— Чи ти сказився, дурний! — крикнув я.

— Чи ти скази́вся, дурни́й! — кри́кнув я.


— Куди ж ми їдемо? — запитав я.

— Куди́ ж ми ї́демо? — запита́в я.


— Негідник! — прошепотів Фелтон.

— Негі́дник! — прошепоті́в Фелтон.


На́дто пожи́ва для всіх хво́рих дає́ться окре́ма, т.


Хоч уже́ посутені́ло, але́ ще мо́жна було́ на кі́лька кро́ків пізна́ти люди́ну.


— У нас було непорозуміння в питанні про туалет, — сказав юнак.

— У нас було́ непорозумі́ння в пита́нні про туале́т, — сказа́в юна́к.


— Це непогано! — сказав Атос.

— Це непога́но! — сказа́в Атос.


— Що правда, то правда, батьку.

— Що пра́вда, то пра́вда, ба́тьку.


— Чарівний голос ваш зменшує жорстокість ваших слів.

— Чарівни́й го́лос ваш зме́ншує жорсто́кість ва́ших слів.


— Да се ж ти, бачу, сам і отаман! Запорожець тоді в регіт.

— Да се ж ти, ба́чу, сам і ота́ман! Запоро́жець тоді́ в ре́гіт.


— Хай бог частіше посилає мені таких пасажирів, як ваша милість.

— Хай бог часті́ше посила́є мені́ таки́х пасажи́рів, як ва́ша ми́лість.


— Ви прохали про ласку? — з підозрою в тоні спитав лорд.

— Ви проха́ли про ла́ску? — з підо́зрою в то́ні спита́в лорд.


— Ми зараз пообідаємо, дорогий друже, незабувайте лише, що сьогодні п'ятниця.

— Ми за́раз пообі́даємо, дороги́й дру́же, незабува́йте лише́, що сього́дні п'я́тниця.


Поліца́ї роздя́кувалися Д'Артаньянові і забра́ли свою́ здо́бич.


Мину́в ще яки́й час у сумно́му само́тньому житті́ сла́вного Ви́нницького полко́вника.


Але сподіваюся, що до вас не поставляться суворо.

Але́ сподіва́юся, що до вас не поста́вляться суво́ро.


Усі́ ми пе́ред ва́шими си́вими чупри́нами ді́ти і ду́рні.


— Я лише вчора приїхала.

— Я лише́ вчо́ра приї́хала.


— З якою? — схвильовано спитав салдат, побачивши, що не все скінчено.

— З яко́ю? — схвильо́вано спита́в салда́т, поба́чивши, що не все скі́нчено.


— О, спасибі ж тобі, батьку, що хоч ти за нас уступився! — кажуть міщане.

— О, спаси́бі ж тобі́, ба́тьку, що хоч ти за нас уступи́вся! — ка́жуть міща́не.


— Ну, а куди ж би тебе ще тягнуло серце? — каже Петро.

— Ну, а куди́ ж би тебе́ ще тягну́ло се́рце? — ка́же Петро́.


Ви прино́сите неща́стя не ті́льки собі́, а й нам.


— Ось і вони.

— Ось і вони́.


— Та в чому ж річ, пане? — нетерпляче питав Д'Артаньян.

— Та в чому́ ж річ, па́не? — нетерпля́че пита́в Д'Артаньян.


Але ханові не так то кортіло піднімати свою славу.

Але́ ха́нові не так то корті́ло підніма́ти свою́ сла́ву.


— Та дома! — каже.

— Та до́ма! — ка́же.


Я бою́ся, що не заслуго́вую на не́ї.

Я бою́ся, що не заслуго́вую на не́ї.


— Ну, як? — цікаво спитав кардинал.

— Ну, як? — ціка́во спита́в кардина́л.


А потім сяде до фортеп'яна, вдарить кілька акордів і затягне пісню.

А по́тім ся́де до фортеп'яна, вда́рить кі́лька ако́рдів і затя́гне пі́сню.


— Дайте мені проїхати!

— Да́йте мені́ прої́хати!


— Та то дарма, — побачимо.

— Та то дарма́, — поба́чимо.


— А що ж? Ведмідь піде до своєго берлога і тенети за собою потягне.

— А що ж? Ведмі́дь пі́де до своє́го берло́га і тене́ти за собо́ю потя́гне.


— Ґаво, а тобі що таке?

— Ґаво, а тобі́ що таке́?


— Ні, — вигукнув Фелтон, — ти житимеш, і житимеш відомщена.

— Ні, — ви́гукнув Фелтон, — ти жи́тимеш, і жи́тимеш відомщена.


Араміс, відбувши подорож до Лотарінгії, раптом зник і перестав писати друзям.

Араміс, відбу́вши по́дорож до Лотарі́нгії, ра́птом зник і переста́в писа́ти дру́зям.


— А нащо вам знати?

— А на́що вам зна́ти?


Вчи́ся до́бре! Тепе́р тре́ба ма́ти до́бру го́лову, що́би дороби́тися має́тку.


— Довго ніхто не признавався, ледво найшов.

— До́вго ніхто́ не признава́вся, ледво найшо́в.


Одного́ ра́зу ми догна́ли Джефа, що ра́нком пої́хав упере́д, а тепе́р тут спочива́в.


На се́рце її немо́в кри́гу льо́ду поло́жено.


— Та ми вже поза містом, — зауважила вона.

— Та ми вже по́за мі́стом, — заува́жила вона́.


— А вам цікаво знати?

— А вам ціка́во зна́ти?


— О, жах який! — згукнула королева.

— О, жах яки́й! — згукну́ла короле́ва.


— Та в який же спосіб повернемося ми додому?

— Та в яки́й же спо́сіб повернемо́ся ми додо́му?


З ци́ми слова́ми, вона́ побі́гла до каре́ти, що заздалегі́дь поверну́ла наза́д.


І ось, обіця́ла й приї́хала.

І ось, обіця́ла й приї́хала.


— Влаштуйте баль.

— Влашту́йте баль.


Де́мони так шви́дко не вмира́ють, бу́дьте спокі́йні.


— Які ж у вас заробітки?

— Які́ ж у вас заробі́тки?


— Мабуть недурно я витратив останню пістолю.

— Ма́бу́ть неду́рно я ви́тратив оста́нню пісто́лю.


Нехай не вмирає козацька слава!

Неха́й не вмира́є коза́цька сла́ва!


Я знав, що ви ско́ро опам'ята́єтесь.

Я знав, що ви ско́ро опам'ята́єтесь.


— Опісля дорахуєш.

— Опі́сля́ дораху́єш.


— А що маємо робити із збруєю, не мавши коней?

— А що ма́ємо роби́ти із збру́єю, не ма́вши ко́ней?


— Правда, вона мені дуже заважає.

— Пра́вда, вона́ мені́ ду́же заважа́є.


Я вам непотрі́бний.

Я вам непотрі́бний.


А чорногорець аж на коні не всидить, дивлячись на ту мономахію.

А чорного́рець аж на ко́ні не вси́дить, ди́влячись на ту монома́хію.


Цього́ не зна́ю.

Цього́ не зна́ю.


— Ґордон обернувся до Яна.

— Ґордон оберну́вся до Я́на.


— У чому саме? — спитала міледі.

— У чому́ са́ме? — спита́ла міле́ді.


— І ви ще питаєте про це?

— І ви ще пита́єте про це?


— Що я буду на такім клаптику робити? — говорив він до Маринці.

— Що я бу́ду на такі́м кла́птику роби́ти? — говори́в він до Мари́нці.


— І я певний, що на цей раз той, кого він повинен покарати, не втече, як перше.

— І я пе́вний, що на цей раз той, кого він пови́нен покара́ти, не втече́, як пе́рше.


— Ви сказали, що вас троє, а мені здається — нас четверо.

— Ви сказа́ли, що вас тро́є, а мені́ здає́ться — нас че́тверо.


— Я виграв п'ять пістолей в Араміса.

— Я ви́грав п'ять пістоле́й в Араміса.


— Спішне доручення від лорда Вінтера.

— Спі́шне дору́чення від ло́рда Вінтера.


Две́рі ва́жко поверну́лися на заві́сах.

Две́рі ва́жко поверну́лися на заві́сах.


— Той, що вкрав мою жінку.

— Той, що вкрав мою́ жі́нку.


— Хіба в пана Портоса нема грошей?

— Хіба́ в па́на Портоса нема́ грошей?


— Що саме, боже мій милий? — промовив юнак.

— Що са́ме, бо́же мій ми́лий? — промо́вив юна́к.


А Черевань, слухаючи, тілько сміявся.

А Черева́нь, слу́хаючи, ті́лько смія́вся.


— Ви певні того?

— Ви пе́вні того́?


— Та що! Під'їхали нас братчики так, що тілько ушима стрепенули!

— Та що! Під'ї́хали нас бра́тчики так, що ті́лько ушима стрепену́ли!


— І дійсно, — сказав Портос.

— І ді́йсно, — сказа́в Портос.


Дід зно́ву зака́шлявся.

Дід зно́ву зака́шлявся.


Богу́н з несподі́ванки поточи́вся од не́ї.


А он що нагадали, тільки чоловікові жалю завдали.

А он що нагада́ли, ті́льки чолові́кові жа́лю завдали́.


— І скажіть по щирості, не маєте ніякої особистої причини ненавидити мене?

— І скажі́ть по щи́рості, не ма́єте нія́кої особи́стої причи́ни нена́видити мене́?


— Чи вірите ви мені? — звідався Фелтон.

— Чи ві́рите ви мені́? — зві́дався Фелтон.


Я пе́вний, що про́тягом ме́нше, як трьох день, він заго́їть ва́шу ра́ну.


Та мені́ про це було́ ба́йду́же.

Та мені́ про це було́ ба́йду́же.


— Сам він до мене приїхав і заїхав зо мною аж за милю од свого табору.

— Сам він до мене́ приї́хав і заї́хав зо мно́ю аж за ми́лю од свого́ та́бору.


— Слухайте! Ви ж бо божевільний.

— Слу́хайте! Ви ж бо божеві́льний.


— Справді так?

— Спра́вді так?


— Якщо це дійсно так, то можна збожеволіти з щастя!

— Якщо́ це ді́йсно так, то мо́жна збожево́літи з ща́стя!


— Я вже раз ночував там, та заклявся не ночувати більше.

— Я вже раз ночува́в там, та закля́вся не ночува́ти бі́льше.


Але Гава не глядів на ті обстанови.

Але́ Га́ва не глядів на ті обстано́ви.


— Бог ще не сказав останнього свого слова.

— Бог ще не сказа́в оста́ннього свого́ сло́ва.


— Моя, пане, — відповіла молода жінка ледве чутно.

— Моя́, па́не, — відповіла́ молода́ жі́нка ле́две чу́тно.


— І, дійсно, я — кат міста Ліля, і ось моя історія.

— І, ді́йсно, я — кат мі́ста Лі́ля, і ось моя́ істо́рія.


— А ви згадайте за мене перед сатаною.

— А ви згада́йте за мене́ пе́ред сатано́ю.


— Яку там новину?

— Я́ку́ там новину́?


А срібний дитячий голосок дзвенить коло неї.

А срі́бний дитя́чий голосо́к дзвени́ть ко́ло не́ї.


— Мабуть, не по нутру тобі такі ярки!

— Ма́бу́ть, не по нутру́ тобі́ такі́ ярки́!


— А ти чого? — визвірився на нього батько.

— А ти чого́? — ви́звірився на нього ба́тько.


Так ваша думка?

Так ва́ша ду́мка?


— Будьте вільні і в своїй ненависті й в своїх симпатіях.

— Бу́дьте ві́льні і в свої́й нена́висті й в свої́х симпа́тіях.


— Я знаю, в нього є полонянка.

— Я зна́ю, в нього є полоня́нка.


— Двоє, монсеньєр.

— Дво́є, монсеньє́р.


— Так, — зауважив Араміс, — але це назва міста або села.

— Так, — заува́жив Араміс, — але́ це на́зва мі́ста або́ се́ла.


— Що ж вони вам, бгате?

— Що ж вони́ вам, бга́те?


— Згиньте ви к нечистому!— каже Шрам.

— Зги́ньте ви к нечи́стому!— ка́же Шрам.


— Не треба, — відказав Араміс.

— Не тре́ба, — відказа́в Араміс.


— Смерти, паничу.

— Сме́рти, пани́чу.


Му́сив Тете́ря присла́ти Шра́мові універса́л на полковництво.


— Так, але за тих часів не було війни, герцоґ був тоді наш спільник, а не ворог.

— Так, але́ за тих часі́в не було́ війни́, герцоґ був тоді́ наш спі́льник, а не во́рог.


— Я вся твоя, Астарочко.

— Я вся твоя́, Астарочко.


Та ма́бу́ть не зна́єш, як тя́млю.

Та ма́бу́ть не зна́єш, як тя́млю.


, був зовсім своєрідна і немаловажна фігура в тій шляхетській родині.

, був зо́всім своєрі́дна і немаловажна фігу́ра в тій шляхе́тській роди́ні.


Ра́птом ти́шу нічну́ розірва́в ча́стий ви́пал рушни́чний.


— Проте, іншим треба, щоб ви туди поїхали.

— Проте́, і́ншим тре́ба, щоб ви туди́ пої́хали.


— Як неможна більш, пане.

— Як немо́жна більш, па́не.


З вами, Атосе, таке траплялося?

З вами, Атосе, таке́ трапля́лося?


— Життя не ласкаве з багатьох причин.

— Життя́ не ласка́ве з багатьо́х причи́н.


У мене́ тремті́ли ру́ки.

У мене́ тремті́ли ру́ки.


— Ян відвернувся від петлі.

— Ян відверну́вся від петлі́.


— Точно не знаю, пане, але підозрюю одну людину.

— То́чно не зна́ю, па́не, але́ підо́зрюю одну́ люди́ну.


— Граф тут, — доповів офіцер.

— Граф тут, — допові́в офіце́р.


— Він не з моїх приятелів? — спитав Д'Артаньян, удаючи, ніби вагається.

— Він не з мої́х при́ятелів? — спита́в Д'Артаньян, удаючи́, ні́би вага́ється.


— Але що ж я робитиму?

— Але́ що ж я роби́тиму?


— Чи від своєї пані, — перебив Д'Артаньян.

— Чи від своє́ї па́ні, — переби́в Д'Артаньян.


Але страждати за нього, це — щастя.

Але́ стражда́ти за нього, це — ща́стя.


— Він пішов на доповідь і скаже, що всі голуби тепер у голубнику.

— Він пішо́в на до́повідь і ска́же, що всі го́луби тепе́р у голубнику́.


— А мабуть, що ні, — мовив, ніби сам до себе, другий.

— А ма́бу́ть, що ні, — мо́вив, ні́би сам до себе́, дру́гий.


Д'Артаньян почу́в, як две́рі з кімна́ти міле́ді з си́лою відчини́лися.


Дала́ йому коро́ну.

Дала́ йому коро́ну.


Прощайте, пані! До побачення!

Проща́йте, па́ні! До поба́чення!


— Хіба ви поранений? — спитав герцоґ.

— Хіба́ ви пора́нений? — спита́в герцоґ.


— Дивись же, пильнуй якнайуважніш.

— Диви́сь же, пильну́й якнайува́жніш.


— А то для кого стільки чіпців потрібно?

— А то для кого сті́льки чіпці́в потрі́бно?


— А ти тут чого? — озвірився він на мене.

— А ти тут чого́? — озві́рився він на мене́.


— Як? Гвинтовка з запорожцями!

— Як? Гвинтовка з запоро́жцями!


Грі́мо із со́нними очи́ма відчини́в.

Грі́мо із со́нними очи́ма відчини́в.


Якщо́ ма́ло, то дода́м ще у́нцій шість — сім зо́лота і за́йву рушни́цю з набо́ями.


— Пане Гордію сотнику! — каже, засміявшись, Гвинтовка.

— Па́не Горді́ю со́тнику! — ка́же, засмія́вшись, Гвинтовка.


— Так, звичайно.

— Так, звича́йно.


— Щоб ти на страшний суд не встав!

— Щоб ти на страшни́й суд не встав!


Д'Артаньян наста́вив йому ві́стря шпади́ до го́рла.


Дик кивну́в голово́ю.

Дик кивну́в голово́ю.


— Одведіть заарештованого, — звелів комісар двом поліцаям.

— Одведі́ть заарешто́ваного, — звелі́в коміса́р двом поліца́ям.


— О, — сказав Д'Артаньян, — я цього не бачив.

— О, — сказа́в Д'Артаньян, — я цього́ не ба́чив.


Спра́вді, по по́лю мча́лись козаки́.

Спра́вді, по по́лю мча́лись козаки́.


— Ну, тоді я зовсім не розумію вас, мадам, — сказав Фелтон.

— Ну, тоді́ я зо́всім не розумі́ю вас, мада́м, — сказа́в Фелтон.


Ми не змінились обоє!

Ми не зміни́лись обо́є!


Англієць повернувся до них і розповів про дуель, не оминаючи жодної подробиці.

Англі́єць поверну́вся до них і розпові́в про дуе́ль, не омина́ючи жо́дної подро́биці.


— А тепер знаєш?

— А тепе́р зна́єш?


Грі́мо ру́хом голови́ підтве́рдив цю га́дку.


