— Кід загадково усміхнувся.

— Кід загадко́во усміхну́вся.


Він ще гли́бше пірну́в у лабіри́нт зби́того ку́пами льо́ду, шатрі́в та поко́паних ям.


— Так, так! — ствердив Б'юкенгем, з серця зціпляючи зуби.

— Так, так! — стве́рдив Б'юкенгем, з се́рця зціпля́ючи зу́би.


— А тобі що до того? — відповіла вона різко, — Їдемо, куди я хочу.

— А тобі́ що до того́? — відповіла́ вона́ рі́зко, — Ї́демо, куди́ я хо́чу.


— Так і краще.

— Так і кра́ще.


Чолові́к ни́зько вклони́вся й пішо́в.

Чолові́к ни́зько вклони́вся й пішо́в.


Вони́ мо́вчки пішли́ по́руч сте́жкою і за хви́лю потону́ли в те́мній лісові́й гуща́ві.


— Браво,— каже Сомко,— ведмідь попавсь у тексти! Що ж тепер буде?

— Бра́во,— ка́же Со́мко,— ведмі́дь попа́всь у те́ксти! Що ж тепе́р бу́де?


— Тихо мені! А то як рухнешся, то тут тобі каюк!

— Ти́хо мені́! А то як рухне́шся, то тут тобі́ каю́к!


— А, це ви! — сказав Портос.

— А, це ви! — сказа́в Портос.


— Звичайно, на тому, якого подаровано.

— Звича́йно, на то́му, яко́го подаро́вано.


— Тепер, — сказав Фелтон, — ми врятовані!

— Тепе́р, — сказа́в Фелтон, — ми врято́вані!


Я ко́ло себе́ люде́й не держу́.

Я ко́ло себе́ люде́й не держу́.


Герінгтон не зверну́в на нього нія́кої ува́ги, бо давно́ до нього звик.


Погово́римо з ним де про що з Га́дяцьких пу́нктів.


— Завжди жила тут!

— За́вжди́ жила́ тут!


— Знаєте що, зробіть ви для мене на другий понеділок п'ятдесят.

— Зна́єте що, зробі́ть ви для мене́ на дру́гий понеді́лок п'ятдеся́т.


Гляну́вши в обли́ччя Ато́сове, міле́ді зрозумі́ла, що за́раз трі́мне по́стріл.


— Інший,— каже,— панотче, тепер час, інші й звичаї.

— І́нший,— ка́же,— панотче, тепе́р час, і́нші й зви́чаї.


Три ку́лі продіря́явили серве́тку й зроби́ли з не́ї спра́вжній пра́пор.


— Де ж це ви снідатиме? — спитав хазяїн.

— Де ж це ви сні́датиме? — спита́в хазя́їн.


— Я також б'юся з ним, — промовив, наближаючись, Араміс.

— Я та́ко́ж б'ю́ся з ним, — промо́вив, наближа́ючись, Араміс.


— Ні, ваша ясновельможність, ми не всі були в гурті, і ви це зараз побачите.

— Ні, ва́ша ясновельмо́жність, ми не всі були́ в гу́рті, і ви це за́раз поба́чите.


Подивіться тільки на мої плечі!

Подиві́ться ті́льки на мої́ пле́чі!


— Де се ви, батьки, блукали, що й не обідали вкупі? — питає Іванець.

— Де се ви, батьки́, блука́ли, що й не обі́дали вку́пі? — пита́є Іване́ць.


Ще була́ молода́ і хоро́ша, ті́лько бліднолика па́ні.


— Подивитися б, що там у вас за гори!

— Подиви́тися б, що там у вас за го́ри!


Це па́стка, влашто́вана для того́, щоб ви не супере́чили, коли́ по вас приї́дуть.


— А! Так ви дозволяєте собі говорити таким тоном.

— А! Так ви дозволя́єте собі́ говори́ти таки́м то́ном.


— Кирило Тур, чи чуєш?

— Кири́ло Тур, чи чу́єш?


— Заберіть їх і повертайтеся до мене.

— Забері́ть їх і поверта́йтеся до мене́.


Лю́дська́ жадо́ба кро́ви му́сить иноді поступи́тися пе́ред жадо́бою зо́лота.


— Індійців тут, здається, чимало?

— Інді́йців тут, здає́ться, чима́ло?


Ви́ємкам уся́ка свобо́да.

Ви́ємкам уся́ка свобо́да.


— Паніматко! Учора діло пішло було на лад, да й розв'язалось із твоєї ласки.

— Паніматко! Учо́ра ді́ло пішло́ було́ на лад, да й розв'яза́лось із твоє́ї ла́ски.


— Пане Д'Артаньяне! Якої кари вимагаєте ви для цієї жінки? — спитав Атос.

— Па́не Д'Артаньяне! Яко́ї ка́ри вимага́єте ви для ціє́ї жі́нки? — спита́в Атос.


Хіба ви маєте що проти нього?

Хіба́ ви ма́єте що про́ти нього?


— В своїй опочивальні.

— В свої́й опочива́льні.


Ті́льки я пе́вний, що все бу́де до́бре.

Ті́льки я пе́вний, що все бу́де до́бре.


— Знову він! Завжди він! Це мій гемон! А другий?

— Зно́ву він! За́вжди́ він! Це мій гемон! А дру́гий?


— А наші ескадронні коні? — додав Араміс.

— А на́ші ескадро́нні ко́ні? — дода́в Араміс.


О, я нещасний, який же я нещасний?

О, я неща́сний, яки́й же я неща́сний?


І до́бре пла́тять, ще й збо́ку де́що зароби́ти мо́жна.


— Навпаки, — настоював Араміс — ваші міркування для нас дуже цінні.

— Навпаки́, — насто́ював Араміс — ва́ші міркува́ння для нас ду́же ці́нні.


— Правда? — занепокоїлась міледі.

— Пра́вда? — занепоко́їлась міле́ді.


— Ти вернешся до зрадника, що згубив Україну?

— Ти верне́шся до зра́дника, що згуби́в Украї́ну?


— Чекати, — відповів Атос.

— Чека́ти, — відпові́в Атос.


— Просимо, просимо, пане добродію! — каже Гвинтовка.

— Про́симо, про́симо, па́не добро́дію! — ка́же Гвинтовка.


— Ти! Скажи краще, що ти був за знаряддя цієї клятої жінки.

— Ти! Скажи́ кра́ще, що ти був за знаря́ддя ціє́ї кля́тої жі́нки.


— Чорт побирай, — подумав ґасконець, — звірятись на неї, мабуть, ще зарано.

— Чорт побира́й, — поду́мав ґасконець, — звіря́тись на не́ї, ма́бу́ть, ще зара́но.


— Оце щоб я був спадкоємець ворога! — обурився Атос — За кого ви мене маєте?

— Оце́ щоб я був спадкоє́мець во́рога! — обу́рився Атос — За кого ви мене́ ма́єте?


— Нумо давайте обідати, — запросив Портос, — а то все захолоне.

— Ну́мо дава́йте обі́дати, — запроси́в Портос, — а то все захоло́не.


— Як якийсь лакей або візник?

— Як яки́йсь лаке́й або́ візни́к?


За́втра нови́й рік і заразо́м сороко́ві рокови́ни мої́х уроди́н.


— І я! — приєднався Портос.

— І я! — приєдна́вся Портос.


— А я хтів вас про це спитати, чи не маєте ви про них відомостей?

— А я хтів вас про це спита́ти, чи не ма́єте ви про них ві́до́мостей?


— Аж тепер все ясно стало.

— Аж тепе́р все я́сно ста́ло.


— Немає їй захисту ні з якого боку.

— Нема́є їй за́хисту ні з яко́го бо́ку.


— Вона тричі намагалася вбити мене, і я простив її.

— Вона́ три́чі намага́лася вби́ти мене́, і я прости́в її.


— Алеж я гадала, що він твій приятель.

— Алеж я гада́ла, що він твій при́ятель.


Та ось стрива́йте.

Та ось стрива́йте.


— Хай так! — приєднався швайцарець.

— Хай так! — приєдна́вся швайца́рець.


— Він хоче говорити з дамою, що приїхала з Булоні.

— Він хо́че говори́ти з да́мою, що приї́хала з Було́ні.


Вона́ замкну́ла две́рі і попроси́ла мене́ зня́ти пальто́ і сі́сти собі́.


Увійшло́ яке́сь опу́дало.

Увійшло́ яке́сь опу́дало.


— Хто ви такий і що я вам таке? — промовив він.

— Хто ви таки́й і що я вам таке́? — промо́вив він.


Якого тобі чорта тратити літа між тим навісноголовим городовим козацтвом?

Яко́го тобі́ чо́рта тра́тити лі́та між тим навісноголовим городови́м коза́цтвом?


— Де чіпці́?


— А що таке щастя?

— А що таке́ ща́стя?


Я вже каза́в, що ко́ло Сорокової Ми́лі ко́жен цаль тре́ба було́ прото́птувати ли́жвами.


— Двадцять п'ять.

— Два́дцять п'ять.


Так, скерува́в і бу́де пе́ршим.

Так, скерува́в і бу́де пе́ршим.


— А все таки не завадить придивитися, куди і як воно впало.

— А все таки́ не зава́дить придиви́тися, куди́ і як воно́ впа́ло.


— Ой, пане, пане! Ви занапастите себе! — бідкався Плянше.

— Ой, па́не, па́не! Ви занапасти́те себе́! — бі́дкався Пля́нше.


Ну, присягні́ться ж на розп'я́тті, бі́льшого я не вимага́ю.


— Вони вмерли обоє? — спокійно спитав лорд Вінтер.

— Вони́ вме́рли обо́є? — спокі́йно спита́в лорд Вінтер.


Атос, що ба́чив усе́, вздрів легку́ у́смі́шку на губа́х ґасконця.


Аж затрясся неборак.

Аж затря́сся небора́к.


Сці́пив зу́би й ла́ден був бі́гти, щоб свої́ми рука́ми заби́ти їх.


— Ой, не має сумління Мошко, що так за тебе не дбає!

— Ой, не ма́є сумлі́ння Мо́шко́, що так за тебе́ не дба́є!


А Брюховецький тим часом бенкетовав у Ніжені.

А Брюхове́цький тим ча́сом бенкетовав у Ніжені.


Жо́дного ла́ду між козака́ми.

Жо́дного ла́ду між козака́ми.


— Так, — вела далі пані Бонасьє, — так, тут чимало зрадників.

— Так, — вела́ да́лі па́ні Бонасьє́, — так, тут чима́ло зра́дників.


— Щастя, це факт, який не потребує доказу, — мовив я, не випускаючи тебе.

— Ща́стя, це факт, яки́й не потребу́є до́казу, — мо́вив я, не випуска́ючи тебе́.


— Я спитав про вас і зараз же побрався по сходах.

— Я спита́в про вас і за́раз же побра́вся по схо́дах.


По́тім запали́в цига́рку і поча́в ліни́во, крізь запашни́й дим, сте́жити за Фредою.


Вір, лю́бий Д'Артаньяне, це вели́ке ща́стя, що ти програ́в.


Вона́ погляда́ла то на соба́ку, то на коха́нця.


— Так, — відповів Атос, — він нагадує мені один родинний коштовний самоцвіт.

— Так, — відпові́в Атос, — він нага́дує мені́ оди́н роди́нний кошто́вний самоцві́т.


— Мабуть, — каже, — що не все одно!

— Ма́бу́ть, — ка́же, — що не все одно́!


Дба́ють до́брі лю́ди за нас грі́шних, щоб ми не нудьгува́ли.


— Якщо ваша величність задоволені, то й ми теж!

— Якщо́ ва́ша вели́чність задово́лені, то й ми теж!


На ньому були́ чо́боти з остро́гами.

На ньому були́ чо́боти з остро́гами.


— Мою любов до вас.

— Мо́ю любо́в до вас.


— Ну, побачимо.

— Ну, поба́чимо.


— Ваше ім'я? — спитав офіцер, напівзатуливши плащем обличчя.

— Ва́ше ім'я́? — спита́в офіце́р, напівзатули́вши плаще́м обли́ччя.


І, взя́вши за ру́ку, вона́ посадовила її в крі́сло, що стоя́ло ко́ло лі́жка.


Дай ми Боже, що думаю!

Дай ми Бо́же, що ду́маю!


— Я звичайно вертаю в п'ятницю, а іноді буваю в місті й по два рази до тижня.

— Я звича́йно верта́ю в п'я́тницю, а і́ноді бува́ю в мі́сті й по два рази́ до ти́жня.


— Точно такий.

— То́чно таки́й.


— Так я й зробив, преподобні отці, — відповів юнак, і собі віддавши їм поклона.

— Так я й зроби́в, преподо́бні отці́, — відпові́в юна́к, і собі́ відда́вши їм поклона.


— Монсеньєр, — відповів Атос.

— Монсеньє́р, — відпові́в Атос.


Кардина́л, залишившися сам, зами́слився і подзеле́нькав утре́тє.


— Маєте рацію, — відповів Фелтон, глянувши на міледі й не зробивши крока до неї.

— Ма́єте ра́цію, — відпові́в Фелтон, гля́нувши на міле́ді й не зроби́вши кро́ка до не́ї.


Доля ж од Бога, а Богові коритися треба!

До́ля ж од Бо́га, а Бо́гові кори́тися тре́ба!


Це причи́на для ще міцні́шої симпа́тії між нами.


— Подивиться на адресу.

— Поди́виться на адре́су.


Чи довго ти чекав?

Чи до́вго ти чека́в?


— Ось, — сказав він, — діямантові навіски, по які ви приїхали.

— Ось, — сказа́в він, — діяма́нтові наві́ски, по які́ ви приї́хали.


Так до цього́ й господа́рство пристосува́в, щоб що мо́жна, таки́ пе́ред очами було́.


— Вона здатна на все.

— Вона́ зда́тна на все.


— Ти добрий козак.

— Ти до́брий коза́к.


— Добре! Хан зрозуміє!

— До́бре! Хан зрозумі́є!


— Але де? Де?

— Але́ де? Де?


— Я думаю, — сказав Атос.

— Я ду́маю, — сказа́в Атос.


Герцоґ налічи́в два по́верхи.

Герцоґ налічи́в два по́верхи.


Д'Артаньян відва́жно ввійшо́в у головні́ две́рі.


— Та се ж паволоцький Дірам!

— Та се ж паволо́цький Ді́рам!


— Ні, я не хочу звірятись ні на кого.

— Ні, я не хо́чу звіря́тись ні на кого.


— Кінчай боржій, бо вже онде погоня!

— Кінча́й боржі́й, бо вже онде пого́ня!


Міле́ді ско́чила з лі́жка.

Міле́ді ско́чила з лі́жка.


Скрізь вона́ ото́чена ворога́ми.

Скрізь вона́ ото́чена ворога́ми.


— Робите помилку, повторюю вам.

— Ро́бите по́ми́лку, повто́рюю вам.


Д'Артаньян стоя́в нерухо́мий і приму́сив супроти́вника ступи́ти крок наза́д.


Поліца́й сів по́руч.

Поліца́й сів по́руч.


— Ні до кого навідуватися! — не то жалібно, не то жартовливо скрикнув батько.

— Ні до кого наві́дуватися! — не то жа́лібно, не то жартовли́во скри́кнув ба́тько.


І з ци́ми слова́ми він поцілува́в її.

І з ци́ми слова́ми він поцілува́в її.


З вами, безсумнівно, ваші товариші, пани Портос і Араміс?

З вами, безсумні́вно, ва́ші това́риші, пани́ Портос і Араміс?


То б він мене до серденька пригорнув!

То б він мене́ до серде́нька пригорну́в!


— Треба попередити королеву.

— Тре́ба попере́дити короле́ву.


— Будьте вільні і в своїй ненависті й в своїх симпатіях.

— Бу́дьте ві́льні і в свої́й нена́висті й в свої́х симпа́тіях.


Кажіть, подобалася вам, чи ні?

Кажі́ть, подо́балася вам, чи ні?


— Поясни, яким чином? Повідай мені.

— Поясни́, яки́м чи́ном? Пові́дай мені́.


— Хоч де б ви не були, пане, поблизу чи далеко, я завжди вас кохатиму.

— Хоч де б ви не були́, па́не, поблизу́ чи дале́ко, я за́вжди́ вас коха́тиму.


— Що ви розумієте під чотирикутниками? — тривожно спитав Д'Артаньян.

— Що ви розумі́єте під чотирику́тниками? — триво́жно спита́в Д'Артаньян.


— Пст, пст, стій, не рухайся!

— Пст, пст, стій, не ру́хайся!


Атос подивився на годинника.

Атос подиви́вся на годи́нника.


З пе́ршого ж по́гляду він поба́чив, що жі́нка молода́ й вродли́ва.


Англієць подивився — йому забило дух.

Англі́єць подиви́вся — йому заби́ло дух.


— А, Киценька! — закричали вони і почали тиснутися до неї.

— А, Киценька! — закрича́ли вони́ і почали́ ти́снутися до не́ї.


— Цей перстень, напевно, навіював би мені багато сумних спогадів.

— Цей пе́рстень, напе́вно, наві́ював би мені́ бага́то сумни́х спо́гадів.


Але хто пише?

Але́ хто пи́ше?


Гада́в я, що вони́ мої́ ро́дичі.

Гада́в я, що вони́ мої́ ро́дичі.


