Гей Стокард, стиха порозмовля́вши з жі́нкою, оберну́вся до місіоне́ра.


— Побійся бога.

— Побі́йся бо́га.


Атос наблизився до міледі.

Атос набли́зився до міле́ді.


— Нарешті! — згукнув Д'Артаньян.

— Наре́шті! — згукну́в Д'Артаньян.


— А до неї пишеш?

— А до не́ї пи́шеш?


— Пропав чоловік, пустився берега, — думає пан Андрій.

— Пропа́в чолові́к, пусти́вся бе́рега, — ду́має пан Андрі́й.


До́брих ко́ней заві́в, до́брого й во́за.


Але Богун був не з тих людей, що спиняються перед перепонами.

Але́ Богу́н був не з тих люде́й, що спиня́ються пе́ред перепо́нами.


Я сиді́ла в їда́льні і сні́дала.

Я сиді́ла в їда́льні і сні́дала.


Тінь доторкну́лася ри́ски.

Тінь доторкну́лася ри́ски.


— Згодивсь поневолі.

— Згоди́всь понево́лі.


— А вже ж привезе.

— А вже ж привезе́.


Грі́мо простя́г ру́ку в на́прямі до рі́чки Ліс.


Простува́ли до Соло́ної Води́.

Простува́ли до Соло́ної Води́.


Він не момента́льний, не ви́слід шале́ної боротьби́ і зуси́лля.


— А чоловік цього жахливого створіння ще живий? — зацікавився Араміс.

— А чолові́к цього́ жахли́вого створі́ння ще живи́й? — заціка́вився Араміс.


— Так ви отеє в Гвинтовки гостюватимете?

— Так ви оте́є в Гвинтовки гостюва́тимете?


Тоді́ йому спа́ли на ду́мку салда́ти та вчора́шні вби́вці.


— Безперечно, щоб вчинити насильство.

— Безпере́чно, щоб вчини́ти наси́льство.


А ну, ще як інакше!

А ну, ще як іна́кше!


А потім знов до землі.

А по́тім знов до землі́.


— Боже мій! Чи не довідався він?

— Бо́же мій! Чи не дові́дався він?


— Але, яким чином, боже мій милий?

— Але́, яки́м чи́ном, бо́же мій ми́лий?


А потім, подумавши хвилину, він додав.

А по́тім, поду́мавши хвили́ну, він дода́в.


— Що, ніяково?

— Що, ні́я́ково?


— Бережіться! — попередив Лавсон.

— Бережі́ться! — попере́див Лавсон.


От і дава́й уже́ хоть ко́ло сього́ лести́тись.


За це не турбу́йся.

За це не турбу́йся.


Але сидячи за столом, при пиві, знов почув якесь невдоволення.

Але́ сидячи́ за столо́м, при пи́ві, знов почу́в яке́сь невдово́лення.


— У мене серце мушкетера.

— У мене́ се́рце мушкете́ра.


— Ура! Чарівна дамо! — згукнув капітан.

— Ура́! Чарівна́ дамо́! — згукну́в капіта́н.


Ті́льки Атос од ча́су до ча́су підво́див го́лову.


— Ай! — почувся новий крик із зеленої гущавини на пні.

— Ай! — почу́вся нови́й крик із зеле́ної гуща́вини на пні.


Мі́стер Те́йлор намага́вся схопи́ти рука́ми Я́нові но́ги, що ними той відбива́вся.


Як бачиш, і того загробного батькового підозріння не ощадила мені доля!

Як ба́чиш, і того́ загро́бного ба́тькового підозрі́ння не ощади́ла мені́ до́ля!


— Тепер я розумію! — із захопленням вигукнув Портос.

— Тепе́р я розумі́ю! — із захо́пленням ви́гукнув Портос.


— Я тут виховувалася.

— Я тут вихо́вувалася.


— Це Грімо запізно подав нам звістку.

— Це Грі́мо запі́зно пода́в нам зві́стку.


— Чекаю ваших наказів.

— Чека́ю ва́ших нака́зів.


— Я не твій дурень, що би ти собі з мене кпи робив!

— Я не твій ду́рень, що би ти собі́ з мене́ кпи роби́в!


Розбишаки ті́лько згля́нулись да всміхну́лись між собо́ю.