— Добридень, дорогий Д'Артаньяне, — вимовив Араміс.

— Добри́день, дороги́й Д'Артаньяне, — ви́мовив Араміс.


— Вас урятовано, — відповів молодий офіцер.

— Вас урято́вано, — відпові́в молоди́й офіце́р.


Ну, як тобі здається?

Ну, як тобі́ здає́ться?


Ніч промину́ла до́сить спокі́йно.

Ніч промину́ла до́сить спокі́йно.


— Ні — самозадоволено відповідав Бонасьє, — це жінка занадто поверхова.

— Ні — самозадово́лено відповіда́в Бонасьє, — це жі́нка зана́дто поверхо́ва.


Тоньо не міг диви́тися на це бра́тове знуща́ння над бі́дною ри́бою.


— Як? Встати з ліжка йому заважає рана?

— Як? Вста́ти з лі́жка йому заважа́є ра́на?


— Алеколи він не вірив вам, то як же він довірив цей наказ?

— Але́коли він не ві́рив вам, то як же він дові́рив цей нака́з?


— Тільки далеко тобі, тітко, — сказав він.

— Ті́льки дале́ко тобі́, ті́тко, — сказа́в він.


— Чи є у вас трохи піску? Скільки? — Він показав їй свій мішок.

— Чи є у вас тро́хи піску́? Скі́льки? — Він показа́в їй свій мішо́к.


— Базене, мій друже! Мені здається, ви втручаєтеся в розмову.

— Базене, мій дру́же! Ме́ні здає́ться, ви втруча́єтеся в розмо́ву.


— Як? — згукнув Д'Артаньян.

— Як? — згукну́в Д'Артаньян.


А грошей я не дам, бо не хочу, щоб ти в такі діла устрявав, це одно.

А грошей я не дам, бо не хо́чу, щоб ти в такі́ діла́ устрява́в, це одно́.


Каре́та посува́лася пові́льно, як жалі́бна колісни́ця.


За чверть годи́ни ми виїжджа́ємо.

За чверть годи́ни ми виїжджа́ємо.


— У такому разі мені нема більш чого тут робити.

— У тако́му ра́зі мені́ нема́ більш чого́ тут роби́ти.


— Ти схотіла, щоб мені одрубали голову?

— Ти схоті́ла, щоб мені́ одруба́ли го́лову?


Та проте що ж це за поява?

Та проте́ що ж це за поя́ва?


— Дай нам її й забирайся до себе.

— Дай нам її й забира́йся до себе́.


— А на чому ж ти ляжеш? — спитав Д'Артаньян.

— А на чому́ ж ти ля́жеш? — спита́в Д'Артаньян.


— Коло сотні.

— Ко́ло со́тні.


— Ось це саме і я хотів вам порадити.

— Ось це са́ме і я хоті́в вам пора́дити.


— Сір! Мушу сказати, що в їхніх горах ще не знайдено копалень золота.

— Сір! Му́шу сказа́ти, що в ї́хніх го́рах ще не зна́йдено копа́лень зо́лота.


— Може вкусила вас?

— Мо́же вкуси́ла вас?


— Ну, і що ж, — сказав Ґава, — підемо до двора, як нам казав панич?

— Ну, і що ж, — сказа́в Ґава, — пі́демо до двора́, як нам каза́в панич?


— Ну, якщо другий кращий та молодший, то бери старого і давай вина.

— Ну, якщо́ дру́гий кра́щий та моло́дший, то бери́ старо́го і дава́й вина́.


— О, вона не боїться чоловіків! Та чи ж мало вона зазнала від них лиха.

— О, вона́ не бої́ться чоловікі́в! Та чи ж ма́ло вона́ зазна́ла від них ли́ха.


— А тобі який клопіт? спитав невдоволено пан Андрій.

— А тобі́ яки́й кло́піт? спита́в невдово́лено пан Андрі́й.


— Сапфір належить вам, дорогий Атосе.

— Сапфі́р нале́жить вам, дороги́й Атосе.


Він є у Лафсона.

Він є у Лафсона.


Оберну́лось тоді́ до нього дві чи три го́лови.


— Ну, вже пустімо, нічого робити,— кажуть косарі, розходячись по боках дороги.

— Ну, вже пусті́мо, ні́чого роби́ти,— ка́жуть косарі́, розхо́дячись по бока́х доро́ги.


— Фе! Убити жінку! — відказав Араміс.

— Фе! Уби́ти жі́нку! — відказа́в Араміс.


Почу́всь бря́зкіт по́суду.

Почу́всь бря́зкіт по́суду.


Нам не тре́ба люде́й ва́шого ро́ду.

Нам не тре́ба люде́й ва́шого ро́ду.


Це невідхи́льна потре́ба їх приро́ди.

Це невідхи́льна потре́ба їх приро́ди.


Чи не будете ви пані Шпакова Олександра Платонівна?

Чи не бу́дете ви па́ні Шпакова Олекса́ндра Плато́нівна?


— Та чи по нашому ж вона молиться? — шепнула Череваниха братові.

— Та чи по на́шому ж вона́ мо́литься? — шепну́ла Череваниха бра́тові.


— Вісім днів, мілорде.

— Ві́сім днів, мілорде.


— А тому, що нема на це причин.

— А тому́, що нема́ на це причи́н.


З ча́сом поча́в і мене́ втяга́ти в свої́ пля́ни.


Кра́ще вже пусти́ти собі́ ку́лю в ло́ба і відра́зу покла́сти всьо́му край.


— Так, — відказав здивований король.

— Так, — відказа́в здиво́ваний коро́ль.


— Добрі молодці тілько жартують.

— До́брі молодці́ ті́лько жарту́ють.


— Ви не зробите цього, Д'Артаньяне, — зимно відповів йому Атос.

— Ви не зро́бите цього́, Д'Артаньяне, — зи́мно відпові́в йому Атос.


Про́тягом найбли́жчих ти́жнів був трус по всіх хати́нах і шалаша́х у Но́мі.


— Рано ти, сину мій, ліг спочивати.

— Ра́но ти, си́ну мій, ліг спочива́ти.


І він ви́біг з кімна́ти.

І він ви́біг з кімна́ти.


— Почекайте на мене, — сказав він, — я зараз повернуся.

— Почека́йте на мене́, — сказа́в він, — я за́раз поверну́ся.


— Хто це вам сказав? — спитала міледі.

— Хто це вам сказа́в? — спита́ла міле́ді.


— Та люди кажуть.

— Та лю́ди ка́жуть.


— Звичайно, я ж бо знаю, що ви не обертатиметесь спиною.

— Звича́йно, я ж бо зна́ю, що ви не оберта́тиметесь спи́ною.


— Іродова душа! — каже Шрам.

— Іродова душа́! — ка́же Шрам.


Так чи сяк, а я души́тиму, до́ки не ска́жете, де мій пісо́к.


Це моє право!

Це моє́ пра́во!


— А от що з сього.

— А от що з сього́.


Що нас ма́ла, згодува́ла,.

Що нас ма́ла, згодува́ла,.


Так на́че собі́ чолові́к просте́нький, тихе́нький.


— Ваш перший секундант Портос?

— Ваш пе́рший секунда́нт Портос?


— Ой, боже мій, боже мій! — скрикнула пані Бонасьє.

— Ой, бо́же мій, бо́же мій! — скри́кнула па́ні Бонасьє.


— Ну, — сказав Д'Артаньян, — а де Атосів кінь?

— Ну, — сказа́в Д'Артаньян, — а де Атосів кінь?


— Я тобі покажу, як любить муж.

— Я тобі́ покажу́, як лю́бить муж.


— А, — мовив Д'Артаньян, підводячись та уклоняючись, — ви — мій домовласник!

— А, — мо́вив Д'Артаньян, підво́дячись та уклоня́ючись, — ви — мій домовла́сник!


Хоч Цапковатий і при́ятель, а па́нові Андрі́єві хоті́лося б таки́ кра́щого зя́тя.


— А ну ви, дядьку Джеджалію.

— А ну ви, дя́дьку Джеджалію.


— Хто тобі сказав?

— Хто тобі́ сказа́в?


Вовку́н поклони́вся Тоньові.

Вовку́н поклони́вся Тоньові.


— Яким чином? — спитали разом Портос і Араміс.

— Яки́м чи́ном? — спита́ли ра́зом Портос і Араміс.


Ви́рятував Морозе́нко гадяча́н зза ставка́, та вже їх було́ небага́то.


— А мабуть, що ні, — мовив, ніби сам до себе, другий.

— А ма́бу́ть, що ні, — мо́вив, ні́би сам до себе́, дру́гий.


Це вам сплати́ли за Жюсака.

Це вам сплати́ли за Жюсака.


— О, монсеньєр!

— О, монсеньє́р!


Аж сором! Да вже ж як собі хочеш, а в мене не дурно ридван наготовлений.

Аж со́ром! Да вже ж як собі́ хо́чеш, а в мене́ не ду́рно ридван нагото́влений.


Бори́с мимово́лі зупини́вся, мов від до́тику яко́їсь м'яко́ї, ні́жної руки́.


— І я теж, — сказав Портос.

— І я теж, — сказа́в Портос.


Але він швидко скочив на ноги.

Але́ він шви́дко ско́чив на но́ги.


Пе́ред коршмо́ю на доро́зі вони́ зупини́лися.


— Всемогущий Аллах, — надсилу промовляв він, — кличе мене до себе.

— Всемогу́щий Алла́х, — надси́лу промовля́в він, — кли́че мене́ до себе́.


Де́який час пі́сля розмо́ви козаки́ ї́хали мо́вчки.


— Мужність, а головне — обережність! І пам'ятайте, що ви належите королеві.

— Му́жність, а головне́ — обере́жність! І пам'ята́йте, що ви нале́жите короле́ві.


— Так, так, — відказав Б'юкенгем.

— Так, так, — відказа́в Б'юкенгем.


На пе́рший сту́кіт ніхто́ не обізва́вся.


— Та нічогісінько ж.

— Та нічогі́сінько ж.


— Ось бачиш, я до тебе!

— Ось ба́чиш, я до тебе́!


— У нас різні погляди на одне місце в творах св.

— У нас рі́зні по́гляди на одне́ мі́сце в тво́рах св.


Мо́жна зароби́ти ри́нського, а мо́жна й де́сять, не раху́ючи стра́ви.


— Бо дехто з нас, імовірно, залишиться на дорозі.

— Бо де́хто з нас, імові́рно, зали́ши́ться на доро́зі.


— Такі жінки, як я, не плачуть.

— Такі́ жінки́, як я, не пла́чуть.


Та в кобура́х лежа́ли там такі́ самі́сінько пістоле́ти.


— Невжеж я такий щасливий, що знайшов те, чого всі шукають?

— Невже́ж я таки́й щасли́вий, що знайшо́в те, чого́ всі шука́ють?


— Я не виконаю цього наказу.

— Я не ви́конаю цього́ нака́зу.


— Дозвольте, я віддам Грімо декілька потрібних розпоряджень.

— Дозво́льте, я відда́м Грі́мо де́кілька потрі́бних розпоря́джень.


— Боржій, боржій, жінко! — покрикує на неї Гвинтовка.

— Боржі́й, боржі́й, жі́нко! — покри́кує на не́ї Гвинтовка.


— Він двічі приходив до міледі.

— Він дві́чі прихо́див до міле́ді.


— Хто вас про це повідомив?

— Хто вас про це повідо́мив?


— Та бреше він, жидівська личина! — з насмішкою сказав Едмунд, наблизившися.

— Та бре́ше він, жиді́вська личи́на! — з насмі́шкою сказа́в Едму́нд, наблизившися.


Петро́ хоті́в би пробра́тись до панотця́.


— Отак, друже, тримайте міцно, тягніть до себе.

— Ота́к, дру́же, трима́йте мі́цно, тягні́ть до себе́.


На це запита́ння міле́ді й собі́ відповіла́ запита́нням.


А вона? — півголосом заперечив Д'Артаньян.

А вона́? — півго́лосом запере́чив Д'Артаньян.


— Я дав тобі слово, — і тепер вдруге дарую тобі життя.

— Я дав тобі́ сло́во, — і тепе́р вдру́ге дару́ю тобі́ життя́.


— Не глядіть на мене, як теля на нові ворота! — гримнув він гостро.

— Не глядіть на мене́, як теля́ на нові́ воро́та! — гри́мнув він го́стро.


— Ох, не знаю, чи не буде це надто небезпечно.

— Ох, не зна́ю, чи не бу́де це на́дто небезпе́чно.


— Мілорде Вінтер! Якої кари вимагаєте ви для цієї жінки?

— Мілорде Вінтер! Яко́ї ка́ри вимага́єте ви для ціє́ї жі́нки?


— Так, так! — каже гірко Сомко.

— Так, так! — ка́же гі́рко Сомко.


Але я буду битися лівицею, як і завжди роблю в таких випадках.

Але́ я бу́ду би́тися ліви́цею, як і за́вжди́ роблю́ в таки́х ви́падках.


Але й пан Андрій намігся.

Але́ й пан Андрі́й намі́гся.


Я помстилася б люто!

Я помсти́лася б лю́то!


Неха́й же Грі́мо прибере́ стіл.

Неха́й же Грі́мо прибере́ стіл.


— Гарне знайомство, мій друже!

— Га́рне знайо́мство, мій дру́же!


— Да в Батурин же, до навісного діда Васюти.

— Да в Бату́рин же, до наві́сно́го ді́да Васю́ти.


Але й випивши, не мякшав, а робився ще похмурніший та більш сердитий.

Але́ й ви́пивши, не мякшав, а роби́вся ще похмурні́ший та більш серди́тий.


— Дайте поміркувати хвилину.

— Да́йте поміркува́ти хвили́ну.


— До камери.

— До ка́мери.


— Так вони не гостювати прибули, а просити помочі на ляхів.

— Так вони́ не гостюва́ти прибули́, а проси́ти по́мочі на ля́хів.


— Ви — повія, — голосно проказав він — і мусите прийняти належну кару.

— Ви — пові́я, — го́лосно проказа́в він — і му́сите прийня́ти нале́жну ка́ру.


А все задурно.

А все заду́рно.


Ви, кажете, приїхали, щоб побачити мене?

Ви, ка́жете, приї́хали, щоб поба́чити мене́?


— Скажіть мені, пане Бонасьє, чи є у вас дружина?

— Скажі́ть мені́, па́не Бонасьє, чи є у вас дружи́на?


— Чого ж ми гаємось? Утікаймо!

— Чого́ ж ми га́ємось? Утіка́ймо!


— За тисячу пістолей! — відмовив капітан.

— За ти́сячу пістоле́й! — відмо́вив капіта́н.


— Може мені там щось лихе заподіють? — злякано питала Марина.

— Мо́же мені́ там щось лихе́ заподі́ють? — зля́кано пита́ла Мари́на.


Але ж любов до життя! Любов до життя! Він не міг її позбутись.

Але́ ж любо́в до життя́! Любо́в до життя́! Він не міг її позбу́тись.


— А тому, чи не зволить ваша величність не доводити справи до цього?

— А тому́, чи не зво́лить ва́ша вели́чність не дово́дити спра́ви до цього́?


— Не помиляєтеся, люб'язний пане Бонасьє! Ми з друзями відбули маненьку подорож.

— Не помиля́єтеся, люб'я́зний па́не Бонасьє́! Ми з дру́зями відбули́ мане́ньку по́дорож.


— Вставайте, Яне.

— Встава́йте, Я́не.


Д'Артаньян вклони́вся герцоґові й нала́годився відійти́.


Чолові́к допомага́в викрада́ти свою́ вла́сну жі́нку! Проте́, Д'Артаньян опанува́в себе́.


— О, який жах, який безодній жах! — прошепотів фелтон.

— О, яки́й жах, яки́й безо́дній жах! — прошепоті́в фелтон.


— Тоді ти не виконаєш доручення — зауважив Д'Артаньян.

— Тоді́ ти не ви́конаєш дору́чення — заува́жив Д'Артаньян.


— Бойків не знаєш? — сердито гаркнув Вовкун.

— Бо́йків не зна́єш? — серди́то га́ркнув Вовку́н.


— Але мене не відпустять.

— Але́ мене́ не відпу́стять.


Ва́жко було́ нам мандрува́ти, але́ со́нце поле́гчувало нам шлях.


— Дуже легко.

— Ду́же ле́гко.


Д'Артаньян пішо́в з буди́нку міле́ді.

Д'Артаньян пішо́в з буди́нку міле́ді.


— Як їх узивають?

— Як їх узива́ють?


— Підпишіть, мілорде!

— Підпиші́ть, мілорде!


— Наш брат не у всякі двері й сунься.

— Наш брат не у вся́кі две́рі й сунься.


— Чи ви хочете знати?

— Чи ви хо́чете зна́ти?


— Я ще проїду кілька кроків.

— Я ще прої́ду кі́лька кро́ків.


І обома́ рука́ми він прихили́в мою́ го́лову до свойо́го лиця́.


— Тоді, пане — відповів Плянше, — купіть мені годинника.

— Тоді́, па́не — відпові́в Пля́нше, — купі́ть мені́ годи́нника.


— Це ви хтіли мене бачити? — спитав мушкетер.

— Це ви хті́ли мене́ ба́чити? — спита́в мушкете́р.


Обороняйтесь, пане, обороняйтесь!