Вона́ зна́є, що в і́ншому мі́сці спасі́ння її душі́ наража́лось би на небезпе́ку.


— Як же ти, дурнику, заробиш, не вміючи ніякого ремесла? — питала тітка.

— Як же ти, ду́рнику, заро́биш, не вмі́ючи нія́кого ремесла́? — пита́ла ті́тка.


— От уже Аллах почув мої благання й помнякшив серце Газізі.

— От уже́ Алла́х почу́в мої́ блага́ння й помнякши́в се́рце Газізі.


Ко́ні так уже́ втоми́лися, що, мо́жна було́ гада́ти, незаба́ром му́сили ста́ти зо́всім.


, що коли до двох додати один, то буде три.

, що коли́ до двох дода́ти оди́н, то бу́де три.


— То зле, коли не маєш що робити.

— То зле, коли́ не ма́єш що роби́ти.


— Рано! — мовив Араміс.

— Ра́но! — мо́вив Араміс.


— А що ж завадить цьому?

— А що ж зава́дить цьому́?


— Як друга, — зніяковівши, відповіла міледі.

— Як дру́га, — зніякові́вши, відповіла́ міле́ді.


— Нарешті, я тут.

— Наре́шті, я тут.


Хіба ж я тому винна, що інший за шість неділь упорався зо мною краще?

Хіба́ ж я тому́ ви́нна, що і́нший за шість неділь упо́рався зо мно́ю кра́ще?


— І Сомко згодивсь?

— І Сомко́ згоди́всь?


А це ж неминуче, якщо взяти на увагу їхню кількість.

А це ж немину́че, якщо́ взя́ти на ува́гу ї́хню кі́лькість.


— Пан кардинал, як я бачу, переборщив.

— Пан кардина́л, як я ба́чу, переборщи́в.


Жі́нка та ді́ти пла́кали, але́ всім зроби́лося ле́кше, бо ду́же мордува́вся.


А жиди тим часом присіли серед поляни, поки паничі не підуть.

А жиди́ тим ча́сом присі́ли се́ред поля́ни, по́ки паничі не пі́дуть.


Це ключ усіє́ї інтриґи.

Це ключ усіє́ї інтриґи.


— Пані Бонасьє! — прошептав Д'Артаньян.

— Па́ні Бонасьє! — прошепта́в Д'Артаньян.


Що ви там бачите?

Що ви там ба́чите?


— Ідіть до воріт Лювра з боку вулиці Ешель і спитайте Жермена.

— Іді́ть до ворі́т Лювра з бо́ку ву́лиці Ешель і спита́йте Жермена.


— Вип'ю я й сам.

— Ви́п'ю я й сам.


— Хоч би воно й сталося так, то не боюся.

— Хоч би воно́ й ста́лося так, то не бою́ся.


Жі́нка сиді́ла на дзи́глику пе́ред ко́минком, що вже згаса́в.


— Якось то Бог дасть, буде колись і на нашій вулиці празник.

— Я́ко́сь то Бог дасть, бу́де коли́сь і на на́шій ву́лиці пра́зник.


— Ну і що ж?

— Ну і що ж?


А що я щасливий, я бажав би, щоб і всі були щасливі.

А що я щасли́вий, я бажа́в би, щоб і всі були́ щасли́ві.


Скаже́ний був цей штурм.

Скаже́ний був цей штурм.


— Сто люїдорів.

— Сто люїдорів.


— Що там таке? — запитав Борис, приступаючи ще ближче.

— Що там таке́? — запита́в Бори́с, приступа́ючи ще бли́жче.


— Що вона пише? Прочитай її листа.

— Що вона́ пи́ше? Прочита́й її листа́.


— Мілорде! Лист з Франції!

— Мілорде! Лист з Фра́нції!


Д'Артаньян опини́вся в тако́му важко́му стано́вищі, що й не передбача́в.


Атос не мав сумніву, що то був кардинал з своєю вартою.

Атос не мав су́мніву, що то був кардина́л з своє́ю ва́ртою.


— Пху! — аж плюнув з досади запорожець.

— Пху! — аж плю́нув з доса́ди запоро́жець.


— Ну, та не потребуєте рушати, я собі сам заберу.

— Ну, та не потребу́єте руша́ти, я собі́ сам заберу́.


— Ой, бідна жінка, бідна жінка! Що вони з нею зробили?

— Ой, бі́дна жі́нка, бі́дна жі́нка! Що вони́ з не́ю зроби́ли?


Але полковники не корилися.

Але́ полко́вники не кори́лися.


— Ну, а що ж вам таке? Видно по вас, що вас щось ніби гризе.

— Ну, а що ж вам таке́? Ви́дно по вас, що вас щось ні́би гризе́.


— Де воно? — повторив Кент.

— Де воно́? — повтори́в Кент.


— Мій друг Араміс, що оце стоїть перед вами, здобув легкого вдара шпадою в руку.

— Мій друг Араміс, що оце́ стої́ть пе́ред вами, здобу́в легко́го вда́ра шпадо́ю в ру́ку.


— Знаєш, що я тобі скажу?

— Зна́єш, що я тобі́ скажу́?


У мене? Та це ж гидота!

У мене́? Та це ж гидо́та!


— Це неможливо.

— Це неможли́во.


Атос пополотнів і собі.

Атос пополотнів і собі́.


— Що ж там таке було?

— Що ж там таке́ було́?


— О, боже ж мій, боже ж мій милий, вибач цій людині, як і я їй вибачаю.

— О, бо́же ж мій, бо́же ж мій ми́лий, ви́бач цій люди́ні, як і я їй вибача́ю.


— Чи ви звіряєтеся на пана Бонасьє?

— Чи ви звіря́єтеся на па́на Бонасьє?


— О, видиш, як за ним обстає! — жартував Староміський.

— О, ви́диш, як за ним обстає́! — жартува́в Староміський.


На ра́туші вже ви́била одина́дцята годи́на.


Вони́ були́ земляки́ з Кана́ди, ро́дом — шотла́нці, ме́шканці мі́ста.


— Сидіти буду так високо, як мені подобається! — каже.

— Сиді́ти бу́ду так ви́со́ко, як мені́ подо́бається! — ка́же.


Хай хоч пе́рше руйнува́ння ста́неться не при мої́х оча́х — ду́мав він.


Вре́шті хло́пець роздя́гся.

Вре́шті хло́пець роздя́гся.


— О боже всемогутній! Ось воно йде, на нас іде.

— О бо́же всемогу́тній! Ось воно́ йде, на нас іде́.


— Атосе, ви мене страхаєте.

— Атосе, ви мене́ страха́єте.


— Ну, і що ж! — відповів Атос, — всього тільки четверо.

— Ну, і що ж! — відпові́в Атос, — всьо́го ті́льки че́тверо.


— Дорогий Д'Артаньяне, ви прийшли саме в раз.

— Дороги́й Д'Артаньяне, ви прийшли́ са́ме в раз.


— Тай на лавочці.

— Тай на ла́вочці.


— Не бійтеся, діти! — говорив він.

— Не бі́йтеся, ді́ти! — говори́в він.


— Ваша адреса в Парижі?

— Ва́ша адре́са в Пари́жі?


— А якого ж ви біса гналися за мною?

— А яко́го ж ви бі́са гна́лися за мно́ю?


Я бі́льше не коха́ю її і хо́чу ті́льки помсти́тися над не́ю за її знева́гу до мене́.


— Так чого ж, бога ради?

— Так чого́ ж, бо́га ра́ди?


А понад ті могили пливе рікою одно велике неперерване страждання.

А по́над ті моги́ли пливе́ ріко́ю одно́ вели́ке непере́рване стражда́ння.


Нака́з був ви́конаний.

Нака́з був ви́конаний.


Ме́не взяв капіта́н.

Ме́не взяв капіта́н.


— А що таке? Що це ви робитимете?

— А що таке́? Що це ви роби́тимете?


На тім усе́ й закі́нчи́лось.

На тім усе́ й закі́нчи́лось.


— І добре робите, пане.

— І до́бре ро́бите, па́не.


— Дак якого ж гаспеда ти од мене хочеш?

— Дак яко́го ж гаспеда ти од мене́ хо́чеш?


— Плянше! — сказав йому Д'Артаньян.

— Пля́нше! — сказа́в йому Д'Артаньян.


А я занадто старий горобець, щоб дав зловити себе на полову.

А я зана́дто стари́й горобе́ць, щоб дав злови́ти себе́ на поло́ву.


— Хіба готель дуже далеко?

— Хіба́ готе́ль ду́же дале́ко?


Але це не полк, а ціла армія.

Але́ це не полк, а ці́ла а́рмія.


— Гаразд, — сказав шляхтич.

— Гара́зд, — сказа́в шля́хтич.


— А ліски тобі на що?

— А ліски́ тобі́ на що?


Пі́сля мої́х неща́сних приго́д я ча́сто зомліва́ю.


— Ні, монсеньєр!

— Ні, монсеньє́р!


— Ось іди мені під три чорти!

— Ось іди́ мені́ під три чорти́!


Але це її трошки присмирить.

Але́ це її тро́шки присми́рить.


— Правда, так, дитино моя, — сказала королева, — ти маєш рацію.

— Пра́вда, так, дити́но моя́, — сказа́ла короле́ва, — ти ма́єш ра́цію.


— І це він сказав вам запросити мене туди з цими діямантами?

— І це він сказа́в вам запроси́ти мене́ туди́ з ци́ми діяма́нтами?


— Розкажу, тілько не доводь мене до гріха.

— Розкажу́, ті́лько не дово́дь мене́ до гріха́.


— Повернімось до ідеї.

— Поверні́мось до іде́ї.


Найсильні́ша пова́ба — це ра́сова, а ми ж з вами одніє́ї ра́си.


— Ні, — вагаючися, відказав Біль.

— Ні, — вага́ючися, відказа́в Біль.


— Вода холодна! — мовив він.

— Вода́ холо́дна! — мо́вив він.


— Це мені вельми неприємно, — вів далі Д'Артаньян.

— Це мені́ ве́льми неприє́мно, — вів да́лі Д'Артаньян.


Гробова́ мовча́нка панува́ла в халу́пі, як і у флі́гелі.


— Дід був твій батько, протратив маєток, а тебе мені на біду лишив.

— Дід був твій ба́тько, протра́тив має́ток, а тебе́ мені́ на біду́ лиши́в.


Він заарештува́в мене́, приві́з сюди́ й відда́в під ва́шу охоро́ну.


— Що се? — каже Шрам.

— Що се? — ка́же Шрам.


Я нудьгу́ю й для розва́ги сплела́ цього́ шнура́.


А тепер бачу, що ще більшого лишу по собі.

А тепе́р ба́чу, що ще бі́льшого лишу́ по собі́.


Я не ба́чу Атоса.

Я не ба́чу Атоса.


— Не треба, не треба, — поспішно сказав Вовкун, — я сам це зроблю.

— Не тре́ба, не тре́ба, — поспі́шно сказа́в Вовку́н, — я сам це зроблю́.


— Так, дуже весела, дуже весела! Ха, ха, ха!

— Так, ду́же весе́ла, ду́же весе́ла! Ха, ха, ха!


— От і спасибі! То лагодься в дорогу, позавтра їдемо.

— От і спаси́бі! То ла́годься в доро́гу, поза́втра ї́демо.


— От бачиш, питаєшся, а й сам знаєш, що з ним робити.

— От ба́чиш, пита́єшся, а й сам зна́єш, що з ним роби́ти.


— А якщо я виграю.

— А якщо́ я ви́граю́.


— Од кого ж цей лист?

— Од кого ж цей лист?


— Моя рука й моє серце належать вам, як і моє кохання.

— Моя́ рука́ й моє́ се́рце нале́жать вам, як і моє́ коха́ння.


, Ґустав нарешті скінчив гімназію, потративши на неї цілих чотирнадцять літ.

, Ґустав наре́шті скінчи́в гімна́зію, потра́тивши на не́ї ці́лих чотирна́дцять літ.


Ру́ки у Богуна́ розняли́ся, й Мари́на ста́ла на зе́млю.


Ой, згада́й мене́, моя́ стара́ не́не,.

Ой, згада́й мене́, моя́ стара́ не́не,.


— Про те не турбуйся, — одповідали селяни.

— Про те не турбу́йся, — одповіда́ли селя́ни.


Але бачите — ось я приїхала.

Але́ ба́чите — ось я приї́хала.


— Голови! — бурчить Іванець.

— Го́лови! — бурчи́ть Іване́ць.


— Виважити двері? — спитав кардинал, — навіщо?

— Ви́важити две́рі? — спита́в кардина́л, — наві́що?


Це спра́вило вели́ке вражі́ння на інжене́ра копа́лень.


Мошко́ ви́тріщив о́чі і ви́дивився на мене́, немо́в би мене́ впе́рше в життю́ ба́чив.


— Принаймні, він поїхав, поговоривши трішки з тою, на кого він чекав.

— Прина́ймні, він пої́хав, поговори́вши трі́шки з то́ю, на кого він чека́в.


— Ось другі п'ятьсот, — промовила міледі, взявши торбинку з золотом.

— Ось дру́гі п'ятьсо́т, — промо́вила міле́ді, взя́вши торби́нку з зо́лотом.


А я думаю, що на якийсь час треба перестати робити.

А я ду́маю, що на яки́йсь час тре́ба переста́ти роби́ти.


— А втім це єдине, що ми можемо вам сказати.

— А втім це єди́не, що ми мо́жемо вам сказа́ти.


— Так, монсеньєр! — відповів офіцер.

— Так, монсеньє́р! — відпові́в офіце́р.


Д'Артаньян і Атос відмо́вились.

Д'Артаньян і Атос відмо́вились.


То так було́.

То так було́.


Шкоду́ю, що не попере́див вас давніш.

Шкоду́ю, що не попере́див вас давніш.


— А як ми уважаємо, що то не чуже, а від них таки пограбоване.

— А як ми уважа́ємо, що то не чуже́, а від них таки́ пограбо́ване.


— А хіба у вас є гроші?

— А хіба́ у вас є гро́ші́?


— Так, ми їдемо, — сказав Араміс.

— Так, ми ї́демо, — сказа́в Араміс.


Як дивно це!

Як ди́вно це!


— Браво! — згукнув Портос.

— Бра́во! — згукну́в Портос.


Ґава слу́хав тих слів без ті́ні недовірливости.


— Я не з вами говорю, пане.

— Я не з вами говорю́, па́не.


— Ви, монсеньєр?

— Ви, монсеньє́р?


— Хто ви такий, пане, і чому завдячую я вашу люб'язність?

— Хто ви таки́й, па́не, і чому́ завдя́чую я ва́шу люб'я́зність?


— Та від кого він вам прийшовся, Атосе?

— Та від кого він вам прийшо́вся, Атосе?


За п'ять хвили́н вони́ помі́тили екіпа́ж, що спини́вся на зворо́ті.


— Да ще, слава богу, в нас руки не в кайданах! — озвалось уже двоє чи троє.

— Да ще, сла́ва бо́гу, в нас ру́ки не в кайда́нах! — озва́лось уже́ дво́є чи тро́є.


— А якже? Воно твоє? Дуванити буде що й без цієї дрібниці.

— А якже́? Воно́ твоє́? Дуванити бу́де що й без ціє́ї дрібни́ці.


Дейвід Пейн, помі́тивши по́гляд своє́ї го́сті, зле́гка усміхну́вся.


— Та вже чи сподобалася, чи ні, а треба.

— Та вже чи сподо́балася, чи ні, а тре́ба.


— Кирило! — каже Шраменко.

— Кири́ло! — ка́же Шраменко.


— Не питайте мене.

— Не пита́йте мене́.


Атос жестом наказав Грімо принести нову пляшку.

Атос же́стом наказа́в Грі́мо принести́ нову́ пля́шку.


— Говоріть, говоріть! — озвався я.

— Говорі́ть, говорі́ть! — озва́вся я.


— А з того, про що ви кажете.

— А з того́, про що ви ка́жете.


— Я не гаяла даремно часу.

— Я не га́яла даре́мно ча́су.


А не зриваю з ним, бо має гостре перо, ще готов пошкодити.

А не зрива́ю з ним, бо ма́є го́стре перо́, ще гото́в пошко́дити.


— Ну, ідете ви?

— Ну, ідете́ ви?


Що ж? Похо́димо й без чобі́т, аби́ мої́м ді́ткам було́ до́бре.


— Ні, ні, — запевняв той, — ти житимеш, чиста та нещасна жінка.

— Ні, ні, — запевня́в той, — ти жи́тимеш, чи́ста та неща́сна жі́нка.


Се я в По́льщі таке́ собі́ доско́чив.

Се я в По́льщі таке́ собі́ доско́чив.


— Маєте рацію, капітане, — відповів Д'Артаньян.

— Ма́єте ра́цію, капіта́не, — відпові́в Д'Артаньян.


— Підемо ночувати до корчми?

— Пі́демо ночува́ти до ко́рчми?


Атос стоя́в бі́ля двере́й, загорну́вшись у плащ, з капелю́хом, насу́нутим на о́чі.


— Я і дійсно чув од неї ці прізвища, — відповів крамар.

— Я і ді́йсно чув од не́ї ці прі́звища, — відпові́в кра́мар.


— Невжеж я сказала таке, що викликало у вас біль?

— Невже́ж я сказа́ла таке́, що ви́клика́ло у вас біль?