— Ох, на радах, на радах! — мимрить Брюховецький.

— Ох, на ра́дах, на ра́дах! — ми́мрить Брюхове́цький.


Англійці вклонилися й пішли.

Англі́йці вклони́лися й пішли́.


— Ідіть до своєї кімнати, — сказала вона пані Бонасьє.

— Іді́ть до своє́ї кімна́ти, — сказа́ла вона́ па́ні Бонасьє.


Жі́нку утво́рено на на́шу заги́бель, їй ми завдя́чуємо всі на́ші неща́стя.


І ба́йду́же мені́.

І ба́йду́же мені́.


— Отже, йдіть до неї та попросіть її про це.

— О́тже, йдіть до не́ї та попросі́ть її про це.


О́чі Араміса мимово́лі заблища́ли.

О́чі Араміса мимово́лі заблища́ли.


— З вашою еміненцією? — бурмотів Бонасьє, поводячи навколо блудними очима.

— З ва́шою еміне́нцією? — бурмотів Бонасьє, пово́дячи навко́ло блу́дними очи́ма.


— Сокіл мій,— каже,— ясний!

— Со́кіл мій,— ка́же,— я́сни́й!


— Може взяти чіпці і не заплатити.

— Мо́же взя́ти чіпці́ і не заплати́ти.


Але ж і холод був лютий.

Але́ ж і хо́лод був лю́тий.


— А, ще чим будуть журитися, та хлопцем, — відповів другий.

— А, ще чим бу́дуть жури́тися, та хло́пцем, — відпові́в дру́гий.


— Безперечно, але я не дозволю якомусь метисові буту чеснішим від мене.

— Безпере́чно, але́ я не дозво́лю яко́мусь мети́сові бу́ту чесні́шим від мене́.


А ви теж жертва зради?

А ви теж же́ртва зра́ди?


Від ни́ні за ти́ждень, уве́чері, ось тут жду на тебе́.


— Може ще там дещо в мене в шафі буде, — сказав батько.

— Мо́же ще там де́що в мене́ в ша́фі бу́де, — сказа́в ба́тько.


— На все Божа воля.

— На все Бо́жа во́ля.


Пан Андрі́й похили́всь та замо́вк.

Пан Андрі́й похили́всь та замо́вк.


Мо́жу закла́стися, що вона́ ско́ро поверне́ться.


— Хвалити бога! — згукнув герцоґ.

— Хвали́ти бо́га! — згукну́в герцоґ.


— Та се ти так мізкуєш, поки не почув заліза за шкурою.

— Та се ти так мізку́єш, по́ки не почу́в залі́за за шку́рою.


А маєш доказ, що я не хотіла утаїти від тебе нічого.

А ма́єш до́каз, що я не хоті́ла утаї́ти від тебе́ ні́чого.


— Побачимо, що ви зробили б для доказу кохання, про яке говорите?

— Поба́чимо, що ви зроби́ли б для до́казу коха́ння, про яке́ гово́рите?


Вре́шті здобу́вся на сло́во.

Вре́шті здобу́вся на сло́во.


І́нші дво́є, пові́рте мені́, не гі́рші.

І́нші дво́є, пові́рте мені́, не гі́рші.


Лице́ — кров з молоко́м.

Лице́ — кров з молоко́м.


— Буде те, що Бог дасть! — одповів Богун.

— Бу́де те, що Бог дасть! — одпові́в Богу́н.


Аж тут не весіллє вийшло.

Аж тут не весіллє ви́йшло.


— Я бачив її на власні очі.

— Я ба́чив її на вла́сні о́чі.


— Мілорде! Пані! Вибачьте.

— Мілорде! Па́ні! Вибачьте.


Атос зазнав усіх тих лих, що й Бонасьє.

Атос зазна́в усі́х тих лих, що й Бонасьє.


Ні, справді везуть!

Ні, спра́вді везу́ть!


Портос, здава́лося, зідхну́в вільні́ше.

Портос, здава́лося, зідхну́в вільні́ше.


— Що ж, пане гетьмане? Себто проти того, щоб запорожець перекинувсь пацюком?

— Що ж, па́не ге́тьмане? Се́бто про́ти того́, щоб запоро́жець переки́нувсь пацюко́м?


— Я йду, йду.