Обороня́йтесь, па́не, обороня́йтесь!


Як міг він довідатися про її приїзд та схопити її? І на що він її затримує?

Як міг він дові́датися про її приї́зд та схопи́ти її? І на що він її затри́мує?


— Він помре, — повторила міледі, — спочатку вона, потім він.

— Він помре́, — повтори́ла міле́ді, — споча́тку вона́, по́тім він.


— Пощо? Щоб я знав.

— Пощо? Щоб я знав.


Две́рі відчини́лися, зачини́лися.

Две́рі відчини́лися, зачини́лися.


— Ну, ну, розбирайся, та лягай спати!— сказав Владко.

— Ну, ну, розбира́йся, та ляга́й спа́ти!— сказа́в Владко.


— Справа серйозна — зауважили друзі.

— Спра́ва серйо́зна — заува́жили дру́зі.


— Ми таки й підемо, гаспедів сину! — каже батько Пугач.

— Ми таки́ й пі́демо, гаспедів си́ну! — ка́же ба́тько Пу́гач.


Закладаюся, що листа цього украв він!

Заклада́юся, що листа́ цього́ укра́в він!


— Як звуть її дівера?

— Як звуть її ді́вера?


— Авжеж конятину.

— Авже́ж коня́тину.


— Не нагадуйте, Дейвіде, не треба! Я пам'ятаю всю свою ганебну поведінку.

— Не нага́дуйте, Дейвіде, не тре́ба! Я пам'ята́ю всю свою́ гане́бну поведі́нку.


— А хто ця інша особа? — спитала міледі — чи не можете ви назвати її?

— А хто ця і́нша осо́ба? — спита́ла міле́ді — чи не мо́жете ви назва́ти її?


А в коханців їхне було.

А в коха́нців ї́хне було́.


— Так о! Я почуваю себе захопленим, але одне признання мене мучить.

— Так о! Я почува́ю себе́ захо́пленим, але́ одне́ призна́ння мене́ му́чить.


— Так це правда! — сказала королева.

— Так це пра́вда! — сказа́ла короле́ва.


Та Га́ва рад був і тому́.

Та Га́ва рад був і тому́.


— А од їх роду — не во гнів твоїй жінці — се іноді й станеться,— каже Шрам.

— А од їх ро́ду — не во гнів твої́й жі́нці — се і́ноді й ста́неться,— ка́же Шрам.


— На все Божа воля.

— На все Бо́жа во́ля.


— Я чув, що в таборі вашому страшенно голодують.

— Я чув, що в та́борі ва́шому страше́нно голоду́ють.


— Учора ввечорі?

— Учо́ра ввечорі?


На по́міч мені́ прийшо́в селяни́н, що припрова́див мене́.


— А дале́ко?


Д'Артаньян ви́йшов з кімна́ти Атоса й пішо́в до Портоса.


— Знаєте,— каже кобзар,— а чи чували, що після того вкоїв Іванець?

— Зна́єте,— ка́же кобза́р,— а чи чува́ли, що пі́сля того́ вко́їв Іване́ць?


Але Фреда посміхалась, посміхалась аж почав він вчащати до неї.

Але́ Фреда посміха́лась, посміха́лась аж поча́в він вчаща́ти до не́ї.


Ось ба́чите, як я звіря́юсь на вас.

Ось ба́чите, як я звіря́юсь на вас.


А ось і третій острів.

А ось і тре́тій о́стрів.


— Такі вони мої, як твої.

— Такі́ вони́ мої́, як твої́.


— Овва,— каже,— і оце б то наче й правда, а воно зовсім брехня.

— Овва́,— ка́же,— і оце́ б то на́че й пра́вда, а воно́ зо́всім брехня́.


— Пане, — звернувся до нього Рішельє, — ви Д'Артаньян з Беарна?

— Па́не, — зверну́вся до нього Рішельє́, — ви Д'Артаньян з Беарна?


Бгатику, — каже до Петра, — не кидай же хоч ти мене!

Бга́тику, — ка́же до Петра́, — не ки́дай же хоч ти мене́!


— Не можу, — сказав шляхтич.

— Не мо́жу, — сказа́в шля́хтич.


— Ет, тобі бо не догодиш! — напівповажно, а напівжартом сказав молодший.

— Ет, тобі́ бо не дого́диш! — напівповажно, а напівжартом сказа́в моло́дший.


— Так, пане, — вклонившися відповів Д'Артаньян.

— Так, па́не, — вклонившися відпові́в Д'Артаньян.


— Що тобі? Де тебе трапило? — крикнули ми оба, кидаючися до Йоська.

— Що тобі́? Де тебе́ тра́пило? — кри́кнули ми оба́, ки́даючися до Йоська.


Я вас шви́дко навчу́.

Я вас шви́дко навчу́.


— Пробач, пробач! Тепер я вже можу подати.

— Проба́ч, проба́ч! Тепе́р я вже мо́жу пода́ти.


— Плюньте на мене, знущайтесь.

— Плю́ньте на мене́, знуща́йтесь.


— Гей, мушкетери, ви б'єтесь? А накази короля? Як ми до них ставимось?

— Гей, мушкете́ри, ви б'єтесь? А нака́зи короля́? Як ми до них ста́вимось?


— Так оце — зітхнув важко, наче щось важке підняв, пан Іван.

— Так оце́ — зітхну́в ва́жко, на́че щось важке́ підня́в, пан Іва́н.


Але що ж вони хотять зробити з нею, сердешною? Чи побачу я її коли?

Але́ що ж вони́ хо́тять зроби́ти з не́ю, серде́шною? Чи поба́чу я її коли́?


Ця зві́стка ду́же збенте́жила Богуна́, бо поді́лення Украї́ни погро́жувало її во́лі.


Д'Артаньян зрозумі́в ї́хнє вага́ння.

Д'Артаньян зрозумі́в ї́хнє вага́ння.


— Ні слова про те, що сталося.

— Ні сло́ва про те, що ста́лося.


— Мій злодій! — відповів Д'Артаньян — А, зраднику!

— Мій зло́дій! — відпові́в Д'Артаньян — А, зра́днику!


— Що таке? — спитав Д'Артаньян, не розуміючи, чого він сміється.

— Що таке́? — спита́в Д'Артаньян, не розумі́ючи, чого́ він сміє́ться.


— Отже що сталося з Киценькою?

— О́тже що ста́лося з Киценькою?


— Міледі, — помимрив Д'Артаньян і знову зомлів.

— Міле́ді, — поми́мрив Д'Артаньян і зно́ву зомлі́в.


— Візьме колись і наша!

— Ві́зьме коли́сь і на́ша!


— Королева, рятуючи Б'юкенгема, свого коханця, робить до кінця правильно.

— Короле́ва, ряту́ючи Б'юкенгема, свого́ коха́нця, ро́бить до кінця́ пра́вильно.


— Так, але за тих часів не було війни, герцоґ був тоді наш спільник, а не ворог.

— Так, але́ за тих часі́в не було́ війни́, герцоґ був тоді́ наш спі́льник, а не во́рог.


Спу́щений до полови́ни пра́пор су́мно ма́яв над каса́рнею.


— Боягуз! Боягуз! Боягуз!

— Боягу́з! Боягу́з! Боягу́з!


— Ну, а тепер? — запитав він.

— Ну, а тепе́р? — запита́в він.


— Чверть мілі від міста.

— Чверть мілі від мі́ста.


То був козак над козаками, а тепер іще став кращий!

То був коза́к над козака́ми, а тепе́р іще́ став кра́щий!


Але незабаром король знову став сумний й був не в доброму гуморі.

Але́ незаба́ром коро́ль зно́ву став сумни́й й був не в до́брому гу́морі.


Д'Артаньян ду́же ні́жно заспоко́їв бідола́шну ді́вчи́ну.


— Невже ви гадаєте, що з ним скоїлося лихо? — спитав Араміс.

— Невже́ ви гада́єте, що з ним ско́їлося ли́хо? — спита́в Араміс.


— Хм, збентежені й каються? — промовив король.

— Хм, збенте́жені й ка́ються? — промо́вив коро́ль.


— Боже правосудний! — кажуть.

— Бо́же правосу́дний! — ка́жуть.


— Раз мати на світ породила, раз і вмирати!

— Раз ма́ти на світ породи́ла, раз і вмира́ти!


— Та чи скінчиш ти, кате? — спитав Д'Артаньян.

— Та чи скі́нчиш ти, ка́те? — спита́в Д'Артаньян.


Поїхав би до Гвинтовки хоч зараз, коли б не далеко!

Пої́хав би до Гвинтовки хоч за́раз, коли́ б не дале́ко!


Бі́дна ді́вчи́на почуття́м уга́дувала те, що ма́ло ста́тися.


— Не журись, батьку, — каже Сомко, — усе буде гаразд.

— Не жури́сь, ба́тьку, — ка́же Сомко́, — усе́ бу́де гара́зд.


— То бодай мені покажи ті папери, нехай їх побачу!

— То бода́й мені́ покажи́ ті папе́ри, неха́й їх поба́чу!


— На що ви там дивитесь? — спитав Д'Артаньян.

— На що ви там ди́витесь? — спита́в Д'Артаньян.


— Чого тобі? — спитав Д'Артаньян.

— Чого́ тобі́? — спита́в Д'Артаньян.


— Геть, мамо, геть! Чоловік не скотина, більш відра не вип'є.

— Геть, ма́мо, геть! Чолові́к не скоти́на, більш ві́дра не ви́п'є.


Проте́ було́ до́сить хо́лодно.

Проте́ було́ до́сить хо́лодно.


А де я вас знайду?

А де я вас знайду́?


— Се Василь Невольник,— каже тоді піп.

— Се Васи́ль Нево́льник,— ка́же тоді́ піп.


— Ну, ну, цить дурненький! — мовила вона.

— Ну, ну, цить дурне́нький! — мо́вила вона́.


— Так, пане! Безумовно, я тримався нерозумно.

— Так, па́не! Безумо́вно, я трима́вся нерозу́мно.


— Трохи мені остатнього сина не спровадив на той світ!

— Тро́хи мені́ оста́тнього си́на не спрова́див на той світ!


— Ідіть за мною, — сказав поліцай, що увійшов слідом за вартою.

— Іді́ть за мно́ю, — сказа́в поліца́й, що увійшо́в слі́дом́ за ва́ртою.


Десь зни́кла впе́вненість, рішу́чість, завзя́ття.


— Чи мушу я навести ці докази?

— Чи му́шу я навести́ ці до́кази?


— І надаремно, бо смерть є двері, що приводять до загибелі або до спасіння.

— І надаре́мно, бо смерть є две́рі, що приво́дять до заги́белі або́ до спасі́ння.


— Так от же стинно, що Іванець у Зінькові гуляє в князя.

— Так от же сти́нно, що Іване́ць у Зінько́ві гуля́є в кня́зя.


— І коштовна попона на ньому теж моя?

— І кошто́вна попо́на на ньому теж моя́?


Хто зна́є? Мо́же, мені́ доведе́ться втекти́ че́рез за́дні воро́та.


Та, яко́ї найме́нше мо́жна було́ сподіва́тися.


— Хіба ж ми з вами не приятелі, — докоряв він.

— Хіба́ ж ми з вами не при́ятелі, — докоря́в він.


— Монсеньєр безумовно впізнає своє письмо.

— Монсеньє́р безумо́вно впізна́є́ своє́ письмо́.


— Візьміть — сказав він, — це платня за страту.

— Візьмі́ть — сказа́в він, — це платня́ за стра́ту.


— Які коні? — спитав Атос.

— Які́ ко́ні? — спита́в Атос.


— Так, ваша величність!

— Так, ва́ша вели́чність!


— То тебе певне шандар привів?

— То тебе́ пе́вне шанда́р приві́в?


— Проложено! А з чогось же то її взято.

— Проло́жено! А з чого́сь же то її взя́то.


Не одна́ку до́лю дала́.

Не одна́ку до́лю дала́.


— Добре сказано! — вихопилось в Араміса.

— До́бре ска́зано! — ви́хопилось в Араміса.


Він переда́в листа́ чергово́му службо́вцеві.


— А чорт побирай! — згукнув Д'Артаньян.

— А чорт побира́й! — згукну́в Д'Артаньян.


— Ну хіба ж таки пан зможуть таке діло робити?

— Ну хіба́ ж таки́ пан змо́жуть таке́ ді́ло роби́ти?


За це є́внухові смерть.

За це є́внухові смерть.


— Хороше! — згукнув Д'Артаньян.

— Хоро́ше! — згукну́в Д'Артаньян.


Пі́дпису не було́.

Пі́дпису не було́.


— Як? Що ви хочете сказати?

— Як? Що ви хо́чете сказа́ти?


Ско́ро ви́їхали з га́ю, за́раз загле́діли на узгі́р'ї на́ших руба́к.


Психольоґія та симпа́тії ї́хні зміня́лися.


— А лист, де він рекомендує мені вас?

— А лист, де він рекоменду́є мені́ вас?


Про́сти́й був чолові́чина Черева́нь, а й йому ста́ло розу́мно, що тут щось да не так.


— І що ж ти думаєш робити з тим?

— І що ж ти ду́маєш роби́ти з тим?


Але він не прийшов.

Але́ він не прийшо́в.


— Ну, я продаватиму.

— Ну, я продава́тиму.


— Що з вами? — скрикнула бідна жінка.

— Що з вами? — скри́кнула бі́дна жі́нка.


— Посидиш трохи та й вийдеш на волю.

— Поси́диш тро́хи та й ви́йдеш на во́лю.


— Але не заходьте далеко, щоб чути дзвоник.

— Але́ не захо́дьте дале́ко, щоб чу́ти дзво́ник.


— А що ж з ним сталося?

— А що ж з ним ста́лося?


— Ну, козаче, коли вже тобі так пильно припало, то от тобі уся історія.

— Ну, коза́че, коли́ вже тобі́ так пи́льно припа́ло, то от тобі́ уся́ істо́рія.


— А ваша пораза?

— А ва́ша пора́за?


— Сір! — не знижував голоса Тревій.

— Сір! — не зни́жував голоса́ Тревій.


— Що, що? — закричав з усеї сили мій провідник.

— Що, що? — закрича́в з усе́ї си́ли мій провідни́к.


— А може б йому рани поперев'язувати? — сказав Тоньо.

— А мо́же б йому ра́ни поперев'я́зувати? — сказа́в Тоньо.


— Беріть із собою все потрібне для двохтижневої подорожі та йдіть за мною.

— Бері́ть із собо́ю все потрі́бне для двохтижневої по́дорожі та йдіть за мно́ю.


— Він узяв вас за Б'юкенгема! — вигукнув Д'Артаньян.

— Він узя́в вас за Б'юкенгема! — ви́гукнув Д'Артаньян.


По пе́ршій я ви́йшов із кав'я́рні і пішо́в додо́му.


— Я дуже радий, моя дорога, що ви не чоловік.

— Я ду́же ра́дий, моя́ доро́га, що ви не чолові́к.


— Пан Д'Артаньян украв мою жінку? Що ви кажете?

— Пан Д'Артаньян укра́в мою́ жі́нку? Що ви ка́жете?


Дозво́льте мені́ ви́пити у вас скля́нку води́.


— І ти ймеш йому віри?

— І ти ймеш йому ві́ри?


— Так, якщо вона не знатиме, що то наказ короля.

— Так, якщо́ вона́ не зна́тиме, що то нака́з короля́.


Наді́ї Мари́ни не спра́вди́лися.

Наді́ї Мари́ни не спра́вди́лися.


— А чого він чекає? — спитав другий.

— А чого́ він чека́є? — спита́в дру́гий.


— Нарешті, на добрий час! — вигукнув Д'Артаньян.

— Наре́шті, на до́брий час! — ви́гукнув Д'Артаньян.


Поба́чивши таке́, шля́хтич ви́добув свою́ шпа́ду й ки́нувся на Д'Артаньяна.


Гомі́н спра́вили таки́й, мов спра́вді на бенке́ті.


— Годі вам! — згукнув Д'Артаньян.

— Го́ді вам! — згукну́в Д'Артаньян.


Та жі́нка, що не пусти́ла її до своє́ї госпо́ди.


— Ми до Сомкового табору.

— Ми до Со́мко́вого та́бору.


Ви зна́єте, напр.

Ви зна́єте, напр.


— Я — лорд Вінтер, барон Шефільд.

— Я — лорд Вінтер, баро́н Шефільд.


Соба́ки в та́борі зняли́ страше́нний га́лас.


— Хоч зараз же!

— Хоч за́раз же!


— Ви верзете дурниці, друже Портосе.

— Ви верзете́ дурни́ці, дру́же Портосе.


— Чи не втекла вона з Армантьєра?

— Чи не втекла́ вона́ з Армантьєра?


— Потім знайти фанатика, що служитиме знаряддям правосуддя божого.

— По́тім знайти́ фана́тика, що служи́тиме знаря́ддям правосу́ддя бо́жого.


— Куди ж тоді?

— Куди́ ж тоді́?


Де вона тепер?

Де вона́ тепе́р?


— Так! Бачу, бачу! — каже сам до себе Шрам.

— Так! Ба́чу, ба́чу! — ка́же сам до себе́ Шрам.


— А вже ж привезе.

— А вже ж привезе́.


— Безперечно, — погодився Атос, — але це вже справа Грімо.

