся тимчасо́во.


Був то віддих жіночий.

Був то ві́ддих жіно́чий.


Досить матиме їжі на свою сім'ю.

До́сить ма́тиме ї́жі на свою́ сім'ю́.


З льоху долинуло їхнє тужне голосіння.

З льо́ху доли́нуло ї́хнє ту́жне голосі́ння.


Капелюх одлетів на десять кроків.

Капелю́х одлеті́в на де́сять кро́ків.


Атос кільки разів насуплював брови.

Атос кі́льки разі́в насу́плював бро́ви.


Фелтон пішов слідом за ним і зачинив двері.

Фелтон пішо́в слі́дом́ за ним і зачини́в две́рі.


— Так, так — сказав він.

— Так, так — сказа́в він.


Ще маєш час доїхати.

Ще ма́єш час дої́хати.


— Зараз, — відповів Араміс.

— За́раз, — відпові́в Араміс.


— Побачимо, що ви зробили б для доказу кохання, про яке говорите?

— Поба́чимо, що ви зроби́ли б для до́казу коха́ння, про яке́ гово́рите?


Безсумнівно, Фелтон був переможений.

Безсумні́вно, Фелтон був перемо́жений.


У руках царська грамота.

У рука́х ца́рська гра́мота.


— А що тобі здалося?

— А що тобі́ здало́ся?


Король танцював проти королеви.

Коро́ль танцюва́в про́ти короле́ви.


— Слава тобі, боже! Ну, не тратьмо ж часу й ми.

— Сла́ва тобі́, бо́же! Ну, не тра́тьмо ж ча́су й ми.


— Алеж то на такий спосіб підлий чоловік! — скрикнула Оля.

— Алеж то на таки́й спо́сіб пі́длий чолові́к! — скри́кнула Оля.


Я до вас із щирим серцем, а ви до мене з хитрощами.

Я до вас із щи́рим се́рцем, а ви до мене́ з хи́трощами.


Прибувши туди, молода жінка, здавалось, вагалася, як і на вулиці Вожірар.

Прибу́вши туди́, молода́ жі́нка, здава́лось, вага́лася, як і на ву́лиці Вожірар.


Д'Артаньян прожогом кинувся до кімнати Атоса.

Д'Артаньян про́жогом ки́нувся до кімна́ти Атоса.


Давай коренити ляхів і всі їх звичаї.

Дава́й корени́ти ля́хів і всі їх зви́чаї.


Цієї людини я не знайшов.

Ціє́ї люди́ни я не знайшо́в.


Ви ж знаєте, як королева любить танцювати.

Ви ж зна́єте, як короле́ва лю́бить танцюва́ти.