— Герцоґ Б'юкенгемський, герцоґ Б'юкенгемський! — крикнув Фелтон.

— Герцоґ Б'юкенгемський, герцоґ Б'юкенгемський! — кри́кнув Фелтон.


— Чи вірите ви в привиди? — спитав Портоса Атос.

— Чи ві́рите ви в при́види? — спита́в Портоса Атос.


— Бога ради, поясніть!

— Бо́га ра́ди, поясні́ть!


— Хіба й Базен їде з нами? — спитав Араміс.

— Хіба́ й Базен ї́де з нами? — спита́в Араміс.


Там ста́лася гане́бна, зра́дницька поді́я.


А він почервонівся весь і з подякою відсунув склянку.

А він почервоні́вся весь і з подя́кою відсу́нув скля́нку.


— Ну, то вже чи потім чи перед тим, а все таки загадка.

— Ну, то вже чи по́тім чи пе́ред тим, а все таки́ за́гадка.


— А чого ж ти водишся з запорожцями?

— А чого́ ж ти во́дишся з запоро́жцями?


— Рушаймо панським добром ділитись! Повне місто тепер панства.

— Руша́ймо па́нським добро́м діли́тись! По́вне мі́сто тепе́р па́нства.


— Мушу запевнити вас, пане, що я зовсім не питав вас.

— Му́шу запе́внити вас, па́не, що я зо́всім не пита́в вас.


Але не кваптеся, обміркуйте гарненько.

Але́ не ква́птеся, обмірку́йте гарне́нько.


— Ось так чудово, Яне! Заспокойтесь! — промовив Червоний Біль.

— Ось так чудо́во, Я́не! Заспоко́йтесь! — промо́вив Черво́ний Біль.


Мориму́ха їв з апети́том, слу́хав мої́х оповіда́нь, та сам говори́в ма́ло.


Джордж був вожде́м чількутів і ду́же хоті́в одружи́тися з не́ю.


— Та з ким же, як не з герцоґом.

— Та з ким же, як не з герцоґом.


— Непорушний, люб'язний.

— Непору́шний, люб'я́зний.


Портос був люди́на зо́всім протиле́жного ґату́нку.


— Це хоробрий юнак, — зауважив кардинал.

— Це хоро́брий юна́к, — заува́жив кардина́л.


— Що тобі? Де тебе трапило? — крикнули ми оба, кидаючися до Йоська.

— Що тобі́? Де тебе́ тра́пило? — кри́кнули ми оба́, ки́даючися до Йоська.


— Та хіба ж це можливо? У такої чарівної та ласкавої жінки, як ви?

— Та хіба́ ж це можли́во? У тако́ї чарівно́ї та ласка́вої жі́нки, як ви?


По жі́нку вже не час було́ верта́тися, — ра́зом із ко́рчмо́ю́ згорі́ла на ву́гіль.


— А то чому?

— А то чому́?


— Пане Джексоне! — звелів герцоґ.

— Па́не Дже́ксоне! — звелі́в герцоґ.


— А ваша герцоґиня все ще на водах, правда? — спитав Д'Артаньян.

— А ва́ша герцоґиня все ще на во́дах, пра́вда? — спита́в Д'Артаньян.


— Так не для баб же создав господь козака.

— Так не для баб же созда́в госпо́дь козака́.


— Гетьман, гетьман Іван Мартинович! — кричать на все горло.

— Ге́тьман, ге́тьман Іва́н Марти́нович! — крича́ть на все го́рло.


Вико́нуйте свої́ обо́в'язки на бойови́щі, а я вико́ную мої́ на і́ншому по́лі́.


— Гарні речі чую я про ваших мушкетерів!

— Га́рні ре́чі чу́ю я про ва́ших мушкете́рів!


— Попередити королеву? — промовив Атос.

— Попере́дити короле́ву? — промо́вив Атос.


— Води, води! — кричав Д'Артаньян, — води!

— Во́ди, во́ди! — крича́в Д'Артаньян, — води́!


— Бгатці! — сказав Черевань.

— Бга́тці! — сказа́в Черева́нь.


Ян зно́ву збожево́лів.

Ян зно́ву збожево́лів.


— Моя сестра в перших, — пояснив Араміс.

— Моя́ сестра́ в пе́рших, — поясни́в Араміс.


Го́лос плив, мов рі́чка, рі́вно без уто́ми, без афекта́ції.


— Не знаю, але ж в усякому разі це неможливо.

— Не зна́ю, але́ ж в уся́кому ра́зі це неможли́во.


— Усі ковбаси пообгризено.

— Усі́ ковбаси́ пообгри́зено.


— А ти упорядкуй побачення так, щоб ніхто не довідався.

— А ти упорядку́й поба́чення так, щоб ніхто́ не дові́дався.


— Ні, зараз кажи, чому твою батьківщину прозвали Каганцем?

— Ні, за́раз кажи́, чому́ твою́ ба́тьківщи́ну прозва́ли Каганце́м?


— Вона дуже горда.

— Вона́ ду́же го́рда.


— Пан кардинал! — вигукнув здивовано мушкетер.

— Пан кардина́л! — ви́гукнув здиво́вано мушкете́р.


— А що ж ваш полковий суддя робить? — спитав Гвинтовка.

— А що ж ваш полкови́й суддя́ ро́бить? — спита́в Гвинтовка.


— Я залишу вас з цим незнайомим, але скоро він вийде, я повернуся до вас.

— Я зали́шу́ вас з цим незнайо́мим, але́ ско́ро він ви́йде, я поверну́ся до вас.


Атос же на той час був в іншому місці.

Атос же на той час був в і́ншому мі́сці.


На пі́вночі лю́ди впе́внилися, що моли́тва неді́йсна, якщо́ не попрацю́єш м'я́зами.


Опинившися на ро́зі Вірме́нської, я зирну́в уго́ру на її ві́кна.


— Це не гадюка! Це невинна саламандра.

— Це не гадю́ка! Це неви́нна салама́ндра.


— Вам, Гічкок, не вдасться довести мене до такого безумства.

— Вам, Гічкок, не вда́сться довести́ мене́ до тако́го безу́мства.


— Що ж маємо робити?

— Що ж ма́ємо роби́ти?


— Ні, мені щастить, ось і все.

— Ні, мені́ щасти́ть, ось і все.


— Із якими вістьми? — питає гетьман.

— Із яки́ми вістьми? — пита́є ге́тьман.


В суво́рих ри́сах не було́ ані́ лагідности, ані́ юмора.


— Що ви бажаєте сказати цим, пане?

— Що ви бажа́єте сказа́ти цим, па́не?


Коро́ль відпові́в, що пора́диться про це ще з кардина́лом.


— Аджеж вас уб'ють.

— Аджеж вас уб'ю́ть.


А втім треба було кінчати.

А втім тре́ба було́ кінча́ти.


— Але чому ви про це питаєте?

— Але́ чому́ ви про це пита́єте?


— Нехай, нехай! — каже ще один, ідучи мимо.

— Неха́й, неха́й! — ка́же ще оди́н, ідучи́ ми́мо.


— А, бгатику мій любезний!

— А, бга́тику мій любезний!


Лорд оце́ ті́льки но розпові́в мені́ жахли́ву річ.


— Славний юнак! — прошепотів король.

— Сла́вний юна́к! — прошепоті́в коро́ль.


Д'Артаньян підві́вся, взяв капелю́ха.

Д'Артаньян підві́вся, взяв капелю́ха.


Бу́дьте, як і я, філо́софи, сіда́йте до сто́лу і ви́п'ємо.


— Такої, брате.

— Тако́ї, бра́те.


— Ось, що Яне.

— Ось, що Я́не.


— Та хіба це ви, пані? — згукнув він.

— Та хіба́ це ви, па́ні? — згукну́в він.


Тепе́р ось прави́ця заго́їлася — са́ме до́бре бу́де гати́ти їх ке́лепом.


Тете́ря не звик, щоб з ним так говори́ли.


— У твоїм ріднім, — поправив я.

— У твої́м рі́днім, — попра́вив я.


— Алеж ти, прецінь, досі живо займався такими ділами і афішувався навіть.

— Алеж ти, пре́цінь, до́сі жи́во займа́вся таки́ми діла́ми і афішува́вся на́віть.


— А як ми уважаємо, що то не чуже, а від них таки пограбоване.

— А як ми уважа́ємо, що то не чуже́, а від них таки́ пограбо́ване.


Але й тут не мав щастя.

Але́ й тут не мав ща́стя.


Д'Артаньян похита́в голово́ю.

Д'Артаньян похита́в голово́ю.


— Славлю Господа, що мій син помер, як козак, і не дався ворогам до рук!

— Сла́влю Го́спода, що мій син поме́р, як коза́к, і не да́вся ворога́м до рук!


— Ні, одступлюсь перше од душі!

— Ні, одсту́плюсь пе́рше од душі́!


— Так! Правда!

— Так! Пра́вда!


Мошко́ ма́ло не скази́вся.

Мошко́ ма́ло не скази́вся.


— Пан жартує, а ось побачите!

— Пан жарту́є, а ось поба́чите!


— Не погубимо козацької слави! Битися будемо до загину! Гетьманом Богуна!

— Не погу́бимо коза́цької сла́ви! Би́тися бу́демо до заги́ну! Ге́тьманом Богуна́!


І по всьо́му по́лю зчини́всь га́лас несказа́нний.


— Записка, що її ви знайдете в себе, усе вам розкаже.

— Запи́ска, що її ви зна́йдете в себе́, усе́ вам розка́же.


Атос дав козареві срібну монету, щоб той забирався геть.

Атос дав козаре́ві срі́бну моне́ту, щоб той забира́вся геть.


— О, Іванець — собака! — каже, знизивши голос, Гвинтовка.

— О, Іване́ць — соба́ка! — ка́же, зни́зивши го́лос, Гвинтовка.


— Араміс! Портос! — згукнув Атос і почав реготати.

— Араміс! Портос! — згукну́в Атос і поча́в регота́ти.


— Добре, з ними можна їхати майже на край світу.

— До́бре, з ними мо́жна ї́хати ма́йже на край сві́ту.


Моллі мимово́лі відступи́лась.

Моллі мимово́лі відступи́лась.


— Авжеж сподобалася.

— Авже́ж сподо́балася.


— Так, знаю.

— Так, зна́ю.


чув він у ві́дповідь.

чув він у ві́дповідь.


Д'Артаньян почервоні́в аж до білка́ оче́й.


Але він пройшов далі, ніж Атос.

Але́ він пройшо́в да́лі, ніж Атос.


Тя́жко зажури́лися Богунові това́риші, бачучи навкру́г себе́ руї́ну.


— Добре, добре.

— До́бре, до́бре.


Тоді́ Шрам сів коне́ць стола́, підпе́р рука́ми си́ву го́лову і гі́рко запла́кав.


— Що? — спитав Д'Артаньян.

— Що? — спита́в Д'Артаньян.


— Стережіться, мілорде, ви тепер у руках божих.

— Стережі́ться, мілорде, ви тепе́р у рука́х бо́жих.


— Ну, да ще поміряємось, чия візьме.

— Ну, да ще помі́ряємось, чия́ ві́зьме.


По́тім я підво́джу їх на твоє́ лице́.

По́тім я підво́джу їх на твоє́ лице́.


— Не вірю, доки ти не подаси мені якогось доказу.

— Не ві́рю, до́ки ти не подаси́ мені́ яко́гось до́казу.


— Чорт побирай! — сказав Д'Артаньян, згадавши про небогу богослова.

— Чорт побира́й! — сказа́в Д'Артаньян, згада́вши про небо́гу богосло́ва.


— Це тільки тимчасова затримка, — відмовив Араміс.

— Це ті́льки тимчасо́ва за́три́мка, — відмо́вив Араміс.


— Так хто ж вона?

— Так хто ж вона́?


— А, ви збираєтесь їхати з Парижу?

— А, ви збира́єтесь ї́хати з Пари́жу?


— А чому так, Плянше? — спитав юнак.

— А чому́ так, Пля́нше? — спита́в юна́к.


— Ой, боже мій милосердний!— каже вдихнувши Брюховецький.

— Ой, бо́же мій милосе́рдний!— ка́же вдихну́вши Брюхове́цький.


— У льосі багато пацюків.

— У льо́сі бага́то пацюкі́в.


О, я, нещасний!

О, я, неща́сний!


— Та недалеко.

— Та недале́ко.


Па́ні, — зверну́вся офіце́р до да́ми, — не турбу́йтеся.


— І не йо! Учора зазвали мене до коша, буцім і добрі.

— І не йо! Учо́ра зазва́ли мене́ до коша́, бу́цім і до́брі.


— А він таки, дійсно, розумний, — пробурмотів Атос.

— А він таки́, ді́йсно, розу́мний, — пробурмотів Атос.


— Як то? — вже з невдоволенням спитав пан Андрій.

— Як то? — вже з невдово́ленням спита́в пан Андрі́й.


І па́на А́ндрі́я обхопи́в цим ра́зом ді́йсно тяжки́й та вели́кий жаль за ба́тьком.


— Ну, — каже, — бгате, тепер розказуй, а ми слухаємо.

— Ну, — ка́же, — бгате, тепе́р розка́зуй, а ми слу́хаємо.


Ши́роко навко́ло розрі́сся пе́рві́сний ліс — о́гнище бучни́х коме́дій і німи́х траге́дій.


— Де ж той Шрам? Це хіба десята доля старого Шрама.

— Де ж той Шрам? Це хіба́ деся́та до́ля старо́го Шра́ма.


— Так, якщо вона не знатиме, що то наказ короля.

— Так, якщо́ вона́ не зна́тиме, що то нака́з короля́.


— Не рви свого серця.

— Не рви свого́ се́рця.


Лютува́в так, що ці́лий ти́ждень не прихо́див гра́ти до короля́.


— Знаєш, Мариночко, до хана приїхали гості з вашого краю, з України?

— Зна́єш, Мари́ночко, до ха́на приї́хали го́сті з ва́шого кра́ю, з Украї́ни?


— Де моє волосся? — зненацька спитала Марина.

— Де моє́ воло́сся? — знена́цька спита́ла Мари́на.


— Е, пане, — відповів Йосько, — те, що досі, то не була глупа історія.

— Е, па́не, — відпові́в Йосько, — те, що до́сі, то не була́ глу́па істо́рія.


— Ось ми й приїхали, — сказав Атос.

— Ось ми й приї́хали, — сказа́в Атос.


— Маєте рацію, — відказав Д'Артаньян.

— Ма́єте ра́цію, — відказа́в Д'Артаньян.


— Вона боялась, що її заарештують.

— Вона́ боя́лась, що її заарешту́ють.


— Зараз, — відповів Араміс.

— За́раз, — відпові́в Араміс.


— Ах! — вилетіло з уст Олі.

— Ах! — ви́летіло з уст Олі.


Стокард ти́хим го́лосом, але́ з пова́гою відмо́вився.


Вона́ не пови́нна розмовля́ти ні з ким, крім вас, якщо́ на те бу́де ва́ша ла́ска.


Хіба ми не слуги їх величностей?

Хіба́ ми не слу́ги їх величностей?


— Чорт побирай! — крикнув він Д'Артаньянові.

— Чорт побира́й! — кри́кнув він Д'Артаньянові.


— Марш з вікна! — ще голосніше крикнув шельвах.

— Марш з вікна́! — ще голосні́ше кри́кнув ше́львах.


— Ідіть собі, — відказала міледі, — я не люблю мудрувань.

— Іді́ть собі́, — відказа́ла міле́ді, — я не люблю́ мудрува́нь.


Цей чолові́к дасть остато́чні розпоря́дження, а тимча́сом ковтніть вина́ й ї́дьмо.


— А що саме?

— А що са́ме?


— А що саме треба зробити?

— А що са́ме тре́ба зроби́ти?


Ми двері вивалили, аж він, поганець, там, як той кнур у берлозі!

Ми две́рі ви́валили, аж він, пога́нець, там, як той кнур у берло́зі!


За моє́ ща́стя ти́сячі люде́й запла́тять свої́м́́́ життя́м.


Але йому не довго жити.

Але́ йому не до́вго жи́ти.


— Не їдьмо нині до театру!

— Не ї́дьмо ни́ні до теа́тру!


Але ж Епінґвел! Її останнє бажання він виконає, оскільки зможе.

Але́ ж Епінґвел! Її оста́ннє бажа́ння він ви́конає, оскі́льки змо́же.


— Бач, моє золото, які твої земляки! — каже Гвинтовка.

— Бач, моє́ зо́лото, які́ твої́ земляки́! — ка́же Гвинтовка.


— І ти оце по правді говориш?

— І ти оце́ по пра́вді гово́риш?


На ву́лиці Генеґо він поба́чив, як з ву́лиці Дофіна ви́йшли дві осо́би.


Сі́тка Ча́рлі на хвили́ну зупини́вся і поча́в зно́ву ки́дати в по́суд кусо́чки льо́ду.


, коли трохи не все панство розбіглося.

, коли́ тро́хи не все па́нство розбі́глося.


Але в них не було ні жердин, ані лижв, і вони всі пішли під лід.

Але́ в них не було́ ні жерди́н, ані́ лижв, і вони́ всі пішли́ під лід.


— Бога ради, паче добродію, поясніть, що це все позначає? — спитала вона.

— Бо́га ра́ди, па́че добро́дію, поясні́ть, що це все познача́є? — спита́ла вона́.