— Я йду, йду.


Свою́ кімна́ту він оберну́в на обсерваці́йний пункт.


Боже мій! Невжеж, пане, ви все ще кохаєте цю жінку?

Бо́же мій! Невже́ж, па́не, ви все ще коха́єте цю жі́нку?


Ма́ю осві́ту, а осві́та тепе́р у пова́зі та ціну́ ма́є.


— Ну, тоді я двома словами нагадаю вам за себе.

— Ну, тоді́ я двома́ слова́ми нагада́ю вам за себе́.


А ви чогось дарма скандалите, буяните, — прямо щось неможливе робите.

А ви чого́сь дарма́ сканда́лите, буя́ните, — пря́мо щось неможли́ве ро́бите.


Міле́ді підско́чила, ні́би на пружи́ні.

Міле́ді підско́чила, ні́би на пружи́ні.


— Не знаю, чи можу я сказати вам те, що думаю.

— Не зна́ю, чи мо́жу я сказа́ти вам те, що ду́маю.


— Я хотів би вступити де до терміну, ремесла вчитися.

— Я хоті́в би вступи́ти де до те́рміну, ремесла́ вчи́тися.


— А заплатили тобі?

— А заплати́ли тобі́?


— Ви певні, — спитав невідомий, — що вона не знає, куди ви пішли?

— Ви пе́вні, — спита́в невідо́мий, — що вона́ не зна́є, куди́ ви пішли́?


— А, добрий день вам, кумасю! Ось де ми з вами здибалися!

— А, до́брий день вам, кума́сю! Ось де ми з вами зди́балися!


— Ні — відмовив Фелтон, — це вартовий попереджає мене, що йде патруль.

— Ні — відмо́вив Фелтон, — це вартови́й попереджа́є мене́, що йде патру́ль.


То було́ ди́вне видо́вище.

То було́ ди́вне видо́вище.


— Що зо мною? — прошептав він, важко переводячи дух.

— Що зо мно́ю? — прошепта́в він, ва́жко перево́дячи дух.


— Королівські мушкетери.

— Королі́вські мушкете́ри.


А бодай — подвійний пам'ятковий день.

А бода́й — подві́йний па́м'ятковий день.


— Сір, королева — мій ворог, а не ваш.

— Сір, короле́ва — мій во́рог, а не ваш.


Але у шкіри одягнені жильці Північної країни ще цього не знали.

Але́ у шкі́ри одя́гнені жильці́ Півні́чної краї́ни ще цього́ не зна́ли.


Хазя́їн ступи́в крок наза́д і уми́вся сльоза́ми.


— Про кого б то?

— Про кого б то?


— Добра порада, пане капітане, і я завтра ж рушу.

— До́бра пора́да, па́не капіта́не, і я за́втра ж ру́шу.


— Один каже, що зійшов на пси, а другий, що подався на пана.

— Оди́н ка́же, що зійшо́в на пси, а дру́гий, що пода́вся на па́на.


— Чув, — тихо відповів гість і замовк.

— Чув, — ти́хо відпові́в гість і замо́вк.


— Чи дома пан осаул полковий? — поспитав у неї Шрам.

— Чи до́ма пан осаул полкови́й? — поспита́в у не́ї Шрам.


— Правда? — спитала міледі, вагаючись востаннє.

— Пра́вда? — спита́ла міле́ді, вага́ючись воста́ннє.


— Гарні речі чую я про ваших мушкетерів!

— Га́рні ре́чі чу́ю я про ва́ших мушкете́рів!


— Ви, я знаю, звикли вбивати людей.

— Ви, я зна́ю, зви́кли вбива́ти люде́й.


— Ні, не глузую, козаче.

— Ні, не глузу́ю, коза́че.


— Ви ж, спасибі вам, не кажіть людям, чого я приїздив.

— Ви ж, спаси́бі вам, не кажі́ть лю́дям, чого́ я приїзди́в.


— Од усатого пацюка знаю.

— Од уса́того пацюка́ зна́ю.


А втім кардинал не сказав і слова про герцоґа Б'юкенгемського.

А втім кардина́л не сказа́в і слова́ про герцоґа Б'юкенгемського.


— Великий пан, а хитрує в мужиків видерти.