— Безпере́чно, — пого́ди́вся Атос, — але́ це вже спра́ва Грі́мо.


— Ні, не знаю й знати не хочу.

— Ні, не зна́ю й зна́ти не хо́чу.


Не ду́май, що я без се́рця, що спекулю́ю на смерть свого́ му́жа.


— Чим же я житиму? У мене тільки спогади.

— Чим же я жи́тиму? У мене́ ті́льки спо́гади.


Я ті́льки так, в по́зику її візьму́.

Я ті́льки так, в по́зику її візьму́.


— А ти знаєш, що справді багато? Скільки?

— А ти зна́єш, що спра́вді бага́то? Скі́льки?


— Як? Так як бог дасть.

— Як? Так як бог дасть.


— Три чверті години.

— Три чве́рті годи́ни.


Чого ж ти іще супишся?

Чого́ ж ти іще́ су́пишся?


— І ви не мали іншої мети, як бажання побачитись зо мною?

— І ви не ма́ли і́ншої мети́, як бажа́ння поба́читись зо мно́ю?


— Ну, та й не диво.

— Ну, та й не ди́во.


— Хіба ж і ви маєте ворогів? — спитав Рішельє.

— Хіба́ ж і ви ма́єте ворогі́в? — спита́в Рішельє́.


— А чорт побирай! На цей раз він не втече від мене!

— А чорт побира́й! На цей раз він не втече́ від мене́!


Аж раз один із них попався.

Аж раз оди́н із них попа́вся.


— А тобі цього на що?

— А тобі́ цього́ на що?


— Нехай так — сказав драгун.

— Неха́й так — сказа́в драгу́н.


— Лікар був?

— Лі́кар був?


— Та це ж ваше, мій друже, — відповів Д'Артаньян.

— Та це ж ва́ше, мій дру́же, — відпові́в Д'Артаньян.


— А тебе ж, діду, звідки і куди господь несе?

— А тебе́ ж, ді́ду, зві́дки і куди́ госпо́дь несе́?


Жі́нка судово́го підійшла́ до по́суду з свято́ю водо́ю.


— А ти, синку, дуже багато ймеш їм віри.

— А ти, синку́, ду́же бага́то ймеш їм ві́ри.


— Так, — відказав Мускетон.

— Так, — відказа́в Мускетон.


— Це значить, що мене обдурено.

— Це зна́чи́ть, що мене́ обду́рено.


— Так отсей чортик зоветься в тебе божком?

— Так отсей чо́ртик зоветься в тебе́ божко́м?


— Д'Артаньяне, Д'Артаньяне, я помру через тебе.

— Д'Артаньяне, Д'Артаньяне, я помру́ че́рез тебе́.


Ми перевтоми́лися, як сами́ зна́єте, і га́рно було́ б трі́шки відпочи́ти.


Ма́бу́ть, їй на ві́ку напи́сано мої́х рук не мину́ти.


— Це дуже легко, — відповів Араміс.

— Це ду́же ле́гко, — відпові́в Араміс.


Урі Брем підві́вся на но́ги.

Урі Брем підві́вся на но́ги.


— Я тебе вивчу, як буржуїв переховувати!

— Я тебе́ ви́вчу, як буржу́їв перехо́вувати!


Ра́птом го́лосно заспіва́ли дру́жню пі́сню ріполови.


— Так, сір, і один поранений.

— Так, сір, і оди́н пора́нений.


— Доведеться вам, за браком шампані та шамбертена, задовольнитись цим.

— Доведе́ться вам, за бра́ком шампа́ні та шамберте́на, задовольни́тись цим.


— До того ж королева спасе Б'юкенгема, але не визволить нас, — сказав Портос.

— До того́ ж короле́ва спасе́ Б'юкенгема, але́ не ви́зволить нас, — сказа́в Портос.


— Подбаю, монсеньєр, — відповів ґасконець з благородною упевненістю.

— Подба́ю, монсеньє́р, — відпові́в ґасконець з благоро́дною упе́вненістю.


— Я з радощів, Астарочко! — не признавалася дівчина.

— Я з ра́дощів, Аста́рочко! — не признава́лася ді́вчи́на.


Але через хоробу на нього зійшла благодать божа, він поклав уступити до ордену.

Але́ че́рез хоробу́ на нього зійшла́ благода́ть бо́жа, він покла́в уступи́ти до о́рдену.


— Д'Артаньяне! Д'Артаньяне! Це він, Сюди, сюди!

— Д'Артаньяне! Д'Артаньяне! Це він, Сюди́, сюди́!


— Це правда.

— Це пра́вда.


Раз — і кіне́ць.

Раз — і кіне́ць.


— Чи є у вас дозвіл за кардиналовим підписом? — спитав начальник порту.

— Чи є у вас до́звіл за кардина́ловим пі́дписом? — спита́в нача́льник по́рту.


Ісла́м засмія́вся і, притя́гши Мари́ну за ру́ку, посади́в її до свої́х ніг на поду́шху.


— Тут, щоб хоч до якого такого ладу дійти, треба кілька день попрацювати.

— Тут, щоб хоч до яко́го тако́го ла́ду дійти́, тре́ба кі́лька день попрацюва́ти.


— Вона побоюється цього.

— Вона́ побо́юється цього́.


І так її все направля́ють, до́ки з полотня́нки не зро́биться лейбик.


І він помча́в учва́л.

І він помча́в учва́л.


— Навпаки, — сказав Д'Артаньян, — ми будемо чути ще більше.

— Навпаки́, — сказа́в Д'Артаньян, — ми бу́демо чу́ти ще бі́льше.


Йому наслі́дував Портос.

Йому наслі́дував Портос.


Се ж одні́ так бідовали, а дру́гі дава́ли таки́ до́бру одсіч харцизякам.


— Чи входили ви до них разом із нею?

— Чи входи́ли ви до них ра́зом із не́ю?


— Тоді скажеш гоп, як перескочиш.

— Тоді́ ска́жеш гоп, як переско́чиш.


Щось го́стре заблища́ло йому в оча́х.

Щось го́стре заблища́ло йому в оча́х.


— Залиште мене, Фелтоне.

— Зали́ште мене́, Фелтоне.


— У державній зраді! — верескнув переляканий Бонасьє.

— У держа́вній зра́ді! — верескну́в переля́каний Бонасьє.


— Я вважав себе за кинутого, обдуреного.

— Я вважа́в себе́ за ки́нутого, обду́реного.


— А, люб'язний мій пожильче, — сказав він.

— А, люб'я́зний мій пожильче́, — сказа́в він.


— Стійте! Тепер пішло.

— Сті́йте! Тепе́р пішло́.


Ні́чого й каза́ти Петро́ві.

Ні́чого й каза́ти Петро́ві.


— Ви кажете, що чекатимете на мене в Армантьєрі?

— Ви ка́жете, що чека́тимете на мене́ в Армантьєрі?


— Вірно, почекаймо на Араміса.

— Ві́рно, почека́ймо на Араміса.


— Ні, батьку, він не так думав, виручаючи з біди мою голову.

— Ні, ба́тьку, він не так ду́мав, вируча́ючи з біди́ мою́ го́лову.


— Спішне доручення від лорда Вінтера.

— Спі́шне дору́чення від ло́рда Вінтера.


— Він великий боягуз, але вона прекрасна, — шепотів Д'Артаньян.

— Він вели́кий боягу́з, але́ вона́ прекра́сна, — шепоті́в Д'Артаньян.


Попередив свого старого батька!

Попере́див свого́ старо́го ба́тька!


— Ну, але що ж я вам пораджу? — майже крізь сльози скрикнув Гава.

— Ну, але́ що ж я вам пора́джу? — ма́йже крізь сльо́зи скри́кнув Га́ва.


— Аджеж і я з ним б'юся, — сказав Портос.

— Аджеж і я з ним б'ю́ся, — сказа́в Портос.


— Він пішов, а будинок зачинено.

— Він пішо́в, а буди́нок зачи́нено.


Д'Артаньяна відві́дали ті́льки тро́є мушкете́рів.


А ви, ви чоловіки й сидите отут, склавши руки, боячись вітру й дощу.

А ви, ви чоловіки́ й сидите́ оту́т, скла́вши ру́ки, боячи́сь ві́тру й дощу́.


— А до кого ж вона ходила? Боже милий!

— А до кого ж вона́ ходи́ла? Бо́же ми́лий!


— А чи ви знаєте, хто я такий?

— А чи ви зна́єте, хто я таки́й?


Дру́же мій, той я́нгел був дия́вол.

Дру́же мій, той я́нгел був дия́вол.


— Кардинал буде вам дуже вдячний, пане начальнику, якщо ви так зробите.

— Кардина́л бу́де вам ду́же вдя́чний, па́не нача́льнику, якщо́ ви так зро́бите.


— Але не тут! Зачекай у сінях!

— Але́ не тут! Зачека́й у сі́нях!


— Я кажу про смерть не для того, щоб залякати вас, мадам.

— Я кажу́ про смерть не для того́, щоб заляка́ти вас, мада́м.


— Це дуже важливо, — зауважив Д'Артаньян, — але це тільки погроза.

— Це ду́же важли́во, — заува́жив Д'Артаньян, — але́ це ті́льки погро́за.


Міле́ді скориста́лася з ціє́ї наго́ди.

Міле́ді скориста́лася з ціє́ї наго́ди.


— Боже мій, як ви стурбовані.

— Бо́же мій, як ви стурбо́вані.


Га? Що ви скажете?

Га? Що ви ска́жете?


І охо́та при́йде.

І охо́та при́йде.


— Так, але вбивство, не більше, — відповів Атос, блідий, як смерть.

— Так, але́ вби́вство, не бі́льше, — відпові́в Атос, бліди́й, як смерть.


Вони́ прова́дили гру да́лі, ті́льки ки́даючи м'яче́м й не підрахо́вуючи вічкі́в.


А не забудьте чисту білизну!

А не забу́дьте чи́сту біли́зну́!


— Готов! — сказав твердо Ґава.

— Гото́в! — сказа́в тве́рдо Ґава.


— Ну, прощайте ж, братці, навіки!

— Ну, проща́йте ж, бра́тці, наві́ки!


Але той час уже минув.

Але́ той час уже́ мину́в.


— Глядиш на неї збоку, пропаща.

— Гля́диш на не́ї збо́ку, пропа́ща.


— Який чоловік?

— Яки́й чолові́к?


Д'Артаньян уже́ оприто́мнів.

Д'Артаньян уже́ оприто́мнів.


Життя́ — це ланцю́г дрібни́х неща́сть, що їх філо́соф встріча́є смі́хом.


— Не бійся! Ти підеш плитшим берегом, а я глибшим.

— Не бі́йся! Ти пі́деш пли́тшим бе́регом, а я гли́бшим.


Чув за не́ї бага́то, дарма́ що ці при́мхи та що до́вге воло́ся, а таки́ розу́мна жі́нка.


А потім сяде до фортеп'яна, вдарить кілька акордів і затягне пісню.

А по́тім ся́де до фортеп'яна, вда́рить кі́лька ако́рдів і затя́гне пі́сню.


— Ну, пропустіте ж нас, коли так,— каже Шрам.

— Ну, пропусті́те ж нас, коли́ так,— ка́же Шрам.


А коло шостої Плянше вже об'явився.

А ко́ло шо́стої Плянше вже об'яви́вся.


Чу́ти було́ ті́льки шум кро́ків, що пові́льно та розмі́рено наближа́лися.


Зали́шите́ ви її, забезпе́чивши всім, і вона́ бу́де ще щасли́ві́ша.


Її си́лу, її щи́рість.

Її си́лу, її щи́рість.


Були́ то на пе́рший по́гляд ду́же неді́брані това́риші.


— Ні, не страхаюся! — рішуче одповів Хмельницький.

— Ні, не страха́юся! — рішу́че одпові́в Хмельни́цький.


— А таки вона! — привітно відказала Олександра Платонівна.

— А таки́ вона́! — приві́тно відказа́ла Олекса́ндра Плато́нівна.


— Де вони мешкають?

— Де вони́ ме́шкають?


— Про кого доповісти герцоґові? — спитав Патрік.

— Про кого допові́сти́ герцоґові? — спита́в Патрік.


— Що, ви давно вже тут, Джоне? — спитав він.

— Що, ви давно́ вже тут, Джо́не? — спита́в він.


— А де вона живе?

— А де вона́ живе́?


— А що ж, — каже, — бгатці? Я свого зятя на всякому місті оберу гетьманом.

— А що ж, — ка́же, — бга́тці? Я свого́ зя́тя на вся́кому мі́сті оберу́ ге́тьманом.


— Ні, нізащо в світі.

— Ні, ніза́що в сві́ті.


— Що йому тут треба?

— Що йому тут тре́ба?


За них, як і за всю свою́ осо́бу, він ду́же дбав.


Урі Брем тимча́сом запряга́в соба́к і ла́годився в доро́гу.


— Чи знаєте ви, хто вкрав вашу дружину?

— Чи зна́єте ви, хто вкрав ва́шу дружи́ну?


Вам тре́ба поверну́тися на ву́лицю Моги́льників.


Але тут підвівся один із них, Довгий Джеф, янкі, широконосий, мускулястий.

Але́ тут підві́вся оди́н із них, До́вгий Джеф, я́нкі, широконо́сий, мускуля́стий.


Вда́рили козаки́ у котли́, скли́кали ра́ду, почали́ хвилюва́тись.


— А то ти жид?

— А то ти жид?


— Дуже хороше.

— Ду́же хоро́ше.


— Хіба знову на Вкраїні війна?

— Хіба́ зно́ву на Вкраї́ні війна́?


Була́ леге́нька, як дити́на.

Була́ леге́нька, як дити́на.


— Ви повертаєте мені життя, Д'Артаньяне! — вигукнув Араміс.

— Ви поверта́єте мені́ життя́, Д'Артаньяне! — ви́гукнув Араміс.


— Вона пішла, — сказав колишній крамар.

— Вона́ пішла́, — сказа́в коли́шній кра́мар.


Міле́ді почува́ла вті́ху, ба́чивши, що приро́да поділя́є безла́ддя її душі́.


— Як, ви їдете! — вигукнула пані Бонасьє.

— Як, ви ї́дете! — ви́гукнула па́ні Бонасьє.


— Ґасконці — це французькі шотляндці.

— Ґасконці — це францу́зькі шотля́ндці.


— Цей доктор має небогу, — наважився нарешті Араміс.

— Цей до́ктор ма́є небо́гу, — нава́жився наре́шті Араміс.


Староміський розпові́в свою́ приго́ду з жидко́м в Дрого́бичі.


Жид усе́ пови́нен ма́ти що роби́ти.

Жид усе́ пови́нен ма́ти що роби́ти.


— Мають очі — вигукнула міледі, — і не бачать, мають вуха і не чують.

— Ма́ють о́чі — ви́гукнула міле́ді, — і не ба́чать, ма́ють ву́ха і не чу́ють.


На цей раз Д'Артаньян не сказа́в ні сло́ва, — він ви́знав, свою́ по́ми́лку.


— Старі ні, лиш малі жиденята та одна жидівка.

— Старі́ ні, лиш малі́ жиденя́та та одна́ жиді́вка.


— Яким шляхом мені їхати? — і собі спитав Д'Артаньян.

— Яки́м шля́хо́м́ мені́ ї́хати? — і собі́ спита́в Д'Артаньян.


— Що зроблено, те зроблено, і того вже не переробиш.

— Що зро́блено, те зро́блено, і того́ вже не переро́биш.


На протоко́лі сиді́в Йосько ко́ротко, не до́вше, як пів годи́ни.


— Щоб же тебе побив несвітський сором, як ти нашу старість осоромив!

— Щоб же тебе́ поби́в несві́тський со́ром, як ти на́шу ста́рість осоро́мив!


— Може, ще й тепер за свого писаря заступишся?

— Мо́же, ще й тепе́р за свого́ пи́саря засту́пишся?


— Ваша еміненція зволите казати про вбивство на вулиці Феронері?

— Ва́ша еміне́нція зво́лите каза́ти про вби́вство на ву́лиці Феронері?


Але як ви опинилися тут?

Але́ як ви опини́лися тут?


Але Едмунд почув раптом страшну відразу від води, звичайну в усіх, що топилися.

Але́ Едму́нд почу́в ра́птом страшну́ відра́зу від води́, звича́йну в усі́х, що топи́лися.


— Приставай, брате, в запорожці.

— Пристава́й, бра́те, в запоро́жці.


— Чим же тебе шанувати, вельможний пане?

— Чим же тебе́ шанува́ти, вельмо́жний па́не?


— І яким воно тобі здалося?

— І яки́м воно́ тобі́ здало́ся?


Оця́ ду́мка ви́ди́мо відживи́ла Владка Завадовського.


Зни́щено було́ й у́нію, що її так нена́видили лю́ди.


— Ніби не знаєте, який пісок, — мій.

— Ні́би не зна́єте, яки́й пісо́к, — мій.


— Невжеж ви не розумієте?

— Невже́ж ви не розумі́єте?


— Поки ще ні.

— По́ки ще ні.


— Іти за вами в такий час! Куди ж, боже милий?

— Іти́ за вами в таки́й час! Куди́ ж, бо́же ми́лий?


— О боже всемогутній! Ось воно йде, на нас іде.