Вони́ зна́ли, що кардина́л пої́хав розлю́чений.


Ну, так ось я вас пора́джу.

Ну, так ось я вас пора́джу.


— Вас посилає вельможна особа, вельможна особа чекає на вас.

— Вас посила́є вельмо́жна осо́ба, вельмо́жна осо́ба чека́є на вас.


Жену́ть, щоду́ху, з рі́зних бокі́в.

Жену́ть, щоду́ху, з рі́зних бокі́в.


— Герцоґ Б'юкенгемський, герцоґ Б'юкенгемський! — крикнув Фелтон.

— Герцоґ Б'юкенгемський, герцоґ Б'юкенгемський! — кри́кнув Фелтон.


Зрозумі́єш і сам, що я не знав, що й ду́мати про це.


— А Портос і Араміс?

— А Портос і Араміс?


На цей крик на́товп вступи́в до за́лі.

На цей крик на́товп вступи́в до за́лі.


Бі́ла, Дик, на́скрізь бі́ла.

Бі́ла, Дик, на́скрізь бі́ла.


— Батьку! — каже.

— Ба́тьку! — ка́же.


— Бережіться, пані, — холоднокровно зауважив юнак, — ви розіб'єтесь.

— Бережі́ться, па́ні, — холоднокро́вно заува́жив юна́к, — ви розіб'єте́сь.


— Не вбивайсь, паніматко,— каже тоді Петро,— може, ще все гаразд буде.

— Не вбива́йсь, паніма́тко,— ка́же тоді́ Петро́,— мо́же, ще все гара́зд бу́де.


— Не завтра вранці, будь ласка, а зараз.

— Не за́втра вра́нці, будь ла́ска, а за́раз.


— Вітре! — сказав кардинал — Ви негайно поїдете до Лондону.

— Ві́тре! — сказа́в кардина́л — Ви нега́йно пої́дете до Ло́ндону.


Назза міста не може скомпрометувати, чи не так?

Назза мі́ста не мо́же скомпрометува́ти, чи не так?


Що то за естетичне, що за гарне слово! Ляпнув!

Що то за естети́чне, що за га́рне сло́во! Ля́пнув!


— Не наша сила, не наша сила! До табору! Втікаймо до табору!

— Не на́ша си́ла, не на́ша си́ла! До та́бору! Втіка́ймо до та́бору!


— Матиму за честь, пане!

— Ма́тиму за честь, па́не!


— Якщо вино ще залишилось, — загудів глузливий голос Атоса.

— Якщо́ вино́ ще зали́ши́лось, — за́гудів глузли́вий го́лос Атоса.


— Любий мій друже, не можна так, — обізвався зтиха Карковський.

— Лю́бий мій дру́же, не мо́жна так, — обізва́вся зтиха Карковський.


Але все таки помочі, особливо від наших письменників, потребую.

Але́ все таки́ по́мочі, особли́во від на́ших письме́нників, потребу́ю.


Тепер благослови нас, боже, ти, панотче, і ти, паніматко!

Тепе́р благослови́ нас, бо́же, ти, панотче, і ти, паніматко!


— Тебе обнімають і цілують за вечерею, а ти умишляєш ізраду.

— Тебе́ обніма́ють і цілу́ють за вече́рею, а ти умишля́єш ізра́ду.


— За що ти прийняла такі муки?

— За що ти прийняла́ такі́ му́ки?


— За волю! За віру! За неньку Вкраїну!

— За во́лю! За ві́ру! За не́ньку Вкраї́ну!


— Аджеж вона живе в нього!

— Аджеж вона́ живе́ в нього!


— Молю тебе, володарю! — припала до ніг мурзи Марина.

— Молю́ тебе́, воло́дарю́! — припа́ла до ніг мурзи́ Мари́на.


З льо́ху доли́нуло ї́хнє ту́жне голосі́ння.


Д'Артаньян підві́в го́лову і ра́дісно скри́кнув.


— Життя — погана гра, — повторював він завжди свою одноманітну думку.

— Життя́ — пога́на гра, — повто́рював він за́вжди́ свою́ одномані́тну ду́мку.


— Хто ж се говорить? — сказав Гвинтовка.

— Хто ж се гово́рить? — сказа́в Гвинтовка.


— Ви, здається, поранені? — спитав Плянше.

— Ви, здає́ться, пора́нені? — спита́в Пля́нше.


— Подивились би ви тоді на них, коли вони почули від мене чінукську розмову.

— Подиви́лись би ви тоді́ на них, коли́ вони́ почу́ли від мене́ чінукську розмо́ву.


З Пасу́к ми ма́ло розмовля́ли про́тягом насту́пних днів.


То́ни порива́ли її, уносили з собо́ю.

То́ни порива́ли її, уносили з собо́ю.


— Але, — вигукнув розбійник, — це тільки інший засіб вбити мене.

— Але́, — ви́гукнув розбі́йник, — це ті́льки і́нший за́сіб вби́ти мене́.


— Ні, монсеньєр.

— Ні, монсеньє́р.


— Ну, от і у мене таке ж серце.

— Ну, от і у мене́ таке́ ж се́рце.


— Гаразд! На цей раз нас перемогли.

— Гара́зд! На цей раз нас перемогли́.


— Реб Мойше, люди кажуть, що маєш якісь папери по моїм батьку.

— Реб Мойше, лю́ди ка́жуть, що ма́єш які́сь папе́ри по мої́м ба́тьку.


— Ну, й що ж? — спитав Д'Артаньян.

— Ну, й що ж? — спита́в Д'Артаньян.


— Вона померла.

— Вона́ поме́рла.


— Ні, це не ханові! Цю купу я дам тобі за те, щоб мені побачитись з Михнюківною.

— Ні, це не ха́нові! Цю ку́пу я дам тобі́ за те, щоб мені́ поба́читись з Михнюківною.


— Мене тільки це здивувало.

— Ме́не ті́льки це здивува́ло.


— Ви певні, — спитав невідомий, — що вона не знає, куди ви пішли?

— Ви пе́вні, — спита́в невідо́мий, — що вона́ не зна́є, куди́ ви пішли́?


— А чорт побирай! — бурмотів король.

— А чорт побира́й! — бурмо́тів коро́ль.


— Почекай трошки, Томмі, почекай — промовив я сам до себе.

— Почека́й тро́шки, Томмі, почека́й — промо́вив я сам до себе́.


— Так, навіть добре.

— Так, на́віть до́бре.


— Е, що, суддя добрий чоловік, — сказав Йосько.

— Е, що, суддя́ до́брий чолові́к, — сказа́в Йосько.


— До Лондону.

— До Ло́ндону.


Ну, зди́бались ми в Стри́ю на то́рзі́, познайо́милися, розбала́кались.


Чи моли́тву, чи до мене́ щось гово́рить, не мо́жу розумі́ти.


Д'Артаньян ї́хав слі́дом́ за ним се́ред га́ласу, що ду́же скида́вся на прокльо́ни.


На запита́ння свого́ дру́га він відпові́в, притакну́вши голово́ю.


— Тридцять п'ять хвилин на восьму, — сказав Атос.

— Три́дцять п'ять хвили́н на во́сьму, — сказа́в Атос.


— Я з душі люблю сього пройдисвіта,— каже гетьман Шрамові стиха.

— Я з душі́ люблю́ сього́ пройди́світа,— ка́же ге́тьман Шра́мові стиха.


Повідо́мте про ці щасли́ві нови́ни ва́шу сестру́, люб'я́зна кузино.


— Арамісе, — промовив Атос, — ви, здається, позавчора снідали в коршмі Парпайо?

— Арамісе, — промо́вив Атос, — ви, здає́ться, позавчо́ра сні́дали в ко́ршмі Парпайо?


— Щоб їх лихий злизав із їх юродством! — каже Шрам.

— Щоб їх лихи́й злиза́в із їх юродством! — ка́же Шрам.


— Він тішив себе тим, що, залишившися тут, не обрався би клопоту.

— Він ті́шив себе́ тим, що, залишившися тут, не обра́вся би кло́поту.


— Треба шукати де далі, де нас ще не знають.

— Тре́ба шука́ти де да́лі, де нас ще не зна́ють.


А клень мов скажений кидав собою посеред виру.

А клень мов скаже́ний ки́дав собо́ю посе́ре́д ви́ру.


Тоді́ він осели́вся в Ове́чому Та́борі.

Тоді́ він осели́вся в Ове́чому Та́борі.


Та вже бу́деш вік уве́сь.

Та вже бу́деш вік уве́сь.


— Гов! Чи не втекла вона? — з острахом запитав товариш.

— Гов! Чи не втекла́ вона́? — з о́страхом запита́в това́риш.


— Тривайте, треба впевнитися, що нас ніхто не слухає.

— Трива́йте, тре́ба впе́внитися, що нас ніхто́ не слу́хає.


Д'Артаньян одісла́в слугу́.

Д'Артаньян одісла́в слугу́.


Оби́дві жінки́ розлучи́лись, ласка́во пересміхнувшися.


Тепе́р ї́дьте собі́ ліво́руч.

Тепе́р ї́дьте собі́ ліво́руч.


А що не хочете ви, щоб у вас землю відібрали, це мені дивно.

А що не хо́чете ви, щоб у вас зе́млю відібра́ли, це мені́ ди́вно.


Араміс густо почервонів і скорше вирвав, ніж узяв її з рук ґасконця.

Араміс гу́сто почервоні́в і ско́рше ви́рвав, ніж узя́в її з рук ґасконця.


— Ні, з дамою був кавалер, що сидів зачинившись із нею.

— Ні, з да́мою був кавале́р, що сиді́в зачини́вшись із не́ю.


— Іще б не підтоптатись, стілько діла наробивши!

— Іще́ б не підтопта́тись, сті́лько ді́ла нароби́вши!


— І сіни, й хата перед тобою настіж.

— І сі́ни, й ха́та пе́ред тобо́ю настіж.


— А то ж як? — кажуть, стоячи козирем, мішане.

— А то ж як? — ка́жуть, стоячи́ ко́зирем, мі́шане.


— Не турбуйтеся, пане, — відказав Плянше.

— Не турбу́йтеся, па́не, — відказа́в Пля́нше.


— Скажіть мені, чи Лінчів шуд вішає людину за вбивство другої людини?

— Скажі́ть мені́, чи Лінчів шуд ві́шає люди́ну за вби́вство дру́гої люди́ни?


— Із останніх? Думаю, що ні.

— Із оста́нніх? Ду́маю, що ні.


— Ну, а про неї не питаєш?

— Ну, а про не́ї не пита́єш?


Наре́шті вона́ опам'ята́лася.

Наре́шті вона́ опам'ята́лася.


Але я їх добре знав і ганьбив далі, на чім світ стоїть.

Але́ я їх до́бре знав і ганьби́в да́лі, на чім світ стої́ть.


Две́рі були́ запе́рті, але́ вчи́теля ми заста́ли в альта́ні.


— Вони згадали про мене, бенкетуючи, як і я думав про них, коли мені було сумно.

— Вони́ згада́ли про мене́, бенкету́ючи, як і я ду́мав про них, коли́ мені́ було́ су́мно.


— І знаєте нумери?

— І зна́єте ну́мери?


А за ним низовці, охляп на міщанських конях, женуться, як шуляки.

А за ним низовці, охляп на міща́нських ко́нях, жену́ться, як шуля́ки.


— А все ж, мені здається, — відповів Д'Артаньян, — що письмо мені знайоме.

— А все ж, мені́ здає́ться, — відпові́в Д'Артаньян, — що письмо́ мені́ знайо́ме.


— Що про те питати, чого не вернеш? — каже Шрам.

— Що про те пита́ти, чого́ не ве́рнеш? — ка́же Шрам.


— Дозвольте мені, пані, висловити здивування з приводу цього, — сказала ігуменя.

— Дозво́льте мені́, па́ні, ви́словити здивува́ння з при́во́ду цього́, — сказа́ла ігу́меня.


— Я хтів побачити пана Араміса.

— Я хтів поба́чити па́на Араміса.


— Ну, що? — повторив своє питання Трацький.

— Ну, що? — повтори́в своє́ пита́ння Тра́цький.


— А от чому, — каже запорожець.

— А от чому́, — ка́же запоро́жець.


Як хо́чете, розумі́йте.

Як хо́чете, розумі́йте.


Я чека́ю всьо́го від кардина́ла.

Я чека́ю всьо́го від кардина́ла.


— Рішельє і сатана — один біс.

— Рішельє́ і сатана́ — оди́н біс.


— Я чекаю ваших наказів, — відповів Д'Артаньян, схрестивши з ним шпаду.

— Я чека́ю ва́ших нака́зів, — відпові́в Д'Артаньян, схрести́вши з ним шпа́ду.


— Що брехня? — питаю.

— Що брехня́? — пита́ю.


У них, ма́бу́ть, давно́ вже було́ з Сомко́м пола́джено.


— Я собі таки піймав із воза в таборі сало! Буде жінці та дітям до пилипівки!

— Я собі́ таки́ пійма́в із во́за в та́борі са́ло! Бу́де жі́нці та ді́тям до пили́півки!


— Знаєте, на кого я натрапила тут?

— Зна́єте, на кого я натра́пила тут?


Ще, мо́же, не зо́всім ли́хо.

Ще, мо́же, не зо́всім ли́хо.


Що то буде далі?

Що то бу́де да́лі?


Учо́ра вона́ випадко́во завіта́ла туди́, са́ме тоді́, коли́ в нього був і я.


— Мілорд — герцоґ Б'юкенгемський — півголосом сказала нані Бонасьє.

— Мілорд — герцоґ Б'юкенгемський — півго́лосом сказа́ла нані Бонасьє.


— Їх украдено! — відповів герцоґ.

— Їх укра́дено! — відпові́в герцоґ.


— Цур йому! — каже Гвинтовка.

— Цур йому! — ка́же Гвинтовка.


— Тепер умовмося про виграш.

— Тепе́р умо́вмося про ви́граш.


— Пішов на дно! Нема! Не видно! — сумно говорив Тоньо.

— Пішо́в на дно! Нема́! Не ви́дно! — су́мно говори́в Тоньо.


— Я пообрубаю тобі вуха.

— Я пообруба́ю тобі́ ву́ха.


А понижче села четвертий, найкрутіший скрут.

А пони́жче села́ четве́ртий, найкруті́ший скрут.


— Ні, приведіть мені всіх чотирьох.

— Ні, приведі́ть мені́ всіх чотирьо́х.


Їдьмо, пане, їдьмо!

Ї́дьмо, па́не, ї́дьмо!


Спо́кій і ми́лость госпо́дня хай бу́де з вами.


— Робіть з цією грамотою, що хочте.

— Робі́ть з ціє́ю гра́мотою, що хочте.


А Череванисі щось дуже сумно.

А Черевани́сі щось ду́же су́мно.


— Ну, але тебе там люди не забули.

— Ну, але́ тебе́ там лю́ди не забу́ли.


— Флойде! — промовила вона, дивлячись йому у вічі.

— Фло́йде! — промо́вила вона́, ди́влячись йому у ві́чі.


— Ви мені вибачаєте! — згукнув Д'Артаньян.

— Ви мені́ вибача́єте! — згукну́в Д'Артаньян.


— Ззаду Люксембургу.

— Зза́ду Люксембу́ргу.


— Бо її відправлено.

— Бо її відпра́влено.


— А вона від кого довідалась?

— А вона́ від кого дові́далась?


— Так і так, — каже.

— Так і так, — ка́же.


— Це питання хатнього порядку.

— Це пита́ння ха́тнього поря́дку.


— Може й так, — відповів Атос.

— Мо́же й так, — відпові́в Атос.


— Ну що ж, у кожного свій смак.

— Ну що ж, у ко́жного свій смак.


— На шаблях!

— На шабля́х!


Це на́віть нас ду́же турбу́є.

Це на́віть нас ду́же турбу́є.


Івась мабуть спить уже?

Іва́сь ма́бу́ть спить уже́?


Ви знаєте Іванця?

Ви зна́єте Іванця́?


— Я їх матиму десяток.

— Я їх ма́тиму деся́ток.


— Оберімо нового гетьмана! Обрали таки ж Джеджалія.

— Обері́мо ново́го ге́тьмана! Обра́ли таки́ ж Джеджалія.


— Та рана? Але вона майже цілком загоїлася.

— Та ра́на? Але́ вона́ ма́йже цілко́м заго́їлася.


— За декілька льє від кордону Ельзаса й Лотарингії.

— За де́кілька льє від кордо́ну Ельзаса й Лотари́нгії.


А християне нехай собі змагаються.

А христия́не неха́й собі́ змага́ються.


Швидко біжіть, а то я вас навчу, як ходити!

Шви́дко біжі́ть, а то я вас навчу́, як ходи́ти!


— О, боже, — промовила пані Бонасьє, — що це за шум?

— О, бо́же, — промо́вила па́ні Бонасьє, — що це за шум?


— Обридло мені чути від тебе, Газізю, про Україну та українців.

— Обри́дло мені́ чу́ти від тебе́, Газізю, про Украї́ну та украї́нців.


Чого́ мені́ тре́ба? Коня́ для Пля́нше, ось і все.


На ньому ля́мпа.

На ньому ля́мпа.


А хоч і врадиш, то нехутко, ще надбіжать та й однімуть дівойку.

А хоч і вра́диш, то неху́тко, ще надбіжа́ть та й одні́муть дівойку.