— Вели́кий пан, а хитру́є в мужикі́в ви́дерти.


А Гвинтовка оставсь тепер перед Шрамом ні в сих ні в тих.

А Гвинтовка оставсь тепе́р пе́ред Шра́мом ні в сих ні в тих.


— Чудово! Так ви, здається, багатир, любий пане Бонасьє?

— Чудо́во! Так ви, здає́ться, багати́р, лю́бий па́не Бонасьє?


— Ну, бгатику,— каже Черевань,— хоч убий, не второпаю.

— Ну, бга́тику,— ка́же Черева́нь,— хоч уби́й, не второ́паю.


— О, коли б зо мною були мої друзі! — кричав він.

— О, коли́ б зо мно́ю були́ мої́ дру́зі! — крича́в він.


— Він не втече, пане кардинале.

— Він не втече́, па́не кардина́ле.


— Не забудьте взяти оленячу шинку й каструлю.

— Не забу́дьте взя́ти оле́нячу ши́нку й кастру́лю.


А там, далі — обставини покажуть, куди прямувати.

А там, да́лі — обста́вини пока́жуть, куди́ прямува́ти.


— Будуть наші й гармати, як біг поможе.

— Бу́дуть на́ші й гарма́ти, як біг помо́же.


Герцоґ ішо́в так шви́дко, що Д'Артаньян ле́две вспіша́вся за ним.


А я вам хіба дам.

А я вам хіба́ дам.


— Так, це я.

— Так, це я.


— Про мою власну?

— Про мою́ вла́сну?


— Герцоґ — англієць, герцоґ б'ється проти нас.

— Герцоґ — англі́єць, герцоґ б'є́ться про́ти нас.


Све́кра зна́ла ма́ло, не ча́сто й ба́чилася з ним, на рік разі́в зо три.


— Щож ти зо мною робиш! Заверни орду до бою! Ще ж бойовище тільки розпочалося.

— Щож ти зо мно́ю ро́биш! Заве́рни орду́ до бо́ю! Ще ж бойови́ще ті́льки розпочало́ся.


— А хто ж це такий.

— А хто ж це таки́й.


— Добре, — сказав жебрак, — одішліть свого льокая.

— До́бре, — сказа́в жебра́к, — одішлі́ть свого́ льокая.


Але тепер інше діло.

Але́ тепе́р і́нше ді́ло.


Та ува́жно роздиви́лась на лезо й спро́бувала ві́стря на кі́нчику па́льця.


— Зрадницьким, пане.

— Зра́дницьким, па́не.


— Що отсе в тебе за порядок? Хіба на те я дав тобі бунчука?

— Що отсе в тебе́ за поря́док? Хіба́ на те я дав тобі́ бунчука́?


Шрам ті́лько похита́в голово́ю.

Шрам ті́лько похита́в голово́ю.


На хвили́ну запанува́ла мовча́нка.

На хвили́ну запанува́ла мовча́нка.


— Так, пане, найкраща з кімнат в цілому готелі.

— Так, па́не, найкра́ща з кімна́т в ці́лому готе́лі.


Але він мав справу із справним бойцем.

Але́ він мав спра́ву із спра́вним бойце́м.


— Ще й сагайдак із стрілкою на печаті вирізано.

— Ще й сагайда́к із стрі́лкою на печа́ті ви́різано.


— Я до вас, батьку, в важливій справі, — почав Максим.

— Я до вас, ба́тьку, в важли́вій спра́ві, — поча́в Макси́м.


— Ні, Плянше, бо ти вже приїхав.

— Ні, Пля́нше, бо ти вже приї́хав.


— Боже мій! — скрикнула я.

— Бо́же мій! — скри́кнула я.


— А що ж, приятелю? — каже Шрам далі.

— А що ж, при́ятелю? — ка́же Шрам да́лі.


— Міледі говорила з ними.

— Міле́ді говори́ла з ними.


— Я розрахуюсь з П'єром, і хай він собі звідціля їде з гребцями.

— Я розраху́юсь з П'є́ром, і хай він собі́ звідціля́ ї́де з гребця́ми.


— Пане отамане! — кажуть.

— Па́не ота́мане! — ка́жуть.


— А не поважаєш, то чого до мене прийшов? — скипів пан Андрій.