— О бо́же всемогу́тній! Ось воно́ йде, на нас іде́.


— Краще вам буде збиратися.

— Кра́ще вам бу́де збира́тися.


— Е, що там, дасть Бог, то й ліпші будуть.

— Е, що там, дасть Бог, то й лі́пші бу́дуть.


Міле́ді на́че в на́паді розпу́ки почала́ лама́ти ру́ки.


— Пощо ж би він це робив?

— Пощо́ ж би він це роби́в?


— Помиляєтесь, пане! Я її знаю.

— Помиля́єтесь, па́не! Я її зна́ю.


— Будьте спокійні — відповів Атос, — ви ж знаєте, я людина холоднокровна.

— Бу́дьте спокі́йні — відпові́в Атос, — ви ж зна́єте, я люди́на холоднокро́вна.


Вони́ волі́ють поме́рти на мі́сці, а не відсту́плять ні на крок.


Звелі́ла ї́хати шви́дше, щоб наздогна́ти свої́х.


Але він утік до священика.

Але́ він уті́к до священика.


Дзвоник у передпокою! В цю пору?

Дзво́ник у передпоко́ю! В цю по́ру?


— Перестаньте, Томмі, — вигукували вони, заходячись гіркими слізьми.

— Переста́ньте, Томмі, — вигу́кували вони́, захо́дячись гірки́ми слі́зьми́.


— Натурально, — відповів Д'Артаньян.

— Натура́льно, — відпові́в Д'Артаньян.


— Не занедужаю.

— Не занеду́жаю.


— Чи справді ж ти так мене любиш?

— Чи спра́вді ж ти так мене́ лю́биш?


— О, боже мій милий, — шепотіла королева, цокаючи зубами.

— О, бо́же мій ми́лий, — шепоті́ла короле́ва, цо́каючи зуба́ми.


Тоді́ всі че́тверо зни́кли в бастіо́ні, куди́ пе́ред тим увійшо́в уже́ Грі́мо.


— Чого бажаєте ви, пане канцлере, і чому ви сюди з'явилися?

— Чого́ бажа́єте ви, па́не ка́нцлере, і чому́ ви сюди́ з'яви́лися?


— Скажи лучче, синку, були да загули.

— Скажи́ лучче́, синку́, були́ да загули́.


Але Андрусь на те не спускався.

Але́ Андрусь на те не спуска́вся.


— Тільки одне слово, — відповів Д'Артаньян.

— Ті́льки одне́ сло́во, — відпові́в Д'Артаньян.


На чолі́ одно́ї став він сам, дру́гу доручи́в Арамісові, тре́тю — Портосові.


— Богу дякувати! — відповіла Староміська, стара поморщена жінка.

— Бо́гу дя́кува́ти! — відповіла́ Староміська, стара́ помо́рщена жі́нка.


О четве́ртій всі чоти́ри при́ятелі зібра́лись в Атоса.


— Як отеє тебе господь сюди заніс?— питає Шрам.

— Як оте́є тебе́ госпо́дь сюди́ зані́с?— пита́є Шрам.


Я — мада́м Бонасьє.

Я — мада́м Бонасьє.


— А ну, діти покажемо ляхам козацьку вдачу!

— А ну, ді́ти пока́жемо ля́хам коза́цьку вда́чу!


— У лівий бік ножем, правда? — перебив Б'юкенгем.

— У лі́вий бік ноже́м, пра́вда? — переби́в Б'юкенгем.


— Ні! Сподіваюся, в присутності дами ви не насмілитеся втекти.

— Ні! Сподіва́юся, в прису́тності да́ми ви не насмі́литеся втекти́.


— Це ви? — спитала вона.

— Це ви? — спита́ла вона́.


— А я баранячу палядвицю, — сказав Портос.

— А я бара́нячу палядвицю, — сказа́в Портос.


— Умерла! Ви кажете — умерла?

— Уме́рла! Ви ка́жете — уме́рла?


— Вибачай, Опанасе, але я, бігме, не розумію тебе.

— Вибача́й, Опана́се, але́ я, бігме, не розумі́ю тебе́.


— А, як ся маєш, Гаво?

— А, як ся ма́єш, Га́во?


Пі́сля цього́ він уже́ не става́в і не ви́дужав.


Я чека́в на не́ї ко́ло двере́й.

Я чека́в на не́ї ко́ло двере́й.


— Він тішив себе тим, що, залишившися тут, не обрався би клопоту.

— Він ті́шив себе́ тим, що, залишившися тут, не обра́вся би кло́поту.


— А ви не знаєте, про що вони розмовляли?

— А ви не зна́єте, про що вони́ розмовля́ли?


А втім висновки з міркувань крамаря були вже зроблені.

А втім ви́сновки з міркува́нь кра́маря були́ вже зро́блені.


Дай лиш ми перетя́гнем її по́ясом.

Дай лиш ми перетя́гнем її по́ясом.


Портос та Араміс тремті́ли від лю́ті.

Портос та Араміс тремті́ли від лю́ті.


Я ра́дий би глухівчанам по́мочі да́ти, а не би́ти на них.


— Таврована жінка! — додав Портос, голосно зареготавши.

— Тавро́вана жі́нка! — дода́в Портос, го́лосно зарегота́вши.


— А то пощо ще писати і нотареві платити? Хіба на слово мені не віриш?

— А то пощо ще писа́ти і нотаре́ві плати́ти? Хіба́ на сло́во мені́ не ві́риш?


— Роби, що тобі сказано робити.

— Роби́, що тобі́ ска́зано роби́ти.


— Так, так, — мовив король, — мабуть до нього.

— Так, так, — мо́вив коро́ль, — ма́бу́ть до нього.


— Без гучних слів! Сядьмо й побалакаймо спокійно, як лічить братові й сестрі.

— Без гучни́х слів! Ся́дьмо й побала́каймо спокі́йно, як лі́чить бра́тові й сестрі́.


Ле́две до їди́ міг на хви́лю від кни́жки відірва́тися.


— Не варт я тебе! Одного пальчика твого не варт.

— Не варт я тебе́! Одного́ па́льчика твого́ не варт.


— А колядники не хочуть уступитися.

— А коля́дники не хо́чуть уступи́тися.


— Чого це ви справді мовчите? Що сталось з вашим язиком?

— Чого́ це ви спра́вді мовчите́? Що ста́лось з ва́шим язико́м?


Гей Стокард усміхну́вся на це.

Гей Стокард усміхну́вся на це.


Лю́ди иноді так ро́блять і засту́жують собі́ леге́ні.


Не по пра́вді ви із своє́ю Ле́сею ро́бите.


— Де я? — спитала вона.

— Де я? — спита́ла вона́.


Я пе́вний, що тепе́р вас турбу́є і́нша ра́на.


Але Д'Артаньян, розпізнавши її убрання, не міг розглядіти її обличчя.

Але́ Д'Артаньян, розпізна́вши її убра́ння́, не міг розгля́діти її обли́ччя.


— Він хоче говорити зо мною?

— Він хо́че говори́ти зо мно́ю?


Чи ж слід дивуватись, що вона ненавидить усе чоловіче кодло?

Чи ж слід дивува́тись, що вона́ нена́видить усе́ чолові́че ко́дло?


— Де ж це ви снідатиме? — спитав хазяїн.

— Де ж це ви сні́датиме? — спита́в хазя́їн.


— А скільки вона дала вам за цей блискучий подвиг?

— А скі́льки вона́ дала́ вам за цей блиску́чий по́двиг?


Гре́чки були́ да́внього украї́нського ро́ду.


— Ні! А, головне, пан Д'Артаньян вчорашній вечір перебув у мене.

— Ні! А, головне́, пан Д'Артаньян вчора́шній ве́чір перебу́в у мене́.


— Вона у Мантській в'язниці.

— Вона́ у Ма́нтській в'язни́ці.


Ду́маю, що вам і доведе́ться спа́ти вку́пі зі мно́ю.


— То то, бачите! П'ять душ зарізав.

— То то, ба́чите! П'ять душ зарі́зав.


Лю́ди переста́ли заклада́тися.

Лю́ди переста́ли заклада́тися.


— Я вже думав, чи вас не вбито, або чи ви не загоріли? — мовив він.

— Я вже ду́мав, чи вас не вби́то, або́ чи ви не загорі́ли? — мо́вив він.


На чому ми спинилися?

На чому́ ми спини́лися?


— Це мій вуйко, брат моєї мами.

— Це мій ву́йко, брат моє́ї ма́ми.


Але скинув він оком на мою доньку, що розцвіла, стала жінкою.

Але́ ски́нув він о́ком на мою́ до́ньку, що розцвіла́, ста́ла жі́нкою.


— Од твоїх речей душа моя оживає, яко злак од божої роси.

— Од твої́х рече́й душа́ моя́ ожива́є, я́ко злак од бо́жої роси́.


— Будьте спокійні! Він не поїде.

— Бу́дьте спокі́йні! Він не пої́де.


— Що мені киї! Та нехай мене хоч зараз рознесуть на шаблях!

— Що мені́ ки́ї! Та неха́й мене́ хоч за́раз рознесу́ть на шабля́х!


— Ось маєте.

— Ось ма́єте.


— Чорт побирай, — промовив Атос.

— Чорт побира́й, — промо́вив Атос.


— Він має рацію, — сказав Портос.

— Він ма́є ра́цію, — сказа́в Портос.


— З Бугу річки! Зпід Ладижина! — почулися голоси.

— З Бу́гу рі́чки! Зпід Лади́жина! — почу́лися голоси́.


— Що ж має бути, — відповідав я.

— Що ж ма́є бу́ти, — відповіда́в я.


— Даймо шаблями їм одвіт!

— Да́ймо шабля́ми їм одві́т!


— Та я не сплю, — відповів Івано.

— Та я не сплю, — відпові́в Івано.


— Пху! — аж плюнув з досади запорожець.

— Пху! — аж плю́нув з доса́ди запоро́жець.


І я побі́г напере́д, ки́нувся сюди́ й туди́ — нема́ Киценьки.


— Оступись, Д'Артаньяне, одійди в бік! — скрикнув Атос, я стрілятиму.

— Оступи́сь, Д'Артаньяне, одійди́ в бік! — скри́кнув Атос, я стріля́тиму.


— Вона не буде ні з ким листуватися.

— Вона́ не бу́де ні з ким листува́тися.


— Га, може інші мають і більше сил.

— Га, мо́же і́нші ма́ють і бі́льше сил.


— Да що по тому пірначеві! — каже Костомара.

— Да що по то́му́ пірначе́ві! — ка́же Костома́ра.


— Ані трохи, — спокійно відказав Атос.

— А́ні тро́хи, — спокі́йно відказа́в Атос.


Тепе́р лиша́ється ті́льки написа́ти адре́су.


— Жоден чоловік не сміє підвести очі на жінку хана.

— Жо́ден чолові́к не смі́є підвести́ о́чі на жі́нку ха́на.


— О якій годині?

— О які́й годи́ні?


Буди́нків не було́ вже ви́дко.

Буди́нків не було́ вже ви́дко.


Па́на Бонасьє зно́ву ввели́.

Па́на Бонасьє зно́ву ввели́.


— Правда, убранням — ні, але душею ваш, — відказав Д'Артаньян.

— Пра́вда, убра́ння́м — ні, але́ душе́ю ваш, — відказа́в Д'Артаньян.


— Арамісе, Арамісе! — згукнув Д'Артаньян, з недовірою дивлячись на свого друга.

— Арамісе, Арамісе! — згукну́в Д'Артаньян, з недові́рою ди́влячись на свого́ дру́га.


— Не думаю, пане! Хіба станеться щось нове.

— Не ду́маю, па́не! Хіба́ ста́неться щось нове́.


Чуєте ви це?

Чу́єте ви це?


— Як це сталося?

— Як це ста́лося?


— Вона поїхала до Англії, — мовив ДАтос.

— Вона́ пої́хала до А́нглії, — мо́вив ДАтос.


— Одважив солі добре.

— Одва́жив со́лі до́бре.


— Не застрілиш! — шепнув Тоньо.

— Не застрі́лиш! — ше́пнув Тоньо.


— Як? — скрикнула Марина, — бранці з України?

— Як? — скри́кнула Мари́на, — бра́нці з Украї́ни?


— Вождь Джордж, — відповів шаман, низенько вклонившись йому.

— Вождь Джордж, — відпові́в шама́н, низе́нько вклони́вшись йому.


Ну, а ви як, любий Д'Артаньяне?

Ну, а ви як, лю́бий Д'Артаньяне?


І ніщо́ тепе́р не воруши́лося в мої́м се́рці при тій ві́сті.


— Я так отощав, не ївши зранку, що й радуватись нездужаю.

— Я так отоща́в, не ї́вши зра́нку, що й ра́дуватись незду́жаю.


— Приведіть собак до ополонки, що біля лікарні, рівно о дванацятій годині ночи.

— Приведі́ть соба́к до ополо́нки, що бі́ля ліка́рні, рі́вно о двана́цятій годи́ні ночи.


Він схили́вся на стіл і дві пеку́чі сльозини ви́давилися йому з оче́й.


На столі́ світи́лася одна́ невели́чка ля́мпа під абажу́ром, а по ха́ті сла́лася су́тінь.


Над нашим безголов'ям!

Над на́шим безголо́в'ям!


— Не ваше діло, Білю! З вами я поговорю згодом.

— Не ва́ше ді́ло, Бі́лю! З вами я поговорю́ зго́дом.


— Своїми веселощами ви завжди розганяєте сумні думки.

— Свої́ми весе́лощами ви за́вжди́ розганя́єте сумні́ думки́.


Тямиш це все, Массіно мій?

Тямиш це все, Массіно мій?


— Ми ще не на шляху туди.

— Ми ще не на шляху́ туди́.


Але я знаю, що не порушу присяги.

Але́ я зна́ю, що не пору́шу прися́ги.


— Не розкисай.

— Не розкиса́й.


Уночі́ на́віть не розмовля́ли.

Уночі́ на́віть не розмовля́ли.


— Я пропала, — прошептала міледі.

— Я пропа́ла, — прошепта́ла міле́ді.


— Тоді, будь ласка, просіть увійти.

— Тоді́, будь ла́ска, просі́ть увійти́.


— Наблизьтесь та поясніть, що ви робите тут цієї години?

— Набли́зьтесь та поясні́ть, що ви ро́бите тут ціє́ї годи́ни?


Та й сті́льки.

Та й сті́льки.


Але їм іще цього мало.

Але́ їм іще́ цього́ ма́ло.


Ста́лася лю́та су́тичка.

Ста́лася лю́та су́тичка.


— Куди біжиш, циганко? Стій!

— Куди́ біжи́ш, цига́нко? Стій!


— Хто там грюкає, наче в свої ворота? — питає Василь Невольник крізь віконце.

— Хто там грю́кає, на́че в свої́ воро́та? — пита́є Васи́ль Нево́льник крізь віко́нце.


— Невжеж ви не знаєте її ім'я?

— Невже́ж ви не зна́єте її ім'я́?


— Спотикались і луччі од твого Сомка.

— Споти́кались і луччі́ од твого́ Сомка.


— Закладаюся, що не вгадаєте, кого я приймав за вашої відсутности.

— Закладаюся, що не вгада́єте, кого я прийма́в за ва́шої відсутности.


— Ой, пане, пане! Ви занапастите себе! — бідкався Плянше.

— Ой, па́не, па́не! Ви занапасти́те себе́! — бі́дкався Пля́нше.


— А ви куди?

— А ви куди́?


А все ж таки ми любимо життя й ненавидимо смерть.

А все ж таки́ ми лю́бимо життя́ й нена́видимо смерть.


— А чіпці де? — спитав Староміський.

— А чіпці́ де? — спита́в Староміський.


— До Труа в Шампані, — відповів я.

— До Труа́ в Шампа́ні, — відпові́в я.


— Нехай хапають кого хотя.

— Неха́й хапа́ють кого хотя́.


І чолові́к у черво́ному плащі́ набли́зився до міле́ді.


Гарне́нька жі́нка зни́кла.

Гарне́нька жі́нка зни́кла.


Тете́ря слав йому нака́зи з погро́зами, але́ Богу́н роби́в своє́.


Ві́дданих люде́й не гу́сто, Тревій, і ві́рність тре́ба нагоро́джувати.


— А куди поїдемо? В Давсон?

— А куди́ пої́демо? В Давсон?


— Моя, пане офіцере.

— Моя́, па́не офіце́ре.


Бонасьє́ не ляга́в спа́ти.

Бонасьє́ не ляга́в спа́ти.


— А таємниця в тім, що вчора ввечорі я бачив міледі, — відповів Атос.

— А таємни́ця в тім, що вчо́ра ввечорі я ба́чив міле́ді, — відпові́в Атос.


— Ви все передбачаєте!

— Ви все передбача́єте!


— У чім справа? — запитав Сазерланд.

— У чім спра́ва? — запита́в Сазерланд.


Приє́мно колиса́тися в такі́й наді́ї, мов у гамаці́.


— А оце й ви, пане кардинале, зраджуєте мене, сперечаючись.

— А оце́ й ви, па́не кардина́ле, зра́джуєте мене́, спереча́ючись.


Але той видячи, що хлопець не відповідає, обернувся до стола і глянув на папір.