Чи можу я здатись на вас, як помічника?

Чи мо́жу я зда́тись на вас, як помічника́?


— Годі тобі, ми лише зганяли згагу.

— Го́ді тобі́, ми лише́ зганя́ли зга́гу.


Араміс трохи почервонів.

Араміс тро́хи почервоні́в.


— Цілком вірно, — ствердив Араміс.

— Цілко́м ві́рно, — стве́рдив Араміс.


— Як, мій брат! Так це ви?!

— Як, мій брат! Так це ви?!


Міле́ді Клерік вели́чно привіта́ла Д'Артаньяна.


Упо́равшись ко́ло запоро́жця, ки́нувсь і сюди́.


Госпо́дь покара́є вас зго́дом, а я сього́дні.


— Чи є з ним хто? — спитав начальник.

— Чи є з ним хто? — спита́в нача́льник.


Вона́ помі́тно хвилюва́лася й нетерпля́че посту́кувала своє́ю ні́жкою.


— Чи не маєте ви приятеля, у якого є годинник, що спізнюється ?

— Чи не ма́єте ви при́ятеля, у яко́го є годи́нник, що спі́знюється ?


— Кардинал? — вигукнула пані Бонасьє.

— Кардина́л? — ви́гукнула па́ні Бонасьє.


Він під'їхав до протилежних дверцят і, поштиво скинувши капелюха, сказав!

Він під'ї́хав до протиле́жних дверця́т і, пошти́во ски́нувши капелю́ха, сказа́в!


Це найкра́ще, що ви мо́жете зроби́ти.

Це найкра́ще, що ви мо́жете зроби́ти.


— Атос такий холоднокровний, такий одважний і так чудово орудує шпадою.

— Атос таки́й холоднокро́вний, таки́й одва́жний і так чудо́во ору́дує шпа́дою.


— Ніхто, опріч вас не повинен знати цієї таємниці.

— Ніхто́, опрі́ч вас не пови́нен зна́ти ціє́ї таємни́ці.


Чого ви бажаєте, капітане?

Чого́ ви бажа́єте, капіта́не?


— Завдає мені болю, та не заважає ходити.

— Завда́є мені́ бо́лю, та не заважа́є ходи́ти.


— Їх передано до суду, пане.

— Їх пере́дано до су́ду, па́не.


До кого? Ніхто́ не знав.

До кого? Ніхто́ не знав.


— Хто ви такий і що вам треба? — вигукнула вона.

— Хто ви таки́й і що вам тре́ба? — ви́гукнула вона́.


— Я повертаюсь до церкви, і не вперше вступаю до неї.

— Я поверта́юсь до це́ркви, і не впе́рше вступа́ю до не́ї.


— Це дійсно дуже потрібно для вас, Д'Артаньяне?

— Це ді́йсно ду́же потрі́бно для вас, Д'Артаньяне?


Яка́сь ди́вна ти́ша обгорну́ла всіх.

Яка́сь ди́вна ти́ша обгорну́ла всіх.


— І не ого! Ось слухай.

— І не ого́! Ось слу́хай.


— Куди мене повезуть?

— Куди́ мене́ повезу́ть?


У мене́ до́брі соба́ки.

У мене́ до́брі соба́ки.


Ко́жний ваш по́гляд, ко́жний до́тик ва́шої руки́, ко́жне ва́ше сло́во було́ обіця́нкою.


— Вовчий Зуб каже, що коли вийдете переможцем, тоді я — ваша дружина.

— Во́вчий Зуб ка́же, що коли́ ви́йдете перемо́жцем, тоді́ я — ва́ша дружи́на.


— І тепер ви до кардинальських послуг?

— І тепе́р ви до кардина́льських по́слуг?


— Ви не знаєте, що я залишив семінарію?

— Ви не зна́єте, що я зали́ши́в семіна́рію?


— Ви дуже милий та люб'язний хлопець, — сказала пані Бонасьє.

— Ви ду́же ми́лий та люб'я́зний хло́пець, — сказа́ла па́ні Бонасьє.


— Залиште нас, Патріку, — наказав Б'юкенгем.

— Зали́ште нас, Патріку, — наказа́в Б'юкенгем.


— Я не від того, щоб ухвалити цей плян, — сказав Атос.

— Я не від того́, щоб ухвали́ти цей плян, — сказа́в Атос.


А Петра везли тихою ступою, з обережністю.

А Петра́ везли́ ти́хою сту́пою, з обере́жністю.


— Ну, паніматко! — каже Кирило Тур.

— Ну, паніматко! — ка́же Кири́ло Тур.


— Ніби я не знаю тебе! За першим разом пізнав.

— Ні́би я не зна́ю тебе́! За пе́ршим ра́зом пізна́в.


— Безсумнівно, коли в мене немає напохваті шампані чи шамбертена.

— Безсумні́вно, коли́ в мене́ нема́є напо́хваті шампа́ні чи шамберте́на.


Фелтон зали́ши́вся в коридо́рі.

Фелтон зали́ши́вся в коридо́рі.


От зараз ляхи всіх вас поріжуть!

От за́раз ля́хи всіх вас порі́жуть!


Проте́, міле́ді не заспоко́їлась.

Проте́, міле́ді не заспоко́їлась.


— І я так само, — додав Верц.

— І я так са́мо, — дода́в Верц.


До схід со́нця, ма́бу́ть, не добіжи́ш.

До схід со́нця, ма́бу́ть, не добіжи́ш.


— Звідки ці гроші?

— Зві́дки ці гро́ші́?


— Се вже, бгатику, справжня загадка.

— Се вже, бга́тику, спра́вжня за́гадка.


Це зо́всім неви́нне створі́ння.

Це зо́всім неви́нне створі́ння.


— Якщо ви не скоритеся, ми примусимо вас.

— Якщо́ ви не ско́ритеся, ми приму́симо вас.


Але на цей раз справа серйозна — ви скомпрометували даму.

Але́ на цей раз спра́ва серйо́зна — ви скомпрометува́ли да́му.


Хто ваші сусіди? Та чи є вони у вас?

Хто ва́ші сусі́ди? Та чи є вони́ у вас?


Пан Андрі́й мав чотирох сині́в.

Пан Андрі́й мав чотирох сині́в.


Ба́читеся, ці́лий Львів спить, мов зарі́заний.


Цього не буде!

Цього́ не бу́де!


Ко́жен вдар вона́ супрово́дила жахли́вими прокльо́нами.


— Отже, ви чекатимете на мене?

— О́тже, ви чека́тимете на мене́?


— Батьку ти наш, Іване Мартиновичу! — озвались запорожці.

— Ба́тьку ти наш, Іва́не Марти́новичу! — озва́лись запоро́жці.


Аджеж ви ставили збрую проти коня чи ста пистолей, на вибір.

Аджеж ви ста́вили збру́ю про́ти коня́ чи ста пистолей, на ви́бір.


— Ну, що ж? Ви мене визволите, — відповів Д'Артаньян.

— Ну, що ж? Ви мене́ ви́зволите, — відпові́в Д'Артаньян.


— Так, трохи подряпав, — пояснив Д'Артаньян.

— Так, тро́хи подря́пав, — поясни́в Д'Артаньян.


— Сьогодні, пане, я відчуваю до вас тільки вдячність.

— Сього́дні, па́не, я відчува́ю до вас ті́льки вдя́чність.


— То грайте на обидві збруї.

— То гра́йте на оби́дві збру́ї.


— Та я би хотів у вас купити.

— Та я би хоті́в у вас купи́ти.


— Це вам і вашим товаришам!

— Це вам і ва́шим това́ришам!


— Віддайте мені жерця того, і вам повернуться човни.

— Відда́йте мені́ жерця́ того́, і вам поверну́ться човни́.


Д'Артаньян упа́в навко́лішки й став моли́тися.


— Як, я вже приїхав, а пан?

— Як, я вже приї́хав, а пан?


— Звідки ти це знаєш?

— Зві́дки ти це зна́єш?


Але тепер прийде дурниця.

Але́ тепе́р при́йде дурни́ця.


— Ні, мадам, присягаюся честю салдата, присягаюся вірою християнина.

— Ні, мада́м, присяга́юся че́стю салда́та, присяга́юся ві́рою христия́ни́на.


— Ти бачив свою ж?

— Ти ба́чив свою́ ж?


У Кревкері Араміс дові́в, що не мо́же ї́хати да́лі.


Що мені дасте, як знайду?

Що мені́ дасте́, як знайду́?


Всі місця́ переплу́тались, ніхто́ й не приміти́в, що Тиллі зни́кла.


— Будьте спокійні, мілорде.

— Бу́дьте спокі́йні, мілорде.


— Чи скоро ми знову побачимось?

— Чи ско́ро ми зно́ву поба́чимось?


Він ду́мав про па́ні Бонасьє й боя́вся, чи не ста́лось з не́ю яко́го ли́ха.


— Ви мене ще не знаєте.

— Ви мене́ ще не зна́єте.


— Не будьте нерозважні, кажуть євангелія та пан кардинал, — порадив Атос.

— Не бу́дьте нерозва́жні, ка́жуть єва́нгелія та пан кардина́л, — пора́див Атос.


Бідола́ха, ма́бу́ть, все програ́в.

Бідола́ха, ма́бу́ть, все програ́в.


А то думав, що вже по тобі.

А то ду́мав, що вже по тобі́.


Ско́чив до вікна́, але́ вікно́ було́ те́мне.


Бог зна́є, чи тра́питься вдру́ге так га́рно вкла́стись спа́ти.


Він впав ниць.

Він впав ниць.


— Вони в цьому пакунку, який ви розгорнете лише на тім боці Ляманша.

— Вони́ в цьо́му́ паку́нку, яки́й ви розго́рнете лише́ на тім бо́ці Ляманша.


— відказав Д'Артаньян, — а королева.

— відказа́в Д'Артаньян, — а короле́ва.


— Але ж у нас один тільки револьвер, — завважив він.

— Але́ ж у нас оди́н ті́льки револьве́р, — завва́жив він.


— І ці навіски, — додала пані Бонасьє, — треба повернути.

— І ці наві́ски, — додала́ па́ні Бонасьє, — тре́ба поверну́ти.


— Це вам, пане — вимовив Плянше, подавши записку юнакові.

— Це вам, па́не — ви́мовив Пля́нше, пода́вши запи́ску юнако́ві.


— Зле, хлопче, зробив ти, — каже.

— Зле, хло́пче, зроби́в ти, — ка́же.


— До моєї хатини, на край табора.

— До моє́ї хати́ни, на край та́бора.


— А чому, пане, таке запитання? Хіба ви маєте чекати на мене?

— А чому́, па́не, таке́ запита́ння? Хіба́ ви ма́єте чека́ти на мене́?


— Ну, та й добре ж, — сказала міледі, — виконав він свою ролю.

— Ну, та й до́бре ж, — сказа́ла міле́ді, — ви́конав він свою́ ро́лю.


— Ось ти й сам бачиш, мені конче потрібний той лист.

— Ось ти й сам ба́чиш, мені́ ко́нче потрі́бний той лист.


А коли Опанас прийшов зі школи, ми зараз до нього, як пси до діда на перелазі.

А коли́ Опана́с прийшо́в зі шко́ли, ми за́раз до нього, як пси до ді́да на перела́зі.


Це надзвича́йно здивува́ло П'є́ра.

Це надзвича́йно здивува́ло П'є́ра.


З ці́лої ку́пи ху́трів се́ред човна́ підвела́сь мі́сис Сейзер в усі́й свої́й красі́.


Не ціка́втесь мно́ю.

Не ціка́втесь мно́ю.


Арештанти, скулені і дрожачі, увійшли.

Арешта́нти, ску́лені і дрожа́чі, увійшли́.


Моримуха Опанас, тямиш?

Мориму́ха Опана́с, тя́миш?


— Ну, що ж так дивишся? Скоро тільки маєш охоту, то за пару день будеш читати.

— Ну, що ж так ди́вишся? Ско́ро ті́льки ма́єш охо́ту, то за па́ру день бу́деш чита́ти.


Що ти мені на це скажеш?

Що ти мені́ на це ска́жеш?


Між ними ше́птом ішла́ і́нша розмо́ва.

Між ними ше́птом ішла́ і́нша розмо́ва.


— Хто ж покарав її?

— Хто ж покара́в її?


— Манюсю, я підлий, я негідний! Я програв тебе в карти.

— Маню́сю, я пі́дли́й, я негі́дний! Я програ́в тебе́ в ка́рти.


— Він не схотів робити цього.

— Він не схоті́в роби́ти цього́.


Араміс рухом губ схвалив Атоса.

Араміс ру́хом губ схвали́в Ато́са.


Увійшли́ міща́не в світли́цю да й стоя́ть у поро́га.


— За що се ти нас так проклинаєш? — каже, зумившись, громада.

— За що се ти нас так проклина́єш? — ка́же, зуми́вшись, грома́да.


Нехай же не дурно буде мене за неї рубито киями!

Неха́й же не ду́рно бу́де мене́ за не́ї руби́то кия́ми!


— А тепер скажіть, хто ви такий?

— А тепе́р скажі́ть, хто ви таки́й?


— Яким правом, заважаєте ви мені вмерти? — спитала вона.

— Яки́м пра́вом, заважа́єте ви мені́ вме́рти? — спита́ла вона́.


— Ви знаєте, як я люблю вас, Д'Артаньяне, — сказав Атос, потиснувши йому руку.

— Ви зна́єте, як я люблю́ вас, Д'Артаньяне, — сказа́в Атос, поти́снувши йому ру́ку.


— Давай боротись або стрілятись на пістолях.

— Дава́й боро́тись або́ стріля́тись на пістоля́х.


Він хоті́в увійти́ туди́, як перемо́жець.


— Будьте спокійні, — пробурмотила міледі — я помщуся за вас, і жорстоко.

— Бу́дьте спокі́йні, — пробурмоти́ла міле́ді — я помщу́ся за вас, і жорсто́ко.


На ща́стя каре́та омину́ла майда́н.

На ща́стя каре́та омину́ла майда́н.


— Як! — відказав Фелтон.

— Як! — відказа́в Фелтон.


— Я тільки так сів, щоби трохи обігрітися, та й от і здрімався.

— Я ті́льки так сів, що́би тро́хи обігрі́тися, та й от і здріма́вся.


А вони вже й розпустили губи.

А вони́ вже й розпусти́ли гу́би.


Герінгтон вів пе́ред.

Герінгтон вів пе́ред.


А Черевань тілько сміється.

А Черева́нь ті́лько сміє́ться.


— Я кажу про негідника Д'Артаньяна.

— Я кажу́ про негі́дника Д'Артаньяна.


— А хтож нечесний?

— А хтож нече́сний?


— Що бачили?

— Що ба́чили?


— Куди отеє ми заїхали? Що отеє з нами буде?

— Куди́ оте́є ми заї́хали? Що оте́є з нами бу́де?


— Куди ми їдемо звідси?

— Куди́ ми ї́демо зві́дси?


— А відки ти?

— А відки ти?


А то стояла все, мов нежива, коло чорногорця, дивлячись на страшне одноборство.

А то стоя́ла все, мов нежива́, ко́ло чорного́рця, ди́влячись на страшне́ однобо́рство.


Цього́ ра́зу шля́хтич заплю́щив о́чі й знеприто́мнів.


При сві́тлі ля́мпи він поба́чив жі́нку, заку́тану в манти́льку те́много ко́льору.


— А от як,— каже сотник Юско.

— А от як,— ка́же со́тник Юско́.


В обі́ймах свої́х він стискува́в труп.

В обі́ймах свої́х він стискува́в труп.


— Мовчи, стара! Не з тобою говорять! — крикнув він з жартовливою погрозою.

— Мовчи́, стара́! Не з тобо́ю гово́рять! — кри́кнув він з жартовли́вою погро́зою.


— То, мабуть, це перебраний принц крови? — зимно сказав незнайомий.

— То, ма́бу́ть, це пере́браний принц кро́ви? — зи́мно сказа́в незнайо́мий.


Як ось чу́є й лю́дську́ мо́ву.

Як ось чу́є й лю́дську́ мо́ву.


— Як то? Не тямиш Киценьки? І не знаєш моєї історії?

— Як то? Не тя́миш Киценьки? І не зна́єш моє́ї істо́рії?


— Та що, не знати, чи дадуть нам тут що нині їсти, — питав Кеслер.

— Та що, не зна́ти, чи даду́ть нам тут що ни́ні ї́сти, — пита́в Кеслер.


Кардина́л набли́зився до короля́ й пода́в йому коро́бочок.


— А, чорт побирай! Але при чому ж тут ваша дружина, пане?

— А, чорт побира́й! Але́ при чому́ ж тут ва́ша дружи́на, па́не?


— Примара має право з'являтися тій людині, що не виконує обіцянок.

— Прима́ра ма́є пра́во з'явля́тися тій люди́ні, що не вико́нує обіця́нок.


Напередо́дні ки́нув свою́ пара́фію.

Напередо́дні ки́нув свою́ пара́фію.


— Он як! А як же вам пощастило втекти?

— Он як! А як же вам пощасти́ло втекти́?


— Дуко — почервонівши, вимовила королева, — не згадуйте мені про той вечір!

— Дуко́ — почервоні́вши, ви́мовила короле́ва, — не зга́дуйте мені́ про той ве́чір!


— Куди має втікати, коли пострілений?