— А не поважа́єш, то чого́ до мене́ прийшо́в? — скипі́в пан Андрі́й.


— А так, що диявол замутив голову Васюті Ніженському.

— А так, що дия́вол замути́в го́лову Васю́ті Ніженському.


— Гей! Ви там! Ле Ґуаре! Постеліть, щоб м'яко було, — наказував П'єр.

— Гей! Ви там! Ле Ґуаре! Постелі́ть, щоб м'я́ко було́, — нака́зував П'єр.


А вражий запорожець аж за боки береться, регочучи.

А вра́жий запоро́жець аж за боки́ бере́ться, рего́чучи.


Він зняв стрільбу́, нагото́вив її до ви́стрілу і поча́в підхо́дити пта́шку.


— А чому вона не написала мені?

— А чому́ вона́ не написа́ла мені́?


— Це ще жарти.

— Це ще жа́рти.


— Так, так, — сказала міледі, — лист цілком ясний.

— Так, так, — сказа́ла міле́ді, — лист цілко́м я́сни́й.


Ціє́ї хвили́ни скри́пки сповісти́ли про поча́ток бале́ту.


— Скільки я винуватий? — спитав Д'Артаньян.

— Скі́льки я винува́тий? — спита́в Д'Артаньян.


— Я не люблю сварок, вам це відомо.

— Я не люблю́ сва́ро́к, вам це відо́мо.


— Програвши коні, я дуже хотів би зберегти збрую.

— Програ́вши ко́ні, я ду́же хоті́в би зберегти́ збру́ю.


— А, повернувшися, вона принесла цей коробочок назад?

— А, повернувшися, вона́ принесла́ цей коро́бочок наза́д?


— Чи не поранені ви, мій любий? Ви такий блідий.

— Чи не пора́нені ви, мій лю́бий? Ви таки́й бліди́й.


Ви гово́рите про блюзні́рство.

Ви гово́рите про блюзні́рство.


— Чи він вам до вподоби? — спитав Д'Артаньян.

— Чи він вам до вподо́би? — спита́в Д'Артаньян.


— Юда ти беззаконний! — кричить Петро.

— Ю́да ти беззако́нний! — кричи́ть Петро́.


— А коли ж саме? — глузливо спитав ґвардієць.

— А коли́ ж са́ме? — глузли́во спита́в ґварді́єць.


— Але, — відповів той, — мені здається, що місце обрано досить невдало.

— Але́, — відпові́в той, — мені́ здає́ться, що мі́сце о́брано до́сить невда́ло.


— Що скажете, добрі люди?

— Що ска́жете, до́брі лю́ди?


— Плетеш небилиці, Ґаво, — скрикнув Вовкун.

— Плетеш небили́ці, Ґаво, — скри́кнув Вовку́н.


— Високий на зріст?

— Висо́кий на зріст?


— Алеж дитино! — заспокоював мене Генрись.

— Алеж дити́но! — заспоко́ював мене́ Генри́сь.


А, це ви, Вінтер! Ви прислали сьогодні до мене якогось божевільного.

А, це ви, Вінтер! Ви присла́ли сього́дні до мене́ яко́гось божеві́льного.


— Ну, і далі?

— Ну, і да́лі?


— Ви, наш друг, наше світло, наш невидимий заступник, — сказав Д'Артаньян.

— Ви, наш друг, на́ше сві́тло, наш неви́ди́мий засту́пник, — сказа́в Д'Артаньян.


— Це ви, Фелтоне! — згукнула полонянка.

— Це ви, Фелтоне! — згукну́ла полоня́нка.


Ра́дощі їх були́ вели́кі.

Ра́дощі їх були́ вели́кі.


Упа́ла на зе́млю ніч і припини́ла те вели́ке бойови́ще.


— Грімо, — сказав Атос, — виходячи із своєї кімнати в халаті.

— Грі́мо, — сказа́в Атос, — вихо́дячи із своє́ї кімна́ти в хала́ті.


— Я дуже любив вашого батька.

— Я ду́же люби́в ва́шого ба́тька.


— Ось чому я можу попередити вас, що вас будуть судити й навіть засудять.

— Ось чому́ я мо́жу попере́дити вас, що вас бу́дуть суди́ти й на́віть засу́дять.


Роби́, як зна́єш.