Але́ той ви́дячи, що хло́пець не відповіда́є, оберну́вся до стола́ і гля́нув на папі́р.


В тім моме́нті й тепе́р стої́ш мов жива́ мені́ пе́ред очи́ма.


Бідола́шна ді́вчинка почервоні́ла, як ви́шня.


З на́міром, на найбли́жчій ста́нції або́ за ста́нцією ки́нутися під коле́са залізни́ці.


— Та вони не влучать в мене, — відказав Д'Артаньян.

— Та вони́ не влу́чать в мене́, — відказа́в Д'Артаньян.


Але от показалося, немов би щастя ще раз хотіло всміхнутися старому Гершкові.

Але́ от показа́лося, немо́в би ща́стя ще раз хоті́ло всміхну́тися старо́му Гершко́ві.


Ви́бігли до них татуньо з па́лицею, а вони́ лиш по́за ха́ту злопоті́ли, як ко́ні.


— Я забув, що Англія — острів, а ви на ньому король.

— Я забу́в, що А́нглія — о́стрів, а ви на ньому коро́ль.


Пан керкермайстер знов зві́льна повеселі́в.


— Княгине моя, золото моє! — каже їй Гвинтовка.

— Княги́не моя́, зо́лото моє́! — ка́же їй Гвинтовка.


що написа́ти спри́тній осо́бі з Ту́ру,.

що написа́ти спри́тній осо́бі з Ту́ру,.


— А мій господар казав, що мене запакують на десять літ до криміналу.

— А мій госпо́дар каза́в, що мене́ запаку́ють на де́сять літ до криміна́лу.


— Лорд Вінтер.

— Лорд Вінтер.


— Чого вам треба від мене? — сказала вона.

— Чого́ вам тре́ба від мене́? — сказа́ла вона́.


— Неймовірна річ, щоб це був він.

— Неймові́рна річ, щоб це був він.


Вона́ увійшла́, несучи́ замо́влені коньяки́.


Пан кардина́л, здає́ться, сте́жить за не́ю й переслі́дує її бі́льше, ніж звича́йно.


Се́рце моє́ було́ чи́сте.

Се́рце моє́ було́ чи́сте.


А правда, і др.

А пра́вда, і др.


До́вгий Джеф заприсягну́вся, що ла́ден скорі́ше вме́рти, ніж іти́ да́лі.


Розмо́ва зверну́ла на і́нше.

Розмо́ва зверну́ла на і́нше.


Грі́мо хоті́в був ви́правдатись, як Атос підні́с па́льця, і Грі́мо змовк.


— Я буду з ними розмовляти! — власно сказала Марина.

— Я бу́ду з ними розмовля́ти! — вла́сно сказа́ла Мари́на.


— Та про той нещасливий рабунок, як то було.

— Та про той нещасли́вий рабу́нок, як то було́.


— На щастя, ні, — відповів Атос.

— На ща́стя, ні, — відпові́в Атос.


— Не цурайтесь.

— Не цура́йтесь.


Але Герінгтон не зменшив ходу.

Але́ Герінгтон не зме́ншив хо́ду.


— Та, Боже ж мій, я ж не те й кажу, я ж розумію.

— Та, Бо́же ж мій, я ж не те й кажу́, я ж розумі́ю.


— Хвилинку, Массіно.

— Хвилинку, Массіно.


— Так, про який сон? — спитав і швайцарець.

— Так, про яки́й сон? — спита́в і швайца́рець.


Воло́дя знов програ́в.

Воло́дя знов програ́в.


— Ну, тоді ви не вийдете звідси, — загрозливо сказав він.

— Ну, тоді́ ви не ви́йдете зві́дси, — загро́зливо сказа́в він.


— Вибачте, мілорде, — сказав Фелтон, спиняючи герцоґа.

— Ви́бачте, мілорде, — сказа́в Фелтон, спиня́ючи герцоґа.


— Я довідаюсь про це.

— Я дові́даюсь про це.


— Ось вони, монсеньєр.

— Ось вони́, монсеньє́р.


— Що вже й споминати про се, Кирило? — каже Петро.

— Що вже й спомина́ти про се, Кири́ло? — ка́же Петро́.


— О, як я вдячний вам, Арамісе, — скрикнув Д'Артаньян.

— О, як я вдя́чний вам, Арамісе, — скри́кнув Д'Артаньян.


— Я не можу тобі сказати причини.

— Я не мо́жу тобі́ сказа́ти причи́ни.


— Пробачте, люб'язний земляче! Я був невільний.

— Проба́чте, люб'я́зний земля́че! Я був неві́льний.


— Гаразд, шановний пане.

— Гара́зд, шано́вний па́не.


— Чого ж ви бажаєте?

— Чого́ ж ви бажа́єте?


— У тім, що вона так узиває себе? Звичайно.

— У тім, що вона́ так узива́є себе́? Звича́йно.


— Бо́же мій!


Я ва́жив ми́лостю короля́, свої́м́́́ життя́м, щоб поба́чити вас неха́й одну́ ті́льки мить.


— Вона й вас укусить!

— Вона́ й вас уку́сить!


І ось тут як раз тра́пилась приго́да.

І ось тут як раз тра́пилась приго́да.


Але людина враз завмерла.

Але́ люди́на враз завме́рла.


— Що ж, добули?

— Що ж, добули́?


— Ви чуєте? — спитала вона.

— Ви чу́єте? — спита́ла вона́.


— Ви вже їдете? Почекайте трошки.

— Ви вже ї́дете? Почека́йте тро́шки.


— Ваш брат? — скрикнула пані Бонасьє.

— Ваш брат? — скри́кнула па́ні Бонасьє.


— Е ні, я на таке не пишуся.

— Е ні, я на таке́ не пишу́ся.


— Ну, то тепер оповіж і нам, як то було.

— Ну, то тепе́р опові́ж і нам, як то було́.


— Чи знаєте ви, що я робила?

— Чи зна́єте ви, що я роби́ла?


— Ні, запевняю вас! Я натрапив на ваш слід цілком випадково.

— Ні, запевня́ю вас! Я натра́пив на ваш слід цілко́м випадко́во.


— Я перепиню вас.

— Я перепиню́ вас.


Мушкете́р ле́гко ско́чив у сідло́.

Мушкете́р ле́гко ско́чив у сідло́.


— А що ви скажете ось про це?

— А що ви ска́жете ось про це?


— Та опам'ятайся, брате! — промовив Дональд, — ти зовсім з глузду з'їхав!

— Та опам'ята́йся, бра́те! — промо́вив Дональд, — ти зо́всім з глу́зду з'ї́хав!


— Із Переяслава?

— Із Перея́слава?


— Прощай, соколе мій! — знову припавши до милого, ридала Марина.

— Проща́й, соко́ле мій! — зно́ву припа́вши до ми́лого, рида́ла Мари́на.


Та в вас тут чимало таки назбиралось? Га?

Та в вас тут чима́ло таки́ назбира́лось? Га?


А їх він у думках і в серці ставив понад решту людей.

А їх він у думка́х і в се́рці ста́вив по́над ре́шту люде́й.


— І гаряча була справа?

— І гаря́ча була́ спра́ва?


Наре́шті вона́ почу́ла скре́гіт гра́тів, а на схо́дах — сту́кіт чобі́т і бря́зкіт остро́г.


Ай, як це сумно! Але що ж, вона цьому не винна.

Ай, як це су́мно! Але́ що ж, вона́ цьому́ не ви́нна.


— Мовчіть та беріть, — сказав Д'Артаньян.

— Мовчі́ть та бері́ть, — сказа́в Д'Артаньян.


— Га, коли вже так хочеш, то нехай і так буде.

— Га, коли́ вже так хо́чеш, то неха́й і так бу́де.


— Ну, прецінь раз нагадалися підписати! — сказав другий поліціян.

— Ну, преці́нь раз нагада́лися підписа́ти! — сказа́в дру́гий поліція́н.


Доля ще зглянеться на нас! Ми ще переможемо!

До́ля ще згля́неться на нас! Ми ще перемо́жемо!


— І повторюю свою обіцянку.

— І повто́рюю свою́ обіця́нку.


— Так, льокай — Любен на ймення.

— Так, льока́й — Любен на йме́ння.


— Я слухаю вас, — сказав той.

— Я слу́хаю вас, — сказа́в той.


— Візьміть ці дорогоцінні навіски, з якими я заприсягався лягти у труну.

— Візьмі́ть ці дорогоці́нні наві́ски, з яки́ми я заприсяга́вся лягти́ у труну́.


Що за життя козакові з такими плаксами!

Що за життя́ козако́ві з таки́ми пла́ксами!


— Ну, і що ж? — напосідала вона.

— Ну, і що ж? — напосіда́ла вона́.


Він розпоча́в розмо́ву про пого́ду.

Він розпоча́в розмо́ву про пого́ду.


— Ой, болить!

— Ой, боли́ть!


Але Івасів страх перед обзоленням був даремний.

Але́ Івасів страх пе́ред обзо́ленням був даре́мний.


Ой, минають швидко дні!

Ой, мина́ють шви́дко дні!


— Побачимо! — сказали мушкетери.

— Поба́чимо! — сказа́ли мушкете́ри.


— А що, як я не подамся за водою до росіян і не повернуся до своїх братів?

— А що, як я не пода́мся за водо́ю до росія́н і не поверну́ся до свої́х браті́в?


— Пане кардинале, ви чуєте? Я хочу мати ці листи.

— Па́не кардина́ле, ви чу́єте? Я хо́чу ма́ти ці листи́.


Не погубіть же козацької слави!

Не погубі́ть же коза́цької сла́ви!


, вражена прикрою звісткою, раптом покинула місто та відступила десь далі.

, вра́жена при́крою зві́сткою, ра́птом поки́нула мі́сто та відступи́ла десь да́лі.


Але замість мене вмер інший.

Але́ за́мість мене́ вмер і́нший.


— Одважив солі добре,— каже божий чоловік, да зробив негаразд.

— Одва́жив со́лі до́бре,— ка́же бо́жий чолові́к, да зроби́в негара́зд.


— Ні, в Росії установляли закони не пани, а цар та урядовці.

— Ні, в Росі́ї установля́ли зако́ни не пани́, а цар та урядо́вці.


— Дорогу, дорогу пану осаулу ніженському! — кричать козаки.

— Доро́гу, доро́гу па́ну осаулу ні́женському! — крича́ть козаки́.


— Ну, а куди ж би тебе ще тягнуло серце? — каже Петро.

— Ну, а куди́ ж би тебе́ ще тягну́ло се́рце? — ка́же Петро́.


— Що саме погано? Що ти, дурний, хочеш сказати? — спитав Д'Артаньян.

— Що са́ме пога́но? Що ти, дурни́й, хо́чеш сказа́ти? — спита́в Д'Артаньян.


— Ну, куди ж,— каже,— отеє ти ідеш?

— Ну, куди́ ж,— ка́же,— оте́є ти іде́ш?


— О, боже мій, звідки я знаю?

— О, бо́же мій, зві́дки я зна́ю?


— Заждіть хвилинку, — вкинув слово Араміс.

— Зажді́ть хвили́нку, — вки́нув сло́во Араміс.


— Хазяїн, таки хазяїн, і діло тямить, — казав пан Андрій.

— Хазя́їн, таки́ хазя́їн, і ді́ло тя́мить, — каза́в пан Андрі́й.


— О, урятована, урятована! — скрикнула вона.

— О, урято́вана, урято́вана! — скри́кнула вона́.


— Боже мій милий! — крикнула Череваниха, сплеснувши руками.

— Бо́же мій ми́лий! — кри́кнула Череваниха, спле́снувши рука́ми.


— На вулиці розмовляють.

— На ву́лиці розмовля́ють.


— Я найкраща її приятелька.

— Я найкра́ща її при́ятелька.


— Тоді я вас відряжу на той світ до чорта в пекло.

— Тоді́ я вас відря́жу на той світ до чо́рта в пе́кло.


— Ми ще побачимось, пане, чи не так?

— Ми ще поба́чимось, па́не, чи не так?


Круг них валя́лися поро́жні пляшки́.

Круг них валя́лися поро́жні пляшки́.


— За єдине таке образливе питання хан зарубав би мене власноручно!

— За єди́не таке́ обра́зливе пита́ння хан заруба́в би мене́ власнору́чно!


— Хто ж саме?

— Хто ж са́ме?


— В який спосіб?

— В яки́й спо́сіб?


Йому за́вжди́ тре́ба було́ займа́тись.

Йому за́вжди́ тре́ба було́ займа́тись.


— Чи не татари йдуть, боронь Боже!

— Чи не тата́ри йдуть, боро́нь Бо́же!


Так собі́, молокосо́с.

Так собі́, молокосо́с.


— У мене є листи Д'Артаньяна.

— У мене́ є листи́ Д'Артаньяна.


— Трохи мені остатнього сина не спровадив на той світ!

— Тро́хи мені́ оста́тнього си́на не спрова́див на той світ!


— Земля я єсм і в землю відійду.

— Земля́ я єсм і в зе́млю відійду́.


— Так я ваша бранка?

— Так я ва́ша бра́нка?


— Оце падло може стати нам у пригоді? Чи ти збожеволів? — здивувався Портос.

— Оце́ па́дло мо́же ста́ти нам у приго́ді? Чи ти збожево́лів? — здивува́вся Портос.


— Нам треба їхати.

— Нам тре́ба ї́хати.


— Та не вдавайте з себе святоші! — засміявся Д'Артаньян.

— Та не вдава́йте з себе́ святоші! — засмія́вся Д'Артаньян.


Му́шу призна́тися, ця жі́нка страха́є й мене́.


— Ось воно що! — І я відвернувся, наче це мене не цікавило.

— Ось воно́ що! — І я відверну́вся, на́че це мене́ не ціка́вило.


— А що ти думаєш? — каже Петро.

— А що ти ду́маєш? — ка́же Петро́.


— І я так само, — сказав Араміс.

— І я так са́мо, — сказа́в Араміс.


— Як то? — вже з невдоволенням спитав пан Андрій.

— Як то? — вже з невдово́ленням спита́в пан Андрі́й.


— Та бреше він, жидівська личина! — з насмішкою сказав Едмунд, наблизившися.

— Та бре́ше він, жиді́вська личи́на! — з насмі́шкою сказа́в Едму́нд, наблизившися.


— Так, — сказав Араміс, — Атос має рацію.

— Так, — сказа́в Араміс, — Атос ма́є ра́цію.


Воно́ й тепе́р чи́сте.

Воно́ й тепе́р чи́сте.


А може, бреше, бреше він?

А мо́же, бре́ше, бре́ше він?


— Але ж Лорен Лізней — оце, справді, жінка для нього.

— Але́ ж Лоре́н Лі́зней — оце́, спра́вді, жі́нка для нього.


— Глибоко там.

— Гли́бо́ко там.


Іва́н оповіда́в, що ходи́в коли́сь з Хмельни́цьким у Чо́рне мо́ре.


Ма́бу́ть, той і заги́нув.

Ма́бу́ть, той і заги́нув.


І це цілко́м зрозумі́ло, ви ма́ли спра́ву в А́нглії.


— Я знаю й про це.

— Я зна́ю й про це.


— Рятуйте нас, а то й вам те буде!

— Ряту́йте нас, а то й вам те бу́де!


— Не може бути! Це ж наші спільники!

— Не мо́же бу́ти! Це ж на́ші спі́льники!


Портос відпові́в, що пора́за не дозво́лить, ма́бу́ть, йому ско́ро пої́хати зві́дси.


Д'Артаньян, охоро́нець листа́, — приро́дний голова́ експеди́ції.


— Це Грімо запізно подав нам звістку.

— Це Грі́мо запі́зно пода́в нам зві́стку.


— Ах, боже мій! Що з вами? Такий блідий!

— Ах, бо́же мій! Що з вами? Таки́й бліди́й!


— А хто заарештував його?

— А хто заарештува́в йо́го?


І жду й бою́ся.

І жду й бою́ся.


— Йой, пане, — крикнув Йосько і кинувся панові до ніг, заливаючися сльозами.

— Йой, па́не, — кри́кнув Йосько і ки́нувся па́нові до ніг, заливаючися сльоза́ми.


Прибу́вши туди́, вони́ поба́чили і причи́ну завору́шення.


— Вірте, що королева не буде невдячна.

— Ві́рте, що короле́ва не бу́де невдя́чна.


— Знову ґасконада! — пробурчав дворянин.

— Зно́ву ґасконада! — пробурча́в дворяни́н.


Мари́на не договори́ла і, впа́вши голово́ю до поду́шки, почала́ рида́ти, як дити́на.


— Де тобі тихо, пане полковнику чи панотче?

— Де тобі́ ти́хо, па́не полко́внику чи панотче?


— Так і Гвинтовка там?

— Так і Гвинтовка там?


Тепе́р, коли́ ми ма́ємо все опрі́ч грошей, було́ б нерозу́мно да́ти вби́ти себе́.


— Е, а може це кепський ґешефт?

— Е, а мо́же це ке́пський ґеше́фт?


Небага́то вам уже́ лю́льок доведе́ться ви́курити.


— Молодець Атос! — пробурмотів Д'Артаньян.

— Молоде́ць Атос! — пробурмотів Д'Артаньян.


Смійся, смійся! Засмієшся ти в мене на кутні!

Смі́йся, смі́йся! Засмі́єшся ти в мене́ на ку́тні!