— Куди́ ма́є втіка́ти, коли́ пострі́лений?


— А куди ви заподіли ваших попів? — спитав Д'Артаньян.

— А куди́ ви заподі́ли ва́ших попі́в? — спита́в Д'Артаньян.


— А за дочку мою чули?

— А за дочку́ мою́ чу́ли?


Верхіве́ць зарегота́в і свої́м́́́ смі́хом призві́в міле́ді до ро́зпачу.


По́тім зв'яза́в їх до ку́пи ма́йже під прями́м куто́м.


— Ну, і далі?

— Ну, і да́лі?


— Нехай! — вихопилося нарешті в нього.

— Неха́й! — ви́хопилося наре́шті в нього.


Чи не пра́вда ж, що, взя́вши гаманця́, ви пі́дете звідціль не ду́же незадово́лений.


— Годі лиш, батьку! — крикне Брюховецький.

— Го́ді лиш, ба́тьку! — кри́кне Брюхове́цький.


— Що? — запитав Кардеджі, ледве промовляючи.

— Що? — запита́в Кардеджі, ле́две промовля́ючи.


Гордо піднялась її губка — не добрий знак для залицяння!

Го́рдо підняла́сь її гу́бка — не до́брий знак для залиця́ння!


— Друже мій, — відказав Атос.

— Дру́же мій, — відказа́в Атос.


— Ні, я хочу, щоб ви подумали.

— Ні, я хо́чу, щоб ви поду́мали.


— Ну, що ж! Вечір настане.

— Ну, що ж! Ве́чір наста́не.


Воно́ вже ма́йже дійшло́ зеніта.

Воно́ вже ма́йже дійшло́ зеніта.


— Отож, бачите, Тревій — перебив король, — вони напались перші!

— Ото́ж, ба́чите, Тревій — переби́в коро́ль, — вони́ напа́лись пе́рші!


— Гетьмана! — крикне Сомко, що аж покривувесь галас.

— Ге́тьмана! — кри́кне Сомко́, що аж покривувесь га́лас.


— Хто ви такі?

— Хто ви такі́?


— Куди ж се їм була далека дорога? — спитав Петро.

— Куди́ ж се їм була́ дале́ка доро́га? — спита́в Петро́.


— Як часом, Гаво.

— Як ча́сом, Га́во.


Ти встає́ш і приступа́єш до мене́.

Ти встає́ш і приступа́єш до мене́.


Пе́ред сві́том присни́всь тобі́ сон, пе́ред сві́том і спра́вди́ться.


— Чого ж ти, чого, Мариночко? Чого ж ще бажати? У твоїй країні щастя й радість!

— Чого́ ж ти, чого́, Мари́ночко? Чого́ ж ще бажа́ти? У твої́й краї́ні ща́стя й ра́дість!


А признайтеся, за кого ви прийняли мене, побачивши вперше?

А призна́йтеся, за кого ви прийняли́ мене́, поба́чивши впе́рше?


— Чи маєш ти бога?

— Чи ма́єш ти бо́га?


— Ви знаєте, як гризуться собаки.

— Ви зна́єте, як гризу́ться соба́ки.


— А як приїде Д'Артаньян? Як Д'Артаньян над'їде?

— А як приї́де Д'Артаньян? Як Д'Артаньян над'ї́де?


— Пане Портосе! Я ж зовсім не розуміюся на цих справах.

— Па́не Портосе! Я ж зо́всім не розумі́юся на цих спра́вах.


— Не їздить же нам, пане брате, із тобою одним шляхом,— каже понуро Шрам.

— Не ї́здить же нам, па́не бра́те, із тобо́ю одни́м шля́хо́м́,— ка́же пону́ро Шрам.


— А я за свого Плянше, — додав Д'Артаньян.

— А я за свого́ Пля́нше, — дода́в Д'Артаньян.


— Ну, що? — спитав він, побачивши Д'Артаньяна.

— Ну, що? — спита́в він, поба́чивши Д'Артаньяна.


За буди́нком, ма́бу́ть, сте́жать шпигуни́.


Але той, з Рубцем на Щоці, не хтів віддатися смерті.

Але́ той, з Рубце́м на Щоці, не хтів відда́тися сме́рті.


Але я знаю, що ви благородні й хоробрі дворяни, і що на вас можна звіритись.

Але́ я зна́ю, що ви благоро́дні й хоро́брі дворя́ни, і що на вас мо́жна зві́ритись.


— Швидше! Швидше! Кінчи!

— Шви́дше! Шви́дше! Кінчи!


Він па́льцем вказа́в на осві́тлене вікно́.


— Як називаєшся? — питає мене шандар.

— Як назива́єшся? — пита́є мене́ шанда́р.


— Кре, кре, кре, кре, кре, кре!

— Кре, кре, кре, кре, кре, кре!


А втім, правда ваша, мені потрібна відпустка.

А втім, пра́вда ва́ша, мені́ потрі́бна відпу́стка.


— О, я певна цього.

— О, я пе́вна цього́.


— Що ж то буде за чудасія?

— Що ж то бу́де за чудасі́я?


А може вислати напротив вас фіру?

А мо́же ви́слати напро́тив вас фі́ру?


Коро́ль і собі́ пішо́в до кабіне́ту.

Коро́ль і собі́ пішо́в до кабіне́ту.


— Вийди лиш подивись, які до нас гості завітали!

— Ви́йди лиш подиви́сь, які́ до нас го́сті завіта́ли!


— Ось і наші книдлі йдуть! — сказав Владко над Кеслеровим тапчаном.

— Ось і на́ші кни́длі йдуть! — сказа́в Владко над Кеслеровим тапча́ном.


— Ну, то робіть, — відповів Гава, здвигаючи плечима.

— Ну, то робі́ть, — відпові́в Га́ва, здвига́ючи плечи́ма.


— Він думав, що то королева, — висловив гадку Д'Артаньян.

— Він ду́мав, що то короле́ва, — ви́словив га́дку Д'Артаньян.


— Не плачте, дурні! — кажуть їм запорожці.

— Не пла́чте, ду́рні! — ка́жуть їм запоро́жці.


Бідува́в Гершко кі́лька літ ду́же.

Бідува́в Гершко кі́лька літ ду́же.


— Та чому? — нерадо мовив Опанас.

— Та чому́? — нера́до мо́вив Опана́с.


— Воно, мабуть, підроблене, — відмовив Атос.

— Воно́, ма́бу́ть, підро́блене, — відмо́вив Атос.


— Нехай я буду шмат грязі, а не лицар, коли я думав, що є на світі таке диво!

— Неха́й я бу́ду шмат гря́зі, а не ли́цар, коли́ я ду́мав, що є на сві́ті таке́ ди́во!


— У чому річ? — спитав Портос.

— У чому́ річ? — спита́в Портос.


— Ляйтенант Фелтон від лорда Вінтера, — доповів Патрік.

— Ляйтена́нт Фелтон від ло́рда Вінтера, — допові́в Патрік.


— А ти певний, що за цею штукою не криється якась тенденція? — запитала я.

— А ти пе́вний, що за цею шту́кою не кри́ється яка́сь тенде́нція? — запита́ла я.


— Чарівний голос ваш зменшує жорстокість ваших слів.

— Чарівни́й го́лос ваш зме́ншує жорсто́кість ва́ших слів.


— Навчився казки хлопам оповідати, то й нам казку каже.

— Навчи́вся казки́ хло́пам оповіда́ти, то й нам ка́зку ка́же.


Він придивля́вся до Богуна́, нена́че хоті́в розпізна́ти, чи не зсу́нувся той з глу́зду.


— Хіба ж так стояла справа? — невпевнено спитав король.

— Хіба́ ж так стоя́ла спра́ва? — невпе́внено спита́в коро́ль.


— Це не Араміс! — скрикнув він.

— Це не Араміс! — скри́кнув він.


— Як же ти отмеш дівойку, не наробивши гвалту?

— Як же ти отмеш дівойку, не нароби́вши гвалту?


— Спитай її сам, звідки! Я такої пишної панни не зумію й зайняти.

— Спита́й її сам, зві́дки! Я тако́ї пи́шної па́нни не зумі́ю й зайня́ти.


— А все ж таки, — настоював Портос, я хотів би зрозуміти, в чім тут справа?

— А все ж таки́, — насто́ював Портос, я хоті́в би зрозумі́ти, в чім тут спра́ва?


Га? Що ви скажете?

Га? Що ви ска́жете?


І я вби́ла її.

І я вби́ла її.


— Що таке соціялізм, я, бігме, не знаю, те лише знаю, що це щось гідне кари.

— Що таке́ соціялізм, я, бігме, не зна́ю, те лише́ зна́ю, що це щось гі́дне ка́ри.


— Напишіть цю назву на клапті паперу, щоб я не забув.

— Напиші́ть цю на́зву на кла́пті папе́ру, щоб я не забу́в.


— Вибачте мені, пані, — сказав Д'Артаньян — ви ж розумієте, я не знав цього.

— Ви́бачте мені́, па́ні, — сказа́в Д'Артаньян — ви ж розумі́єте, я не знав цього́.


Га́ласу вже не було́, але́ й нія́кої змо́ги перегна́ти.


— Чи не мали ви відкрити її панові Бонасьє? — з гіркістю спитав Д'Артаньян.

— Чи не ма́ли ви відкри́ти її па́нові Бонасьє́? — з гіркістю спита́в Д'Артаньян.


— Щось не дуже я йму віри їхньому лицемірству, а надто цій ґасконській штуці.

— Щось не ду́же я йму ві́ри ї́хньому лицемі́рству, а на́дто цій ґаско́нській шту́ці.


— Плянше, — сказав Д'Артаньян, — подбай за слугу, а я беру на себе пана.

— Пля́нше, — сказа́в Д'Артаньян, — подба́й за слугу́, а я беру́ на себе́ па́на.


А в тім — є ще рада.

А в тім — є ще ра́да.


— Боже милий, Атосе, це ж вбивство! — вихопилося в Д'Артаньяна.

— Бо́же ми́лий, Атосе, це ж вби́вство! — ви́хопилося в Д'Артаньяна.


Але їх швидко не стало, і жертву принесено.

Але́ їх шви́дко не ста́ло, і же́ртву прине́сено.


Ми говори́ли вже, з яко́ю шви́дкістю вивча́в Д'Артаньян обли́ччя лю́дські́.


— Але в мене нема коня, — сказав Д'Артаньян.

— Але́ в мене́ нема́ коня́, — сказа́в Д'Артаньян.


— Та це Мускетон іноді ходить на полювання.

— Та це Мускетон і́ноді хо́дить на полюва́ння.


— Так, так! Тепер скажіть, де мені знайти вас, щоб дурно не бігати?

— Так, так! Тепе́р скажі́ть, де мені́ знайти́ вас, щоб ду́рно не бі́гати?


О, які гарні стремена! Гей, Базене, йди сюди, мерщій!

О, які́ га́рні стреме́на! Гей, Ба́зене, йди сюди́, мерщі́й!


— Мабуть, якийсь льокай, — пробурмотив Д'Артаньян.

— Ма́бу́ть, яки́йсь льока́й, — пробурмоти́в Д'Артаньян.


— І надто небезпечний, попереджаю вас.

— І на́дто небезпе́чний, попереджа́ю вас.


Чи не сталося тут поблизу якого небудь нещастя? Скажіть!

Чи не ста́лося тут поблизу́ яко́го небудь неща́стя? Скажі́ть!


— Що, па́не?


— Ні в якому разі.

— Ні в яко́му ра́зі.


— Нащо ж ти їм тут здався?

— На́що ж ти їм тут зда́вся?


Чудни́й цей стари́й світ, — поду́мав я.

Чудни́й цей стари́й світ, — поду́мав я.


А що ж би мені робити?

А що ж би мені́ роби́ти?


— Якщо це правда, то яких же заходів ми вживемо?

— Якщо́ це пра́вда, то яки́х же за́ходів ми вживемо́?


— Тоді будьте обережні.

— Тоді́ бу́дьте обере́жні.


Але цьому буде покладено край, Тревій, буде!

Але́ цьому́ бу́де покла́дено край, Тревій, бу́де!


— Ви не такий хоробрий, щоб могли стати мені в пригоді.

— Ви не таки́й хоро́брий, щоб могли́ ста́ти мені́ в приго́ді.


— І так, і не так, — відказав Мускетон.

— І так, і не так, — відказа́в Мускето́н.


— Ні, не спитувалась, та її справа окрема.

— Ні, не спи́тувалась, та її спра́ва окре́ма.


— Так це ми виряджаємось у похід?

— Так це ми виряджа́ємось у похі́д?


— Ну, але перечекаєш трохи, то ще й з зиском продаси.

— Ну, але́ перечека́єш тро́хи, то ще й з зи́ском продаси́.


— А іншим разом — Бернажу.

— А і́ншим ра́зом — Бернажу.


— З сьогоднішнього дня не кажіть про неможливість.

— З сього́днішнього дня не кажі́ть про неможли́вість.


— Не віддавай же за дурницю свого дорогого життя!

— Не віддава́й же за дурни́цю свого́ дорого́го життя́!


— Ми мали цю честь.

— Ми ма́ли цю честь.


Є змо́га вчини́ти до́бре й святе́ ді́ло і ра́зом із тим придба́ти бага́то грошей.


Ех, ба́бська нату́ра! А ще про́сять — зостанься з ними жи́ти.


— Так, ви казали, що вам спав на думку якийсь плян, — нагадав йому Атос.

— Так, ви каза́ли, що вам спав на ду́мку яки́йсь плян, — нагада́в йому Атос.


— Я кажу, що кохання — лотерея.

— Я кажу́, що коха́ння — лотере́я.


— Ім'я? Хіба воно у вас є?

— Ім'я́? Хіба́ воно́ у вас є?


— Ви хочете, щоб я з вашої ласки вклав свою голову в петлю?

— Ви хо́чете, щоб я з ва́шої ла́ски вклав свою́ го́лову в петлю́?


— У тому, що ви мене кохаєте.

— У то́му, що ви мене́ коха́єте.


Вони́ відбули́ до́вгу по́дорож і вмира́ли з го́лоду та зга́ги.


Своїм тілом комарів годувати?

Свої́м́́́ ті́лом комарі́в годува́ти?


То́мі зно́ву почервоні́в, як рак, але́ трима́в язи́к за зуба́ми.


— Не маєш що робити? — здивувався Фавель.

— Не ма́єш що роби́ти? — здивува́вся Фавель.


— Тут, за годину.

— Тут, за годи́ну.


Але третього дня вже стало очевидним, що весни йому не перегнати.

Але́ тре́тього дня вже ста́ло очеви́дним, що весни́ йому не перегна́ти.


За́раз же вда́рили в бараба́н, і невели́кий загі́н важки́м кро́ком ру́шив упере́д.


Цього́ ра́зу він ви́рішив розказа́ти все, що ста́лося.


Ле́ся не ви́йшла вече́ряти.

Ле́ся не ви́йшла вече́ряти.


Як ви гадаєте?

Як ви гада́єте?


— Пане! Ви ображаєте правосуддя.

— Па́не! Ви обража́єте правосу́ддя.


— Мілорде! — скрикнула королева.

— Мілорде! — скри́кнула короле́ва.


— І їв ти що вчора? — питає пан.

— І їв ти що вчо́ра? — пита́є пан.


Ви ж розумі́єте, яке́ було́ жахли́ве стано́вище.


Вони́ так са́мо сказа́ли, що же́ртви не бу́де.


— Цілий місяць полюємо на тебе, — сказав він коротко.

— Ці́лий мі́сяць полю́ємо на тебе́, — сказа́в він ко́ротко.


— Диво велике, — каже Петро Сердюк, — нічого сказати.

— Ди́во вели́ке, — ка́же Петро́ Сердю́к, — ні́чого сказа́ти.


Я силку́юся пригада́ти де́які обста́вини.


О́тжеж не що, ті́льки це мене́ до криміна́лу завело́.


Ох, ма́бу́ть, він провини́всь пе́ред товари́ством! А в них нема́ ні кри́хти жа́лості.


— Знову цей юний штукар.

— Зно́ву цей ю́ний шту́кар.


— Що ж, виробляй собі, як хочеш!

— Що ж, виробля́й собі́, як хо́чеш!


О деся́тій він підійшо́в до ворі́т Ешель.


— Польща могутня.

— По́льща могу́тня.


— А через що ти б'єшся, Атосе? — спитав Араміс.

— А че́рез що ти б'є́шся, Атосе? — спита́в Араміс.


Рі́чка мовча́ла під бі́лою ша́тою.

Рі́чка мовча́ла під бі́лою ша́тою.


Кра́ще оті́ при́нципи зали́ши́ти вдо́ма, коли́ ї́деш на Аля́ску.


— Оставили на мої руки товариша.

— Оста́вили на мої́ ру́ки това́риша.


— Тільки два, ха, ха, ха! — реготався Владко.

— Ті́льки два, ха, ха, ха! — регота́вся Владко.


Покли́кали до ка́ви.

Покли́кали до ка́ви.


— Та воно й дійсно так, монсеньєр, — відповів Атос.

— Та воно́ й ді́йсно так, монсеньє́р, — відпові́в Атос.


— Але, що там за шум?

— Але́, що там за шум?


Фелтон прийшо́в до адміралті́йства, запоро́шений і обли́тий по́том.


— А що, ліпше тобі? — питаю.