Роби́, як зна́єш.


— Да годі тобі розпитувать! — озвався піп.

— Да го́ді тобі́ розпитувать! — озва́вся піп.


— Ну, знаємо, що не від вовка.

— Ну, зна́ємо, що не від во́вка.


— Не до вечері тепер нашому брату,— одвітовав Пугач.

— Не до вече́рі тепе́р на́шому бра́ту,— одвітова́в Пу́гач.


— Качайте його! — наказав Бетліс.

— Кача́йте йо́го! — наказа́в Бетліс.


То хіба ти не пізнав мене!

То хіба́ ти не пізна́в мене́!


— Може воно й так.

— Мо́же воно́ й так.


— Мабуть, не по нутру тобі такі ярки!

— Ма́бу́ть, не по нутру́ тобі́ такі́ ярки́!


Атос деякий час не збочував з неї й посувався наперед, втупивши очі в землю.

Атос де́який час не збо́чував з не́ї й посува́вся напере́д, вту́пивши о́чі в зе́млю.


— Е, паничеську! — каже Череваниха.

— Е, паниче́ську! — ка́же Череваниха.


— Як можна, я чесний єврей.

— Як мо́жна, я че́сний євре́й.


Я спогада́в своє́ дити́нство.

Я спогада́в своє́ дити́нство.


— Боже мій! І ти вирятував мене?

— Бо́же мій! І ти ви́рятував мене́?


— Ге, ге, ге! — всміхнувся Кеслер на той солоний Владків дотеп.

— Ге, ге, ге! — всміхну́вся Кеслер на той соло́ний Владків доте́п.


— Та, нарешті — вигукнув Д'Артаньян, — де він? Де Атос?

— Та, наре́шті — ви́гукнув Д'Артаньян, — де він? Де Атос?


Атос поквапився скористатися з цього дозволу.

Атос поква́пився скориста́тися з цього́ до́зволу.


— Жінка та англійка?

— Жі́нка та англі́йка?


Але присягаюся тобі, цей злочин — її останній злочин.

Але́ присяга́юся тобі́, цей зло́чин — її оста́нній зло́чин.


— Не вдавай твого серденька в розпуку.

— Не вдава́й твого́ се́рде́нька в розпу́ку.


— Чверть мілі від міста.

— Чверть мілі від мі́ста.


— Вбито, або серйозно поранено.

— Вби́то, або́ серйо́зно пора́нено.


— Я тебе розумію.

— Я тебе́ розумі́ю.


— Справа в тому, що в мене нема грошей, — мовила королева, — але зажди.

— Спра́ва в то́му, що в мене́ нема́ грошей, — мо́вила короле́ва, — але́ зажди́.


— Уся моя олива загинула.

— Уся́ моя́ оли́ва заги́нула.


— Як? Це не Д'Артаньян? — і собі скрикнув комісар.

— Як? Це не Д'Артаньян? — і собі́ скри́кнув коміса́р.


— Не приносив ніхто, але один лист надійшов сам собою.

— Не прино́сив ніхто́, але́ оди́н лист надійшо́в сам собо́ю.


— Серед заколотів і невинному буде таж шана, що й винному.

— Сере́д за́колотів і неви́нному бу́де таж ша́на, що й ви́нному.


Вона́ жива́, вона́ в манастирі́, в небезпе́ці, в Стене́й.


А в тебе, Грімо, все налагоджено?

А в тебе́, Грі́мо, все нала́годжено?


— Кирило! — каже Шрам.

— Кири́ло! — ка́же Шрам.


— Де оце в нечистого мій Василь занапастивсь?

— Де оце́ в нечи́стого мій Васи́ль занапасти́всь?


Д'Артаньян хоч і не був мушкете́р, вико́нував ї́хню слу́жбу із звору́шливою то́чністю.


Там, кажуть, є пожива!

Там, ка́жуть, є пожи́ва!


— Її ім'я? Ім'я її? — допитувався Д'Артаньян.

— Її ім'я́? Ім'я́ її? — допи́тувався Д'Артаньян.


— Як хочете, пані Бонасьє, — сказав колишній крамар.

— Як хо́чете, па́ні Бонасьє, — сказа́в коли́шній кра́мар.


— Ні, ваша ясновельможність.