Її захопи́ла ніч.

Її захопи́ла ніч.


— То і в мене грабоване? — гостро спитав пан Андрій.

— То і в мене́ грабо́ване? — го́стро спита́в пан Андрі́й.


— Бгатику! Постривай, дай хоч подивитись на тебе.

— Бга́тику! Пострива́й, дай хоч подиви́тись на тебе́.


Це так було́.

Це так було́.


Аж тепер бачу, що то був якийсь добрий дух.

Аж тепе́р ба́чу, що то був яки́йсь до́брий дух.


— Звичайно, пане, я поїду, якщо ви того бажаєте.

— Звича́йно, па́не, я пої́ду, якщо́ ви того́ бажа́єте.


Нехай тоді радує собі хто хоче!

Неха́й тоді́ ра́дує собі́ хто хо́че!


— Що ж! — кинули Портос і Араміс, — треба на щось наважитись.

— Що ж! — ки́нули Портос і Араміс, — тре́ба на щось нава́житись.


Ті́лько до́бре собі́ пам'ята́й, що брехне́ю світ про́йдеш, та наза́д не верне́шся.


— До ваших послуг! — сказав Атос і став у позицію.

— До ва́ших по́слуг! — сказа́в Атос і став у пози́цію.


Атос не тямився з радощів, довідавшись, що буде битися проти англійця.

Атос не тя́мився з ра́дощів, дові́давшись, що бу́де би́тися про́ти англі́йця.


Урі поскида́в з них мох під стіно́ю і ви́йняв з ла́ви три коло́ди.


— Пан Д'Артаньян лише зомлів.

— Пан Д'Артаньян лише́ зомлі́в.


Але він опиняв та ломав себе та ще стримувався.

Але́ він опиня́в та лома́в себе́ та ще стри́мувався.


Біль, заміни́вши соки́ру на рушни́цю, став націля́тись.


— О, що до цього, то я не зв'язую себе обіцянкою.

— О, що до цього́, то я не зв'я́зую себе́ обіця́нкою.


— Ні, сер, не можна.

— Ні, сер, не мо́жна.


— Докази? — вигукнула міледі.

— До́кази? — ви́гукнула міле́ді.


— Але що сталося з моїми руками? — спитала міледі.

— Але́ що ста́лося з мої́ми рука́ми? — спита́ла міле́ді.


Все те щасли́ве життя́ Богуні́в та Михнюків давно́ мину́лося.


Араміс повернувся додому, а Атос і Д'Артаньян пішли заставляти сапфір.

Араміс поверну́вся додо́му, а Атос і Д'Артаньян пішли́ заставля́ти сапфі́р.


— Я не знаю жодної обіцянки.

— Я не зна́ю жо́дної обіця́нки.


— Ви розумієте, — промовив Портос.

— Ви розумі́єте, — промо́вив Портос.


— Дивіться, жінко.

— Диві́ться, жі́нко.


— Чи не для того, щоб побачитися з міледі? — зимно запитав Атос.

— Чи не для того́, щоб поба́читися з міле́ді? — зи́мно запита́в Атос.


Гава́ шви́дко наду́мався і приступи́в до міщани́на.


Спробуймо взяти реванша!

Спро́буймо взя́ти рева́нша!


Ще тако́ї чудасі́ї зро́ду ніхто́ не чува́в.


Пропу́стять тебе́ з ним, куди́ схо́чеш.

Пропу́стять тебе́ з ним, куди́ схо́чеш.


— Візьміть цього листа, — сказав Д'Артаньян.

— Візьмі́ть цього́ листа́, — сказа́в Д'Артаньян.


— Тихо, Д'Артаньяне, — застеріг Атос.

— Ти́хо, Д'Артаньяне, — застері́г Атос.


Ви ба́чите, що я, як її чолові́к, я найбі́льше заціка́влений в цій спра́ві.


А чи можна знати, куди ми їдемо?

А чи мо́жна зна́ти, куди́ ми ї́демо?


Оби́два пого́ничі, ста́вши навколюшки, немилосе́рдно гна́ли соба́к.


Так от же, — ка́же, — нечи́стий підсу́нув під ніс ва́шу кра́лю.


— Що ж про неї питати? Хіба сталося щось нове?

— Що ж про не́ї пита́ти? Хіба́ ста́лося щось нове́?


— Буде ж тому пацюкові!

— Бу́де ж тому́ пацюко́ві!


Не пови́нен! Ва́ші пре́дки на це не дозво́лять.


Д'Артаньян був бачачий та кметливий.

Д'Артаньян був бачачий та кметливий.


І зроби́вши таки́й лад, пан Андрі́й пої́хав на ху́тір.


— Тепер я знаю, що мені було треба.

— Тепе́р я зна́ю, що мені́ було́ тре́ба.


— Так, ви казали, що вам спав на думку якийсь плян, — нагадав йому Атос.

— Так, ви каза́ли, що вам спав на ду́мку яки́йсь плян, — нагада́в йому Атос.


— Візьми сотню козаків! — звернувся Богун до Влучака.

— Візьми́ со́тню козакі́в! — зверну́вся Богу́н до Влучака́.


Я знав, що жі́нка пра́вду ка́же.

Я знав, що жі́нка пра́вду ка́же.


Я поба́чуся з ціє́ю люди́ною і бу́ду з не́ю боро́тися.


А навкруги ні тепла, ні звука, — один лютий холод і тиша.

А навкруги́ ні тепла́, ні зву́ка, — оди́н лю́тий хо́лод і ти́ша.


— Чи не доручали вам переказати щонебудь на словах?

— Чи не доруча́ли вам переказа́ти щонебудь на слова́х?


Ми оба мусимо цього доконати!

Ми оба́ му́симо цього́ докона́ти!


— Що ж ти мені скажеш?

— Що ж ти мені́ ска́жеш?


— Джоне, друже мій, я поклався на тебе.

— Джо́не, дру́же мій, я покла́вся на тебе́.


— Здається, він схаменувся, — подумав Д'Артаньян, — це не погано.

— Здає́ться, він схамену́вся, — поду́мав Д'Артаньян, — це не пога́но.


— Так, так — сказав він.

— Так, так — сказа́в він.


— Ну, друзі мої, кінчаймо з ними! До стіни, до стіни! — скомандував Атос.

— Ну, дру́зі мої́, кінча́ймо з ними! До стіни́, до стіни́! — скома́ндував Атос.


— А ви застроміть пистолети за пояс.

— А ви застромі́ть пистоле́ти за по́яс.


— Що сталося з Атосом?

— Що ста́лося з Атосом?


— Я візьму того, що тримає рудий конюший.

— Я візьму́ того́, що трима́є руди́й коню́ший.


— Ви, любий мій, поганець.

— Ви, лю́бий мій, пога́нець.


— З Туру? — верескнув Араміс.

— З Ту́ру? — верескну́в Араміс.


— Певно козаки з Чигирину.

— Пе́вно козаки́ з Чигирину́.


— Тим то й вона дуже добре знала, що теперішній момент заслуговує уваги.

— Тим то й вона́ ду́же до́бре зна́ла, що тепе́рішній моме́нт заслуго́вує ува́ги.


— З охотою, — відповів Д'Артаньян.

— З охо́тою, — відпові́в Д'Артаньян.


Довге́нько помо́вчав Брюхове́цький.

Довге́нько помо́вчав Брюхове́цький.


— Ось відповідь од вашої кузини, пане Арамісе.

— Ось ві́дповідь од ва́шої кузи́ни, па́не Арамісе.


— Не боїтесь, що відберуть.

— Не боїте́сь, що відберу́ть.


— Чого ж ти, каже,— осо, од мене хочеш?

— Чого́ ж ти, ка́же,— о́со, од мене́ хо́чеш?


А такий, що трошки вкраде, і собі знайде й мені користь зробить.

А таки́й, що тро́шки вкра́де, і собі́ зна́йде й мені́ ко́ри́сть зро́бить.


— Але, здається, і в мене майнула не погана думка, — сказав Портос.

— Але́, здає́ться, і в мене́ майну́ла не пога́на ду́мка, — сказа́в Портос.


— Дозвольте мені, Флойде, подякувати вам за вашу ласку.

— Дозво́льте мені́, Фло́йде, подя́кувати вам за ва́шу ла́ску.


У Фортюна поле́гчало на се́рці.

У Фортюна поле́гчало на се́рці.


У мене́ завме́рло се́рце.

У мене́ завме́рло се́рце.


Зречи́ся свого́ бо́га, і бу́деш живи́й.

Зречи́ся свого́ бо́га, і бу́деш живи́й.


— Я розрахуюсь з П'єром, і хай він собі звідціля їде з гребцями.

— Я розраху́юсь з П'є́ром, і хай він собі́ звідціля́ ї́де з гребця́ми.


Я її поцілува́в, і вона́ задріма́ла.

Я її поцілува́в, і вона́ задріма́ла.


— Гм! — каже Брюховецький.

— Гм! — ка́же Брюхове́цький.


— Да нехай би пропадав ледащо, як заслужив!

— Да неха́й би пропада́в леда́що, як заслужи́в!


Се́рце не ви́тримало.

Се́рце не ви́тримало.


І Д'Артаньян зник.

І Д'Артаньян зник.


— У вас чудовий кінь, мій любий Портосе.

— У вас чудо́вий кінь, мій лю́бий Портосе.


— Поки я стеріг вікно, він стеріг двері.

— По́ки я стері́г вікно́, він стері́г две́рі.


Я не си́лую тебе́, але́ жда́тиму.

Я не си́лую тебе́, але́ жда́тиму.


— Хіба татари зі сходу йдуть? — обізвався чоловік придивляючись.

— Хіба́ тата́ри зі схо́ду йдуть? — обізва́вся чолові́к придивля́ючись.


— Невже? Мені дуже жалко! А давно?

— Невже́? Ме́ні ду́же жа́лко! А давно́?


— Це й усе, монсеньєр?

— Це й усе́, монсеньє́р?


Ґустав не відра́зу поки́нув, але́ попе́реду звів яку́сь чима́лу́ су́му́.


— Іти за вами! — верескнув Бонасьє.

— Іти́ за вами! — верескну́в Бонасьє.


Подумайте ж сами, що я пережила!

Поду́майте ж сами́, що я пережила́!


— Зглянься на Бога! — злякано скрикнув євнух.

— Згля́нься на Бо́га! — зля́кано скри́кнув є́внух.


Під'ї́хали до шху́ни.

Під'ї́хали до шху́ни.


— Дайте ж мені листа, мадам, неможна гаяти часу.

— Да́йте ж мені́ листа́, мада́м, немо́жна га́яти ча́су.


Обняли́сь, поціловались і довге́нько де́ржали оди́н одного́, обня́вшись.


— Ви? — спитала міледі.

— Ви? — спита́ла міле́ді.


Формальностей не доде́ржуються при пе́ршій зу́стрічі у тих пусте́льних не́трях.


— Поваксуйте нам чоботи та приведіть коні.

— Поваксу́йте нам чо́боти та приведі́ть ко́ні.


— Зцапали, — кажуть, — пане гетьмане, як кота над салом.

— Зца́пали, — ка́жуть, — па́не ге́тьмане, як кота́ над са́лом.


Чи не обляшила й тебе твоя княгиня?

Чи не обля́шила й тебе́ твоя́ княги́ня?


— Це так! Але та жінка належить до приятельок Арамісових.

— Це так! Але́ та жі́нка нале́жить до при́ятельок Арамісових.


— До докторової небоги.

— До до́кторової небо́ги.


Та я був спокі́йний.

Та я був спокі́йний.


— І вперше приходите до цього будинку?

— І впе́рше прихо́дите до цього́ буди́нку?


А Сомко, знаєте, який? Зараз загориться, як порох.

А Сомко́, зна́єте, яки́й? За́раз загори́ться, як по́рох.


У Бі́лій Це́ркві стари́й полко́вник поба́чив бага́то нови́н.


Зуби́ їй кла́цали.

Зуби́ їй кла́цали.


— Так, мені добре відомо вино, про яке ви кажете.

— Так, мені́ до́бре відо́мо вино́, про яке́ ви ка́жете.


— Як? — злякано спитала Марина.

— Як? — зля́кано спита́ла Мари́на.


— У такому разі умовтеся з крамарем і визначте добру ціну за свої послуги.

— У тако́му ра́зі умо́втеся з кра́марем і ви́значте до́бру ціну́ за свої́ по́слуги.


— Тридцять екю.

— Три́дцять екю.


Наспра́вді ж я ви́пила ті́льки ту, що схова́ла у скля́нці від сніда́нку.


— Так — відповіли одноголосно англійці й французи.

— Так — відповіли́ одноголо́сно англі́йці й францу́зи.


— Я пропала, — прошепотіла королева, — пропала, бо кардиналові все відомо.

— Я пропа́ла, — прошепоті́ла короле́ва, — пропа́ла, бо кардина́лові все відо́мо.


— Хто? — спитав кардинал.

— Хто? — спита́в кардина́л.


Що ма́єш роби́ти? Тре́ба розва́житися.

Що ма́єш роби́ти? Тре́ба розва́житися.


— Слухайте, Фелтоне, — почала міледі з меланхолійною урочистістю.

— Слу́хайте, Фелтоне, — почала́ міле́ді з меланхолі́йною урочи́стістю.


— Не відчиняйте!

— Не відчиня́йте!


Ось цей Атос.

Ось цей Атос.


— Так, мені це відомо, — відповів салдат.

— Так, мені́ це відо́мо, — відпові́в салда́т.


— Хвала Богу, і це добре на початок!

— Хвала́ Бо́гу, і це до́бре на поча́ток!


— Ну, а що ж, хіба то не може бути?

— Ну, а що ж, хіба́ то не мо́же бу́ти?


— Куди се ти мчишся, синку?

— Куди́ се ти мчи́шся, синку́?


Ще каза́в він про те, що люди́на ця, коли́ тре́ба, бува́є неща́дна.


Уби́йте цю люди́ну та наздоганя́йте нас якнайско́рше.


— Як довіряють листа дуплу дерева, крилу голуба чи нашийникові собаки.

— Як довіря́ють листа́ дуплу дере́ва, крилу́ го́луба чи наши́йникові соба́ки.


Наре́шті, Фелтон, що спе́ршу на́віть не гля́нув на міле́ді, подиви́вся в її бік.


— Мерщій, мерщій, — нетерпеливився Фелтон.

— Мерщі́й, мерщі́й, — нетерпели́вився Фелтон.


— У нас вам, Марія Карловна, добре буде.

— У нас вам, Марі́я Ка́рловна, до́бре бу́де.


— Золотий пісок.

— Золоти́й пісо́к.


— Боже ж ти мій! — вигукнув Портос.

— Бо́же ж ти мій! — ви́гукнув Портос.


— Чого ж се мене такий страх ошиб? Хто се такий, мій братику?

— Чого́ ж се мене́ таки́й страх ошиб? Хто се таки́й, мій бра́тику?


— Так, монсеньєр, це він, — відповів Портос.

— Так, монсеньє́р, це він, — відпові́в Портос.


— Тепер мені так до обнімання, як грішнику до гарячої сковороди.

— Тепе́р мені́ так до обніма́ння, як грі́шнику до гаря́чої сковороди́.


— Заплати, лайдаче! — крикнув мандрівець свойєму льокаєві.

— Запла́ти, лайда́че! — кри́кнув мандріве́ць свойєму льокаєві.


— Ви врятуєте Вкраїну!

— Ви вряту́єте Вкраї́ну!


Аж ось вона знов увійшла в світлицю.

Аж ось вона́ знов увійшла́ в світли́цю.


— Чого вам треба, пане? Я вас не знаю.

— Чого́ вам тре́ба, па́не? Я вас не зна́ю.


— О, друзі мої! — пробурмотів він — де ви тепер? І як мені вас бракує!

— О, дру́зі мої́! — пробурмотів він — де ви тепе́р? І як мені́ вас браку́є!


— Буде нам тут пекло.

— Бу́де нам тут пе́кло.


Поверну́вши свою́ доло́нею догори́, він зати́снув її ру́ку.


Ну, а чіпці готові?

Ну, а чіпці́ гото́ві?


— Отже, королева буде вам ще більше вдячна, знаючи про це.

— О́тже, короле́ва бу́де вам ще бі́льше вдя́чна, зна́ючи про це.


— Як то де? Заніс додому.

— Як то де? Зані́с додо́му.


— Усього, — відповів Атос.

— Усьо́го, — відпові́в Атос.


— На добрий час, Портосе! На цей раз ваша ідея дійсно таки ідея.

— На до́брий час, Портосе! На цей раз ва́ша іде́я ді́йсно таки́ іде́я.


— Спершу заслужіть це щастя.

— Спе́ршу заслужі́ть це ща́стя.


— Га, га, га! — засміявся ти.

— Га, га, га! — засмія́вся ти.


— Ваша дисертація! Хіба ж ви пишете дисертацію?

— Ва́ша дисерта́ція! Хіба́ ж ви пи́шете дисерта́цію?


Але я знаю багатьох її найближчих друзів.

Але́ я зна́ю багатьо́х її найбли́жчих дру́зів.


— Ідіть до воріт Лювра з боку вулиці Ешель і спитайте Жермена.

— Іді́ть до ворі́т Лювра з бо́ку ву́лиці Ешель і спита́йте Жермена.