— А що, лі́пше тобі́? — пита́ю.


— Ах, ах, як славно! — аж заплескала в долоні Марина.

— Ах, ах, як сла́вно! — аж заплеска́ла в доло́ні Мари́на.


— Пані перелякалися? — запитав Борис.

— Па́ні переляка́лися? — запита́в Бори́с.


— Покинь тепер усіх Череванівен, синку! — каже понуро Шрам.

— Поки́нь тепе́р усі́х Череванівен, синку́! — ка́же пону́ро Шрам.


— Я? — запаленівшися, відказав Едмунд.

— Я? — запалені́вшися, відказа́в Едму́нд.


— Пішов на дно! Нема! Не видно! — сумно говорив Тоньо.

— Пішо́в на дно! Нема́! Не ви́дно! — су́мно говори́в Тоньо.


— Ні, я не можу повірити вам!

— Ні, я не мо́жу пові́рити вам!


— І я приїхала, Рошфоре, дуже доречі, бо знаєте, що тут діється?

— І я приї́хала, Рошфоре, ду́же доречі, бо зна́єте, що тут ді́ється?


— А, це ви! — перебив Араміс.

— А, це ви! — переби́в Араміс.


— Та от, пане ясновельможний, яке тут лихо.

— Та от, па́не ясновельмо́жний, яке́ тут ли́хо.


— Я вірю вам.

— Я ві́рю вам.


— Так, монсеньєр.

— Так, монсеньє́р.


— То ходімо ж! До села ще не близько.

— То ході́мо ж! До села́ ще не бли́зько.


О́тже, коршма́ на́ша за́вжди́ стої́ть поро́жня.


Ти рего́чешся вслід йому.

Ти рего́чешся вслід йому.


Три при́ятелі, що, турбу́ючись, чека́ли на нього, ра́дісно привіта́ли поя́ву Ато́сову.


— Хто знає? Та дарма! — сказала міледі, написавши назву на клапті паперу.

— Хто зна́є? Та дарма́! — сказа́ла міле́ді, написа́вши на́зву на кла́пті папе́ру.


— Да се ж Сомко!

— Да се ж Сомко́!


— Так, так, — перебив Фелтон, — розумію.

— Так, так, — переби́в Фелтон, — розумі́ю.


— А, то злодій, бестія, зручний! — проворкотів він собі під ніс.

— А, то зло́дій, бе́стія, зру́чний! — проворкотів він собі́ під ніс.


— Так, так! Маєте рацію — скрикнула перелякана пані Бонасьє — Тікаймо!

— Так, так! Ма́єте ра́цію — скри́кнула переля́кана па́ні Бонасьє — Тікаймо!


Се́рце йому шви́дко калата́ло.

Се́рце йому шви́дко калата́ло.


— Ну, та той, той, той сам.

— Ну, та той, той, той сам.


— Чи не час нам повертати назад? — спитав, обернувшись до Марини, євнух.

— Чи не час нам поверта́ти наза́д? — спита́в, оберну́вшись до Мари́ни, є́внух.


— То й поготів, — сказав Атос.

— То й поготі́в, — сказа́в Атос.


Вождь Джордж зно́ву показа́в на мене́, але́ з них ніхто́ й з мі́сця не ворухну́вся.


— Прощай, мій чоловіче! — промовила вона до Гічкока.

— Проща́й, мій чолові́че! — промо́вила вона́ до Гічко́ка.


— За годину.

— За годи́ну.


— От іще дивачина! Ну, але скажи, що думаєш робити тепер?

— От іще́ дивачина! Ну, але́ скажи́, що ду́маєш роби́ти тепе́р?


— Гаразд! О першій! — відказав Д'Артаньян, повертаючи за ріг вулиці.

— Гара́зд! О пе́ршій! — відказа́в Д'Артаньян, поверта́ючи за ріг ву́лиці.


— Волосся її напрочуд гарного білявого кольору.

— Воло́сся її напро́чуд га́рного біля́вого ко́льору.


— Чи не приносили до мене листа? — жваво спитав Д'Артаньян.

— Чи не прино́сили до мене́ листа́? — жва́во спита́в Д'Артаньян.


А як же ти можеш зробити, щоб хан не був мені огидливий?

А як же ти мо́жеш зроби́ти, щоб хан не був мені́ оги́дливий?


— А що ж? Ведмідь піде до своєго берлога і тенети за собою потягне.

— А що ж? Ведмі́дь пі́де до своє́го берло́га і тене́ти за собо́ю потя́гне.


— Сам бачиш, що ніхто.

— Сам ба́чиш, що ніхто́.


— Робіть те, що треба, та тільки скоріше.

— Робі́ть те, що тре́ба, та ті́льки скорі́ше.


— А ми доїдемо туди?

— А ми дої́демо туди́?


Незаба́ром две́рі відчини́лися, з'яви́лась ва́рта.


— Що? — запитав Кардеджі, ледве промовляючи.

— Що? — запита́в Кардеджі, ле́две промовля́ючи.


Фігу́ра та похожа́ла по укві́тчаній тера́сі.


— Можливо, він хотів змовитись з вашими ворогами, гуґенотами та еспанцями!

— Можли́во, він хоті́в змо́витись з ва́шими ворога́ми, гуґенотами та еспа́нцями!


— Вони мені невідомі.

— Вони́ мені́ невідо́мі.


— Рада тобі догодити, дитино моя!

— Ра́да тобі́ догоди́ти, дити́но моя́!


Ви ж зна́єте, як короле́ва лю́бить танцюва́ти.


— Досить, устав з лави та й стукає до вікна, нібито не треба.

— До́сить, уста́в з ла́ви та й сту́кає до вікна́, ні́бито не тре́ба.


Мари́ні ча́сто коло́ло у гру́дях, вона́ ка́шляла й ду́же ле́гко засту́жувалася.


Шпита́льні ке́лії тро́хи бі́льші від звича́йних арешта́нських, ко́жна з двома́ ві́кнами.


— Покличте до мене Рошфора, — сказав півголосом Рішельє.

— Покли́чте до мене́ Рошфора, — сказа́в півголосом Рішельє́.


— А так, що це моя справа.

— А так, що це моя́ спра́ва.


— А правда ж, він гарний? — спитав Д'Артаньян.

— А пра́вда ж, він га́рний? — спита́в Д'Артаньян.


— А не можна би проситися до вашого єґомостя на ніч?

— А не мо́жна би проси́тися до ва́шого єґомостя на ніч?


А ви що робитимете?

А ви що роби́тимете?


А бідолашні вернулись у хату да й заголосили, наче по мертвому.

А бідола́шні верну́лись у ха́ту да й заголоси́ли, на́че по ме́ртвому.


— Сорок штук.

— Соро́к штук.


Ба́течки! Було́ йдеш, чумаку́ючи, сте́пом.


— Що? Невже татаре?

— Що? Невже́ тата́ре?


— Кажу ж тобі, що все знаю.

— Кажу́ ж тобі́, що все зна́ю.


— Нагода трапиться, — відказав Рошфор.

— Наго́да тра́питься, — відказа́в Рошфор.


Що це таке? Телеграма?

Що це таке́? Телегра́ма?


— Оберімо нового гетьмана! Обрали таки ж Джеджалія.

— Обері́мо ново́го ге́тьмана! Обра́ли таки́ ж Джеджалія.


— Йому од людей одцуратись! — каже Василь Невольник.

— Йому од люде́й одцуратись! — ка́же Васи́ль Нево́льник.


По́тім усе́ замо́вкло, і чу́ти було́ лише́ кро́ки чолові́ка, що наближа́вся до двере́й.


— Потримай мені стремена, Базене, — сказав Араміс.

— Потри́май мені́ стреме́на, Ба́зене, — сказа́в Араміс.


— Узяти сто пістолей.

— Узя́ти сто пістолей.


— Вам добре відомо, що найнебезпечніші кулі не ті, що їх посилає ворог.

— Вам до́бре відо́мо, що найнебезпе́чніші ку́лі не ті, що їх посила́є во́рог.


Ці́лу годи́ну вона́ проле́жала, затри́муючи по́дих.


— Ну, ну, розбирайся, та лягай спати!— сказав Владко.

— Ну, ну, розбира́йся, та ляга́й спа́ти!— сказа́в Владко.


— Ха, ха, ха! — засміялася вона.

— Ха, ха, ха! — засмія́лася вона́.


— А од їх роду — не во гнів твоїй жінці — се іноді й станеться,— каже Шрам.

— А од їх ро́ду — не во гнів твої́й жі́нці — се і́ноді й ста́неться,— ка́же Шрам.


Ой пане, як же ви тепер гадаєте, що зо мною буде?

Ой па́не, як же ви тепе́р гада́єте, що зо мно́ю бу́де?


— Я — Д'Артаньян.

— Я — Д'Артаньян.


А я реготалася, реготалася як шалена.

А я регота́лася, регота́лася як шале́на.


— З великою охотою, пане.

— З вели́кою охо́тою, па́не.


— Куди ж тебе тягне серце? — спитав Петро.

— Куди́ ж тебе́ тя́гне се́рце? — спита́в Петро́.


— Але подивиться мені в очі.

— Але́ поди́виться мені́ в о́чі.


— Біленьке й м'якеньке личенько, як у дитини!

— Біле́ньке й м'яке́ньке личенько, як у дити́ни!


Госпо́дар із пля́шкою й ча́ркою попе́реду.


Як раз над голово́ю Кардеджі був заби́тий у сволок дерев'я́ний кіло́к.


— Про це не турбуйтесь.

— Про це не турбу́йтесь.


— Не зви мене, Астарочка, Газізею.

— Не зви мене́, Аста́рочка, Газізе́ю.


— Манюсю, забудь мене, підлого! — благав, ридаючи, Володя.

— Маню́сю, забу́дь мене́, пі́длого! — блага́в, рида́ючи, Воло́дя.


Д'Артаньян прису́нув свого́ стільця́ до міле́ді.


— Бенкет не розкішний, та це маловажно.

— Бенке́т не розкі́шний, та це малова́жно.


— Ми підемо і приготовимо місце, а ви прибувайте.

— Ми пі́демо і пригото́вимо мі́сце, а ви прибува́йте.


— Не знаю, бо вони додержували глибокої таємниці.

— Не зна́ю, бо вони́ доде́ржували глибо́кої таємни́ці.


— Що ж він таке?

— Що ж він таке́?


— І пироги люблю.

— І пироги́ люблю́.


— А тож — гостро глянувши на батька, відрубав Максим.

— А тож — го́стро гля́нувши на ба́тька, відруба́в Макси́м.


Не га́яв ду́рно ча́су й Портос.

Не га́яв ду́рно ча́су й Портос.


— Я відповідаю за неї.

— Я відповіда́ю за не́ї.


Вам, мабуть, завжди треба грати в якусь гру?

Вам, ма́бу́ть, за́вжди́ тре́ба гра́ти в яку́сь гру?


— Приїздіть, — промовив старець, що приніс листа.

— Приїзді́ть, — промо́вив ста́рець, що прині́с листа́.


Не при́йдеш від за́втра за ти́ждень, уже́ мене́ тут не бу́де і ніхто́ не зна́тиме, де я.


— Чорт побирай, сумна штука те, що ви кажете.

— Чорт побира́й, сумна́ шту́ка те, що ви ка́жете.


Оди́н з них ї́хав попе́реду на ві́дстані двох кі́нських ту́лубів.


— І це все, це все? — нетерпляче спитав Б'юкенгем.

— І це все, це все? — нетерпля́че спита́в Б'юкенгем.


Аж сумно йому стало.

Аж су́мно йому ста́ло.


— А що саме? — спитав король.

— А що са́ме? — спита́в коро́ль.


— А й справді так, — відповів хазяїн — Я добре пригадую.

— А й спра́вді так, — відпові́в хазя́їн — Я до́бре прига́дую.


— Погано, пане, погано, — відповів голос, в якому Д'Артаньян впізнав Плянше.

— Пога́но, па́не, пога́но, — відпові́в го́лос, в яко́му Д'Артаньян впізна́в Пля́нше.


— Без ніяких подробиць?

— Без нія́ких подро́биць?


— сказав він, зітхнувши й захищаючи свої очі від золота рукавом халату.

— сказа́в він, зітхну́вши й захища́ючи свої́ о́чі від зо́лота рукаво́м хала́ту.


— От добрі люде! — каже Кирило Тур.

— От до́брі люде́! — ка́же Кири́ло Тур.


За го́лодом ішо́в хо́лод.

За го́лодом ішо́в хо́лод.


— Браттє моє миле! — рече тоді полковник Шрам.

— Браттє моє́ ми́ле! — рече́ тоді́ полко́вник Шрам.


— Ой, пане! — відповів старий.

— Ой, па́не! — відпові́в стари́й.


— Її викрадено! — повторив комісар.

— Її ви́крадено! — повтори́в коміса́р.


— Де ж мені, панотче, дітись?— каже жінка.

— Де ж мені́, пано́тче, ді́тись?— ка́же жі́нка.


— Де в кого напевне й Бог, власне реліґія.

— Де в кого напе́вне й Бог, вла́сне реліґія.


Лю́ди, що я їх прогна́в геть, незаба́ром поверну́ться й приведу́ть підмо́гу.


І де́в'ятеро воякі́в із завзя́ттям, але́ не без ла́ду, ки́нулись оди́н на одного́.


— Чи то король умер? Чи не вбили ви кардинала? Ви на себе не схожі.

— Чи то коро́ль уме́р? Чи не вби́ли ви кардина́ла? Ви на себе́ не схо́жі.


— Я не можу гаяти часу.

— Я не мо́жу га́яти ча́су.


— От наш старий Шрам! — кричали міщане.

— От наш стари́й Шрам! — крича́ли міща́не.


— Ви у призначеній для вас кімнаті, мадам.

— Ви у призна́ченій для вас кімна́ті, мада́м.


— Ви бачили кардинала?

— Ви ба́чили кардина́ла?


— Не квапся поперед усіх! Не бери сам! — огризнувсь інший.

— Не ква́пся попере́д усі́х! Не бери́ сам! — огри́знувсь і́нший.


— Він свого теж не порушить, не турбуйтесь.

— Він свого́ теж не пору́шить, не турбу́йтесь.


— Ну, тоді ви не вийдете звідси, — загрозливо сказав він.

— Ну, тоді́ ви не ви́йдете зві́дси, — загро́зливо сказа́в він.


— І будете на балі?

— І бу́дете на ба́лі?


— Я приїхала до тебе вмирати.

— Я приї́хала до тебе́ вмира́ти.


— Ну, смерти всі ми ждемо, та й боятися її нема що, — мовив я.

— Ну, смерти всі ми ждемо́, та й боя́тися її нема́ що, — мо́вив я.


Але швидко, як цього й сподівався матрос, трагедія перейшла у фарс.

Але́ шви́дко, як цього́ й сподіва́вся матро́с, траге́дія перейшла́ у фарс.


— Ну, що там твої гори? — запитав я Опанаса.

— Ну, що там твої́ го́ри? — запита́в я Опана́са.


— Я добре знаю ваше кодло, — відповів перший.

— Я до́бре зна́ю ва́ше ко́дло, — відпові́в пе́рший.


— Та не знаю.

— Та не зна́ю.


— Як сталось, що ти втрутився в цю справу?

— Як ста́лось, що ти втру́тився в цю спра́ву?


Вда́вся тоді́ син і до ді́да Кири́ла.

Вда́вся тоді́ син і до ді́да Кири́ла.


— А якщо він не приїде? — спитав Д'Артаньян.

— А якщо́ він не приї́де? — спита́в Д'Артаньян.


— От люблю козака! — мовив запорожець.

— От люблю́ козака́! — мо́вив запоро́жець.


— Я вже націлився, — відповів Д'Артаньян.

— Я вже наці́лився, — відпові́в Д'Артаньян.


Це зре́штою і не придало́сь би ні на що.


— Що ти говориш, Марино? — пригніченим голосом спитав Богун.

— Що ти гово́риш, Мари́но? — пригні́ченим го́лосом спита́в Богу́н.


— Заспокойся, Плянше.

— Заспоко́йся, Пля́нше.


— Генрись арештований.

— Генри́сь арешто́ваний.


Все це я роби́в для бі́льшої таємничости, що́би впли́нути на ї́хні не́рви.


— Ой, боже ж мій! Що це ви коїте, пане?

— Ой, бо́же ж мій! Що це ви ко́їте, па́не?


— Дорогий Атосе! Нас оточено цілою сіткою шпигунів.

— Дороги́й Атосе! Нас ото́чено ці́лою сі́ткою шпигуні́в.


— Ідіть кожен до себе, — ще раз запропонував Атос, — і дайте мені волю.

— Іді́ть ко́жен до себе́, — ще раз запропонува́в Атос, — і да́йте мені́ во́лю.


— Прощай, брате, — каже запорожець, — та не забувай і нас на тім світі.

— Проща́й, бра́те, — ка́же запоро́жець, — та не забува́й і нас на тім сві́ті.


— Чудово! Я влаштував усе згідно з вашим бажанням, і ми будемо бачитись щодня.

— Чудо́во! Я влаштува́в усе́ згі́дно з ва́шим бажа́нням, і ми бу́демо ба́читись щодня́.


— А кайдани? — спитав Сомко.

— А кайда́ни? — спита́в Сомко.


— Нудьга у нього в очах.

— Нудьга́ у нього в оча́х.


— Візьміть, пане, — промовив кардинал.

— Візьмі́ть, па́не, — промо́вив кардина́л.


— Дуже можливо, пане, бо я ваш домовласник.

— Ду́же можли́во, па́не, бо я ваш домовла́сник.


— Так, монсеньєр, — відповів юнак.

— Так, монсеньє́р, — відпові́в юна́к.


— Е, злізьте! Буде вже з вас! — здебільшого дуже швидко спиняли вони дітей.

— Е, злі́зьте! Бу́де вже з вас! — здебі́льшого ду́же шви́дко спиня́ли вони́ діте́й.


То була́ жі́нка товста́, вродли́ва й серди́та.


— Ось той лист! — вигукнула королева переривистим, тремтячим голосом.

— Ось той лист! — ви́гукнула короле́ва перери́вистим, тремтя́чим го́лосом.


— Тільки з поетами трапляються такі речі, — серйозно мовив Атос.

— Ті́льки з пое́тами трапля́ються такі́ ре́чі, — серйо́зно мо́вив Атос.


Ви́йшов Кири́ло Тур із сиро́ї гли́бки, ски́нув із себе́ відло́гу і швиргону́в сто́рожам.


Але скоро й собак не стало, і ми почали їсти упряж, мокасини й хутра.

Але́ ско́ро й соба́к не ста́ло, і ми почали́ ї́сти упря́ж, мокаси́ни й ху́тра.


— Відповідайте, або вам доведеться дорого заплатити за ваше неслухнянство.

— Відповіда́йте, або́ вам доведе́ться до́рого заплати́ти за ва́ше неслухня́нство.


— Вірте, я щасливий бачити вас.

— Ві́рте, я щасли́вий ба́чити вас.


— Бога нема? — промовив він до нього.

— Бо́га нема́? — промо́вив він до нього.


Щось мов зда́влене зітха́ння підійма́є твої́ гру́ди.


Му́сите підня́тись до мене́.

Му́сите підня́тись до мене́.


Від щи́рого се́рця бажа́ю вам у́спіху, якщо́ це вам до вподо́би.


Він розідра́в су́кню віконте́си, зв'яза́в їй ру́ки на спи́ні й пові́сив на де́реві.


— Тихо мені! А то як рухнешся, то тут тобі каюк!

— Ти́хо мені́! А то як рухне́шся, то тут тобі́ каю́к!


— Це ж мерзенне насильство!

— Це ж мерзе́нне наси́льство!


— Так воно й повинно бути, коли людина добирається до землі.

— Так воно́ й пови́нно бу́ти, коли́ люди́на добира́ється до землі́.


Чи маєте які запитання?

Чи ма́єте які́ запита́ння?


— Гетьмануй над нами хто хоч — чи лицар, чи свинопас,— аби ми полковниковали.

— Гетьману́й над нами хто хоч — чи ли́цар, чи свинопа́с,— аби́ ми полко́вниковали.


— Правильно, — й Атос сіпнув дзвоника.

— Пра́вильно, — й Атос сіпну́в дзво́ника.


— Де сховав?

— Де схова́в?


А мене тягне до чогось вищого.

А мене́ тя́гне до чого́сь ви́щого.


Він уже́ не маха́в рука́ми.

Він уже́ не маха́в рука́ми.


— Пані, — спитав Атос, — ради бога, скажіть, чия ця порожня склянка?

— Па́ні, — спита́в Атос, — ра́ди бо́га, скажі́ть, чия́ ця поро́жня скля́нка?


— Ні, я не вагаюся.

— Ні, я не вага́юся.


Кампа́нія закі́нчи́лася щасли́во, і кардина́л набу́в собі́ сла́ви.


Вона́ не дале́ко пішла́ і не надо́вго, а то б не зали́ши́ла соба́к.


— Мабуть, тисячу пістолей.

— Ма́бу́ть, ти́сячу пістоле́й.


— Хто вона? — спитав Атос.

— Хто вона́? — спита́в Атос.


— Тому, що я придумав тут ще один ґешефт.

— Тому́, що я приду́мав тут ще оди́н ґеше́фт.


Короле́ва підбі́гла до мале́нького сто́лика, де були́ атраме́нт, перо́ та папі́р.


— Дак ти хочеш, побро, один на один битись?

— Дак ти хо́чеш, по́бро, оди́н на оди́н би́тись?


Чи нема в кого сірничків?

Чи нема́ в кого сірничкі́в?


— Ви мені заплатите за все! — розпачливо вигукнув хазяїн.

— Ви мені́ запла́тите за все! — розпа́чливо ви́гукнув хазя́їн.


— Це не відповідь, — відмовив Атос.

— Це не ві́дповідь, — відмо́вив Атос.


— Еге! — вимовив Д'Артаньян, що підслуховував не біля дверей, а коло вікон.

— Еге! — ви́мовив Д'Артаньян, що підслухо́вував не бі́ля двере́й, а ко́ло ві́кон.


— Я чув про те ще на Січі запорожській.

— Я чув про те ще на Сі́чі запоро́жській.


— Так воно й єсть.

— Так воно́ й єсть.


І ви їдете до Портсмуту?

І ви ї́дете до По́ртсмуту?


А потім — байдуже.

А по́тім — ба́йду́же.


— А може де міст?

— А мо́же де міст?


— Я пообрубаю тобі вуха.

— Я пообруба́ю тобі́ ву́ха.


Важкі́ хма́ри гаса́ли по не́бу, затьма́рюючи блиск зіро́к.


— Ну, не розумію тебе, Мундзю, — сказав він по хвилі.

— Ну, не розумі́ю тебе́, Мундзю, — сказа́в він по хви́лі.


— Отже, ви мене кохаєте! — згукнув він.

— О́тже, ви мене́ коха́єте! — згукну́в він.


А тут я оселився тимчасово.

А тут я осели́вся тимчасо́во.


— Так, мадам, — відповів офіцер.

— Так, мада́м, — відпові́в офіце́р.


В п'я́нім ста́ні він роби́вся зре́штою ду́же ми́лий.


— Я один із кращих?

— Я оди́н із кра́щих?


— А чи багато ще залишилося від тіни до риси?

— А чи бага́то ще зали́ши́лося від тіни́ до ри́си?


— Саламандра? — скрикнула з комічним острахом панночка.

— Салама́ндра? — скри́кнула з комі́чним о́страхом па́нночка.


Кро́ки в сальоні.

Кро́ки в сальоні.


— Але, ви кажете, вона англійка?

— Але́, ви ка́жете, вона́ англі́йка?


Але Д'Артаньян не виклав ще нам свого пляну.

Але́ Д'Артаньян не ви́клав ще нам свого́ пля́ну.


— Добре стоїш? — запитав я товариша.

— До́бре стої́ш? — запита́в я това́риша.


— Постукати у двері.

— Посту́кати у две́рі.


У похо́дах та у бойовищах мину́ло три ти́жні.


У Борзні́ заї́хав Шрам одпочи́ти до со́тника Білозе́рця.


— Годі бо вам! Ви казатимете ще, що не знаєте Араміса?

— Го́ді бо вам! Ви каза́тимете ще, що не зна́єте Араміса?


— На наступний понеділок! Ще п'ять днів.

— На насту́пний понеді́лок! Ще п'ять днів.


— Так, розумію.

— Так, розумі́ю.


Фортюнові, на зга́дку про ка́рти аж кров загра́ла, і він ви́тяг коло́ду з кише́ні.


Хіба ти не бачиш, що мені неможна гаяти часу?

Хіба́ ти не ба́чиш, що мені́ немо́жна га́яти ча́су?


— Визувайся, злодію!

— Ви́зувайся, зло́дію!


— Нехай собі наближається, — відказав Атос.

— Неха́й собі́ наближа́ється, — відказа́в Атос.


Три по́статі ритмі́чно підійма́ли і спуска́ли ве́сла.


— Та він чекає, щоб королева подарувала наслідника короні Франції.

— Та він чека́є, щоб короле́ва подарува́ла наслі́дника коро́ні Фра́нції.


— Так ви отеє в Гвинтовки гостюватимете?

— Так ви оте́є в Гвинтовки гостюва́тимете?


— З блакитними очима, з дивним блиском і з чорними бровами й віями?

— З блаки́тними очи́ма, з ди́вним бли́ском і з чо́рними брова́ми й ві́ями?


Але колись він був ткачем, і тому швидко сплутав матросові руки й ноги.

Але́ коли́сь він був ткаче́м, і тому́ шви́дко сплу́тав матро́сові ру́ки й но́ги.


— На щастя, позавтра ми виступаємо з Парижу.

— На ща́стя, поза́втра ми виступа́ємо з Пари́жу.


— Вбити чи звеліти вбити Б'юкенгема.

— Вби́ти чи звелі́ти вби́ти Б'юкенгема.


— Вішай, вішай, проклятий, старий шинкарю!

— Ві́шай, ві́шай, про́кля́тий, стари́й шинкарю́!


Гей, Любене, мої пістолети!

Гей, Любене, мої́ пістоле́ти!


— Добре, монсеньєр.

— До́бре, монсеньє́р.


— Ну, і що ж?

— Ну, і що ж?


— Та воно так.

— Та воно́ так.


Ти думаєш, він впізнав тебе, Кеті?

Ти ду́маєш, він впізна́в тебе́, Ке́ті́?


— Подивились би ви тоді на них, коли вони почули від мене чінукську розмову.

— Подиви́лись би ви тоді́ на них, коли́ вони́ почу́ли від мене́ чінукську розмо́ву.


— Ну так що ж? Нехай собі лають, — каже Гвинтовка.

— Ну так що ж? Неха́й собі́ ла́ють, — ка́же Гвинтовка.


— Сміливого ворога хан поважає.

— Сміли́вого во́рога хан поважа́є.


Так мина́ла щодня́ до́бра годи́на й аж тоді́ йшов пан Андрі́й сні́дати.


— Ні, — каже Шрам, — Барабанив тепер повна Україна.

— Ні, — ка́же Шрам, — Барабанив тепе́р по́вна Украї́на.


Дух мій не терпить сього!

Дух мій не те́рпить сього́!


— Овва, — відповів Д'Артаньян, — це тому, що я найбезталанніший з усіх вас.

— Овва́, — відпові́в Д'Артаньян, — це тому́, що я найбезтала́нніший з усі́х вас.


— Це вже мій секрет.

— Це вже мій секре́т.


— Аже ж сьому правда, що Васюта подав у Москву лист против твого гетьманства?

— А́же ж сьо́му пра́вда, що Васю́та пода́в у Москву́ лист про́тив твого́ гетьма́нства?


— Ви дуже поблажливий чоловік, мій люб'язний пане Бонасьє.

— Ви ду́же побла́жливий чолові́к, мій люб'я́зний па́не Бонасьє.


— А як же звуть цього пана? — спитав комісар.

— А як же звуть цього́ па́на? — спита́в коміса́р.


— Ось вона, дивіться.

— Ось вона́, диві́ться.


Кардина́л подзеле́нькав удру́ге.

Кардина́л подзеле́нькав удру́ге.


— А ти справді пойняв мені віри? — каже Кирило Тур.

— А ти спра́вді пойня́в мені́ ві́ри? — ка́же Кири́ло Тур.


Так от я заду́мав видава́ти мі́сячник літерату́рний.


Але один проти всіх, з проштрикнутим стегном, Бікара все ж не піддавався.

Але́ оди́н про́ти всіх, з проштри́кнутим стегно́м, Бікара все ж не піддава́вся.


— Чарівний голос ваш зменшує жорстокість ваших слів.

— Чарівни́й го́лос ваш зме́ншує жорсто́кість ва́ших слів.


— Сьогодні ввечорі.

— Сього́дні ввечорі.


— Напевно у вас є якісь дрібниці, що їх ви хотіли б узяти з собою.

— Напе́вно у вас є які́сь дрібни́ці, що їх ви хоті́ли б узя́ти з собо́ю.


— Я до ваших послуг, — заявив сержант.

— Я до ва́ших по́слуг, — заяви́в сержа́нт.


Ї́дьте слі́дом́ зо мно́ю.

Ї́дьте слі́дом́ зо мно́ю.


А як на твою думку, впізнав він тебе?

А як на твою́ ду́мку, впізна́в він тебе́?


Обли́ччя їх були́ смутні́ й похму́рі, на́віть Арамісове.


— Майже ніколи.

— Ма́йже ні́коли.


І вони́ обняли́ся, на цей раз од щи́рого се́рця й без за́дньої ду́мки.


Таки́й вже мені́ ви́йнявся жеребо́к неща́сний.


Да й огля́нулись на чуба́того запоро́жця.


— Гаразд, пане! — сказав Плянше.

— Гара́зд, па́не! — сказа́в Пля́нше.


— Але чому ж божевільний, коли він її кохав? — здивувався Д'Артаньян.

— Але́ чому́ ж божеві́льний, коли́ він її коха́в? — здивува́вся Д'Артаньян.


— Знов когось сюди ведуть! — з переляком мовив дід, надслухуючи.

— Знов когось сюди́ веду́ть! — з переля́ком мо́вив дід, надслу́хуючи.


— Ну, і тому правда, що Іванця в Січі огласили гетьманом?

— Ну, і тому́ пра́вда, що Іванця́ в Сі́чі огласили ге́тьманом?


— Щось мої предки дуже чесні були! — завважав пав Іван, згадуючи свій рід.

— Щось мої́ пре́дки ду́же че́сні були́! — завважа́в пав Іва́н, зга́дуючи свій рід.


Але Д'Артаньян не прийшов.

Але́ Д'Артаньян не прийшо́в.


Ви, Атосе, каза́ли, що ру́шить полк.

Ви, Атосе, каза́ли, що ру́шить полк.


— Іще не одгадав! — каже Черевань.

— Іще́ не одгадав! — ка́же Черева́нь.


— Хай ваші шамани пророблять таке чудо, яке я вам показав сьогодні, — сказав я.

— Хай ва́ші шамани́ проро́блять таке́ чу́до, яке́ я вам показа́в сього́дні, — сказа́в я.


О, да й провчу ж я своїх зрадників!

О, да й провчу́ ж я свої́х зра́дників!


А Джо Ледью.

А Джо Ледью.


Нати́сніть же й ви зве́рху, як ті́льки я гукну́.


— Де тобі тихо, пане полковнику чи панотче?

— Де тобі́ ти́хо, па́не полко́внику чи панотче?


— Це дійсно так, — сказав Д'Артаньян.

— Це ді́йсно так, — сказа́в Д'Артаньян.


Ма́ти роздала́ їм обо́м по їх звича́йній по́рції, а свою́ по́рцію понесла́ до ку́хні.


— До Лондону! — згукнув Портос.

— До Ло́ндону! — згукну́в Портос.


— Ні, ні, — промовив Кент, сідаючи на стілечко.

— Ні, ні, — промо́вив Кент, сіда́ючи на стілечко.


— Я і без того зароблю собі на хліб! — гордо запевнював він.

— Я і без того́ зароблю́ собі́ на хліб! — го́рдо запе́внював він.


Могло́ ста́тися, що він зайшо́в у яки́йсь буди́нок.


А ви, Зигмунде, відділіть четверту частину харчів та відкладіть на бік.

А ви, Зигмунде, відділі́ть четве́рту части́ну харчі́в та відкладі́ть на бік.


— Та трупи ж їм не відповідатитуть!

— Та тру́пи ж їм не відповідатитуть!


— Чи не король зробив вам такий подарунок?

— Чи не коро́ль зроби́в вам таки́й подару́нок?


— Мабуть куля не досягає! — скавав Джеджалій незадоволено.

— Ма́бу́ть ку́ля не досяга́є! — скава́в Джеджалій незадово́лено.


Бі́ля двере́й коршми́ він поба́чив двох люде́й з коне́м.


Атос не тямився з гніву.

Атос не тя́мився з гні́ву.


— Вибачте, мілорде, я говорю, ще стримуючи себе.

— Ви́бачте, мілорде, я говорю́, ще стри́муючи себе́.


— Де він має пройти?

— Де він ма́є пройти́?


— А ви, видно, не голодуєте тут?

— А ви, ви́дно, не голоду́єте тут?


— Ну, що ж! Потішмось! — сказав Араміс, з кротким і байдужим видом.

— Ну, що ж! Поті́шмось! — сказа́в Араміс, з кро́тким і байду́жим ви́дом.


— Вип'єм же ще по кубку!

— Ви́п'єм же ще по ку́бку!


Ле́ся поблагослови́лась і піднесла́.

Ле́ся поблагослови́лась і піднесла́.


Як бачиш, і того загробного батькового підозріння не ощадила мені доля!

Як ба́чиш, і того́ загро́бного ба́тькового підозрі́ння не ощади́ла мені́ до́ля!


— Хто це з вас одружується?

— Хто це з вас одру́жується?


І весь же той гарми́дер чини́всь че́рез стіну́ од Ле́сі.


— Боже Милосердний! — скрикнула Марина з жахом.

— Бо́же Милосе́рдний! — скри́кнула Мари́на з жа́хом.


Я тут ма́йже, як полоня́нка.

Я тут ма́йже, як полоня́нка.


— Я їх не знайшов, — вони не приходили.

— Я їх не знайшо́в, — вони́ не прихо́дили.


— Беріть мою руку, — перебив чужоземець, — і ходім.

— Бері́ть мою́ ру́ку, — переби́в чужозе́мець, — і ході́м.