— Вам добре відомо, що найнебезпечніші кулі не ті, що їх посилає ворог.

— Вам до́бре відо́мо, що найнебезпе́чніші ку́лі не ті, що їх посила́є во́рог.


— Гей, чого тобі тут треба, волоцюго? Кого ти шукаєш?

— Гей, чого́ тобі́ тут тре́ба, волоцю́го? Кого ти шука́єш?


— Раз, два, — сказав він, рахуючи арештантів, — а третій де?

— Раз, два, — сказа́в він, раху́ючи арешта́нтів, — а тре́тій де?


— Виключно для вас.

— Ви́ключно для вас.


— Чого вам від мене треба? — спитала міледі.

— Чого́ вам від мене́ тре́ба? — спита́ла міле́ді.


Проща́йте, бува́йте здоро́ві й поде́коли повідомля́йте про себе́.


— А, так ось воно що! — здивувався Д'Артаньян.

— А, так ось воно́ що! — здивува́вся Д'Артаньян.


— Як же ти заворожиш Гетьманщину?

— Як же ти заворо́жиш Гетьма́нщину?


Чека́ти довело́ся недо́вго.

Чека́ти довело́ся недо́вго.


— А тому, пане, що мадам не любить вас.

— А тому́, па́не, що мада́м не лю́бить вас.


— І як же ти можеш хоч би й про око дружити з такими людьми?

— І як же ти мо́жеш хоч би й про о́ко дружи́ти з таки́ми людьми́?


— А, він в порядку, — сказав начальник, — та з чудовою рекомендацією.

— А, він в поря́дку, — сказа́в нача́льник, — та з чудо́вою рекоменда́цією.


А Кирило Тур буцім на те й не вважає.

А Кири́ло Тур бу́цім на те й не вважа́є.


— І я теж, — відповів Портос, — якщо Д'Артаньян згодний.

— І я теж, — відпові́в Портос, — якщо́ Д'Артаньян зго́дний.


— Зі Смерекова.

— Зі Смерекова.


— А де ж сам полковник? — спитав вартовий.

— А де ж сам полко́вник? — спита́в вартови́й.


А тебе не навчив навіть Богові молитися.

А тебе́ не навчи́в на́віть Бо́гові моли́тися.


— Не на те, щоб Сомко гетьмановав, а на те, щоб правда узяла верх над кривдою!

— Не на те, щоб Сомко гетьмановав, а на те, щоб пра́вда узя́ла верх над кри́вдою!


Увійшли́ у світли́цю, а там уже́ все гото́ве на столі́ до обі́ду.


Фелтон поча́в пово́лі спуска́тися з щабля́ на щабе́ль.


— Так, лорд Вінтер, — відповіла міледі.

— Так, лорд Вінтер, — відповіла́ міле́ді.


Хма́ра ку́ряви наближа́лася і ско́ро зза кря́жа ви́никло вели́ке комо́нне ві́йсько.


— А скажіть наперед, скільки ви можете отак на тиждень заробити?

— А скажі́ть напере́д, скі́льки ви мо́жете ота́к на ти́ждень зароби́ти?


— Що я бачу?

— Що я ба́чу?


— О, ні! Циганки того не дарують.

— О, ні! Цига́нки того́ не дару́ють.


— Без сідла? — спитав Араміс.

— Без сідла́? — спита́в Араміс.


— Постривай, брате, і я поїду.

— Пострива́й, бра́те, і я пої́ду.


— Цить! Тихо! — застеріг Атос.

— Цить! Ти́хо! — застері́г Атос.


У глибині́ садку́ стоя́ла вбо́га халу́па.


— Ні, не сатані, а кардиналові.

— Ні, не сатані́, а кардина́лові.


Ніщо́ й рахува́ти.

Ніщо́ й рахува́ти.


Поети́чні ви́слови та сльозоточи́ві фра́зи не до лиця́ вам.


— Чорт побирай! — замислившись промовив Атос.

— Чорт побира́й! — зами́слившись промо́вив Атос.


— Що трапилось? У чім справа? Я сам хотів би знати? Поясніть мені, будь ласка.

— Що тра́пилось? У чім спра́ва? Я сам хоті́в би зна́ти? Поясні́ть мені́, будь ла́ска.


З яко́ю лю́ттю поча́в він роби́ти шпа́дою, вистріливіни з обо́х пістоле́тів.


— Тут ізо мною.

— Тут ізо мно́ю.


Фреда ски́нула о́ком на годи́нника.

Фреда ски́нула о́ком на годи́нника.


Яки́йсь ди́кий сто́гін ви́хопився в нього.


— Пане, ви повні великодушности, — сказав Атос.

— Па́не, ви по́вні великодушности, — сказа́в Атос.


— А я думав, що він ще в Брюселі.

— А я ду́мав, що він ще в Брюселі.


— Додайте ще, що спадщини мене позбавите, — глузливо мовив Максим.

— Дода́йте ще, що спа́дщини мене́ позба́вите, — глузли́во мо́вив Макси́м.


— І отеє такий жвавий козарлюга, да ще й отаман, ради жінки покине товариство?

— І оте́є таки́й жва́вий козарлюга, да ще й ота́ман, ра́ди жі́нки поки́не товари́ство?


— Ні, Іване.

— Ні, Іва́не.


— Він дуже оригінальної масти, — сказав Араміс.

— Він ду́же оригіна́льної ма́сти, — сказа́в Араміс.


— Блідий і чорнявий?

— Бліди́й і чорня́вий?


— Чула від євнухів, що Хмельницький прибув з сином та пятьма товаришами.

— Чу́ла від є́внухів, що Хмельни́цький прибу́в з си́ном та пятьма́ това́ришами.


— Та з Волівця.

— Та з Волівця.


— От як, — каже.

— От як, — ка́же.


— Добре, моя красуньо, добре! — казав він.

— До́бре, моя́ красу́ньо, до́бре! — каза́в він.


— Тут усе гаразд, усе чудове.

— Тут усе́ гара́зд, усе́ чудо́ве.


— Як же? — каже Петро.

— Як же? — ка́же Петро́.


— У льосі, пане.

— У льо́сі, па́не.


— Ми стверджуємо це — одними устами промовили Портос і Араміс.

— Ми стве́рджуємо це — одни́ми уста́ми промо́вили Портос і Араміс.


— І я, — сказав Портос.

— І я, — сказа́в Портос.


Гічкок ра́птом підві́вся на весь свій зріст.


— На коней да до Ічні!

— На ко́ней да до І́чні!


Ви чули вже за нього, правда ж, мій друже?

Ви чу́ли вже за нього, пра́вда ж, мій дру́же?


— Як думаєте ви, мілорде, загубили ви їх, чи їх у вас украдено?

— Як ду́маєте ви, мілорде, загуби́ли ви їх, чи їх у вас укра́дено?


А по році схочете мати далі зі мною діло, то добре, а ні, то ні.

А по ро́ці схо́чете ма́ти да́лі зі мно́ю ді́ло, то до́бре, а ні, то ні.


А Йосько вже перед мінутою був вільний.

А Йосько вже пе́ред мі́нутою був ві́льний.


— Як же ти вирвешся звідси?

— Як же ти ви́рвешся зві́дси?


— Випийте! Це вино підживить вас, випийте!

— Ви́пийте! Це вино́ піджи́вить вас, ви́пийте!


Сковорода́ переверну́лась і покоти́лась на долі́вку в Кириловоі сестри́.


— Ну, а куди ж би тебе ще тягнуло серце? — каже Петро.

— Ну, а куди́ ж би тебе́ ще тягну́ло се́рце? — ка́же Петро́.


Жюсак між тим вишико́вував свої́х салда́тів.


— Так отеє,— каже,— ви на прощу, панотче? Святе діло!

— Так оте́є,— ка́же,— ви на про́щу, панотче? Святе́ ді́ло!


— Ваше ім'я? — удруге спитав їздець, одкидаючи відлогу плаща.

— Ва́ше ім'я́? — удру́ге спита́в їзде́ць, одкида́ючи відло́гу плаща́.


— І це буде часто, будьте певні, бо розмова з вами припала мені дуже до вподоби.

— І це бу́де ча́сто, бу́дьте пе́вні, бо розмо́ва з вами припа́ла мені́ ду́же до вподо́би.


— Чорт побирай! Хіба це вас дивує!

— Чорт побира́й! Хіба́ це вас диву́є!


Дава́йте лиш млинці́в гаря́чих, а я ось пошаную го́сте́й перчаківкою.


— Як? Ясновельможний пан кидає вже нас?

— Як? Ясновельмо́жний пан ки́дає вже нас?


— Чи не думають вони, що англійці прийдуть суходолом?

— Чи не ду́мають вони́, що англі́йці при́йдуть суходо́лом?


— Ох, швидко сі гевали зроблять вас гамаликами! — сказав тоді батько Пугач.

— Ох, шви́дко сі гевали зро́блять вас гамаликами! — сказа́в тоді́ ба́тько Пу́гач.


Ось да́ма порівня́лася з Порто́сом.

Ось да́ма порівня́лася з Порто́сом.


— Ви будете батько товариша Максима Гречки?

— Ви бу́дете ба́тько това́риша Макси́ма Гре́чки?


— Скалічений! Ха, ха, ха! — засміявся Едмунд.

— Скалі́чений! Ха, ха, ха! — засмія́вся Едму́нд.


— Це ви приїхали з Булоні? — спитала вона в міледі.

— Це ви приї́хали з Було́ні? — спита́ла вона́ в міле́ді.


— Будьте спокійні — я моряк.

— Бу́дьте спокі́йні — я моря́к.


— Бережіться, — застерегла я, — я ославлю вас на цілий світ.

— Бережі́ться, — застерегла́ я, — я осла́влю вас на ці́лий світ.


Петро́ поча́в коза́цький грець.

Петро́ поча́в коза́цький грець.


Вона́ зле́гка кивну́ла мені́ голово́ю і пішла́ го́рдо ви́прямлена ву́лицею.


— Це найближчий шлях на Лондон.

— Це найбли́жчий шлях на Ло́ндон.


— Слізьми рани не залічиш.

— Слізьми́ ра́ни не залі́чиш.


— Так, так — відповів Д'Артаньян.

— Так, так — відпові́в Д'Артаньян.


— А що ж воно таке?

— А що ж воно́ таке́?


— Королівська лілея! — відповів Атос.

— Королі́вська ліле́я! — відпові́в Атос.


А кошт увесь я сам понесу, то моя річ.

А кошт уве́сь я сам понесу́, то моя́ річ.


— Що ж? — каже.

— Що ж? — ка́же.


— А все таки, Іване, обміркуй — почала вона нерішуче.

— А все таки́, Іва́не, обмірку́й — почала́ вона́ нерішу́че.


Але ніхто на це не зважав.

Але́ ніхто́ на це не зважа́в.


То був завзя́тий і лю́тий бій, бо си́ла Я́нового божеві́лля була́ величе́зна.


— Я до слова виконаю ваше доручення, мілорде.

— Я до сло́ва ви́конаю ва́ше дору́чення, мілорде.


— Ну, що? Чи не правду я вам казав?

— Ну, що? Чи не пра́вду я вам каза́в?


— Нарешті, ваш діямантовий перстень залишився? — боязко спитав він.

— Наре́шті, ваш діямантовий пе́рстень зали́ши́вся? — бо́язко спита́в він.


А що бак Черевань?

А що бак Черева́нь?


— Так, — сказав я машинально, не зводячи з неї очей.

— Так, — сказа́в я машина́льно, не зво́дячи з не́ї оче́й.


— Авжеж сталося.

— Авже́ж ста́лося.


— Оступись, Д'Артаньяне, одійди в бік! — скрикнув Атос, я стрілятиму.

— Оступи́сь, Д'Артаньяне, одійди́ в бік! — скри́кнув Атос, я стріля́тиму.


Зи́гмунд, зами́слившись, гла́див соба́ку.


— Се вже сестро, приїхали по мою душу.

— Се вже сестро́, приї́хали по мою́ ду́шу.


— Ще один цаль до риски залишився.

— Ще оди́н цаль до ри́ски зали́ши́вся.


— Чорт побирай! — сказав Д'Артаньян.

— Чорт побира́й! — сказа́в Д'Артаньян.


Чи ж не так, Чарлі?

Чи ж не так, Ча́рлі?


— Заждіть трішки, і я представлю вас йому.

— Зажді́ть трі́шки, і я предста́влю вас йому.


— А коли саме?

— А коли́ са́ме?


— Чи ти не Дмитро Верша? — спитав вів.

— Чи ти не Дмитро́ Верша? — спита́в вів.


— Мне отмщение, и аз воздам, — сказав господь.

— Мне отмщение, и аз воздам, — сказа́в господь.


— Еге! — каже Кирило Тур.

— Еге́! — ка́же Кири́ло Тур.


— Праведний боже! — пробурмотів Фелтон.

— Пра́ведний бо́же! — пробурмотів Фелтон.


— Це ви, пане, врятували мене? — сказала вона.

— Це ви, па́не, врятува́ли мене́? — сказа́ла вона́.


— Ну, а як накупимо, що тоді?

— Ну, а як наку́пимо, що тоді́?


— Дуже скоро, — відповів він, — але дня точно не пригадую.

— Ду́же ско́ро, — відпові́в він, — але́ дня то́чно не прига́дую.


— Я підкріпляюся, — сказав Портос, — підживлююсь.

— Я підкріпля́юся, — сказа́в Портос, — піджи́влююсь.


На́віть якби́ воно́ потра́пило до рук кардина́ла, ми не бу́демо скомпромето́вані.


— Мабуть — зайве слово, — посміхнувся Д'Артаньян.

— Ма́бу́ть — за́йве сло́во, — посміхну́вся Д'Артаньян.


— Ліжка — відповів Д'Артаньян — у цій хвилині воно найпотрібніша для мене річ.

— Лі́жка — відпові́в Д'Артаньян — у цій хвили́ні воно́ найпотрібні́ша для мене́ річ.


— Щож удієш.

— Щож уді́єш.


Це бу́де милосердніше.

Це бу́де милосердніше.


— Не ховайсь од мене, серденько,— каже Петро.

— Не хова́йсь од мене́, серде́нько,— ка́же Петро́.


Вона́ поверну́лася до нього вже не як посатаніла жі́нка, а як пора́нена панте́ра.


— От я почувсь на добре.

— От я почу́всь на до́бре.


— Скажи, що пропав козак ні за цапову душу, от і все.

— Скажи́, що пропа́в коза́к ні за ца́пову ду́шу, от і все.


Да й одійшо́в наза́д, щоб розігна́тись.

Да й одійшо́в наза́д, щоб розігна́тись.


— Кепсько, дуже кепсько.

— Ке́псько, ду́же ке́псько.


— Що це таке, мадам?

— Що це таке́, мада́м?


— А Портос і Араміс?

— А Портос і Араміс?


— Ні! — відповів Стокард.

— Ні! — відпові́в Стокард.


— Та чорт уже з ним! Можна.

— Та чорт уже́ з ним! Мо́жна.


Ця одсіч не спини́ла Чарне́цького.

Ця одсіч не спини́ла Чарне́цького.


Се́рце найкра́щої жі́нки немилосе́рдне до стражда́нь супернаці.


Так отес ти так не брагаєшся з запорожцями?

Так отес ти так не брага́єшся з запоро́жцями?


— Добре, скажу.

— До́бре, скажу́.


— Бог з тобою, добродію!

— Бог з тобо́ю, добро́дію!


Атос перший убив свого противника.

Атос пе́рший уби́в свого́ проти́вника.


І просі́ть, щоб вас запрова́див до поліцмайстра, яко́го ви попро́сите особи́сто.


— Так ви не відмовляєтеся від своєї прогулянки сьогодні ввечорі?

— Так ви не відмовля́єтеся від своє́ї прогу́лянки сього́дні ввечорі?


— Бо не хочу.

— Бо не хо́чу.


Уве́сь насту́пний день промину́в у готува́нні до від'ї́зду.


Гей, Базене, по́клади мою́ нову́ збру́ю по́руч збру́ї цих пані́в.


Я не зво́див оче́й із її капелю́ха, мов моря́к із поля́рної звізди́.


Не мо́жна, ма́бу́ть, і́нше, як ті́лько го́рем да бідо́ю, довести́ люде́й до ро́зуму.


Все тремті́ло й бурли́ло.

Все тремті́ло й бурли́ло.


Але це було за часів, коли кам'яний вік тут хилився до занепаду.

Але́ це було́ за часі́в, коли́ кам'яни́й вік тут хили́вся до зане́паду.


— Ах! — з докором в голосі сказала пані Бонасьє.

— Ах! — з до́ко́ром в го́лосі сказа́ла па́ні Бонасьє.


— Ось і я це зрозумів і відказав, що ви страшенно шкодуватиме, як повернетесь.

— Ось і я це зрозумі́в і відказа́в, що ви страше́нно шкодува́тиме, як повернете́сь.


— Та в мене й нема такого наміру, бо цього разу я сам вас шукав.

— Та в мене́ й нема́ тако́го на́міру, бо цього́ ра́зу я сам вас шука́в.


— Перш за все уберіться в цей халат, — запропонував мушкетер своєму другові.

— Перш за все убері́ться в цей хала́т, — запропонува́в мушкете́р своє́му дру́гові.