— Ні, ва́ша ясновельмо́жність.


— Хтонебудь з дам супроводжав її?

— Хтонебудь з дам супроводжа́в її?


Хто це сказав цю сентенцію?

Хто це сказа́в цю сенте́нцію?


Ва́ша істо́рія з со́йкою, зо́всім не до ре́чі прито́чена.


Як зоря́ зійшла́.

Як зоря́ зійшла́.


— Сьогодні ввечорі я не бачила нашого ґасконця!

— Сього́дні ввечорі я не ба́чила на́шого ґасконця!


— Тут і гадати не треба, я знаю це.

— Тут і гада́ти не тре́ба, я зна́ю це.


І по цих слова́х ки́нув торби́нку із зо́лотом в рі́чку.


— Звичайно, пане.

— Звича́йно, па́не.


Там розташува́лися бі́лі лю́ди.

Там розташува́лися бі́лі лю́ди.


— А то ж як? — кажуть, стоячи козирем, мішане.

— А то ж як? — ка́жуть, стоячи́ ко́зирем, мі́шане.


Та він правди́вий, глибо́кий і тривки́й.


— Ось моя історія.

— Ось моя́ істо́рія.


Але я прийшов другий і переїду перший.

Але́ я прийшо́в дру́гий і переї́ду пе́рший.


— І ви не боїтесь, що він викаже на вас кардиналові, чи не правда?

— І ви не боїте́сь, що він ви́каже на вас кардина́лові, чи не пра́вда?


Почу́лося кі́лька з вда́рів у две́рі.

Почу́лося кі́лька з вда́рів у две́рі.


— Я? тебе? — каже мені війт.

— Я? тебе́? — ка́же мені́ війт.


Пропози́цію цю ухва́лено з захо́пленням, але́, на ща́стя, ви́било одина́дцяту.


Це ж Сазерланд, Джек Сазерланд!

Це ж Сазерланд, Джек Сазерланд!


— Він приписував її, здається мені, політиці.

— Він припи́сував її, здає́ться мені́, полі́тиці.


— Що ж ти чув?

— Що ж ти чув?


— Вище, пане, вище.

— Ви́ще, па́не, ви́ще.


— Це мене послав бог оборонити вас.

— Це мене́ посла́в бог оборони́ти вас.


— Це правда, — перебив Луї Савой.

— Це пра́вда, — переби́в Луї́ Савой.


— Ми до ваших послуг, ваша еміненціє.

— Ми до ва́ших по́слуг, ва́ша еміненці́є.


Лорд Вінтер приї́хав уча́сно.

Лорд Вінтер приї́хав уча́сно.


— Узяти сто пістолей.

— Узя́ти сто пістолей.


— А я Богун Іван!

— А я Богу́н Іва́н!


— Ось лихо! — каже, обертаючи теє в жарт, Гвинтовка.

— Ось ли́хо! — ка́же, оберта́ючи те́є в жарт, Гвинтовка.


— І моя, — сказав Атос, — бо вона моя дружина.

— І моя́, — сказа́в Атос, — бо вона́ моя́ дружи́на.


— Одного разу, зібрались ми ввечері у коморі.

— Одного́ ра́зу, зібра́лись ми вве́чері у комо́рі.


— Меласю! — каже Черевань.

— Мела́сю! — ка́же Черева́нь.


— Щоб не рубали гаю, от за що!

— Щоб не руба́ли га́ю, от за що!


А тепер бачу, що ще більшого лишу по собі.

А тепе́р ба́чу, що ще бі́льшого лишу́ по собі́.


— Ось куди мені треба, пане, — сказала вона.

— Ось куди́ мені́ тре́ба, па́не, — сказа́ла вона́.


— Ніяких таких книжок ані рахунків у мене нема.

— Нія́ких таки́х книжо́к ані́ раху́нків у мене́ нема́.


— Просимо ближче!

— Про́симо бли́жче!


Атос поквапився скористатися з цього дозволу.

Атос поква́пився скориста́тися з цього́ до́зволу.


— Вище, значно вище.

— Ви́ще, зна́чно ви́ще.


Воно́ виявля́ло льодову́ безстра́сність.


— Боже мій, — згукнув Д'Артаньян, — хіба бідному хлопцеві погіршало?

— Бо́же мій, — згукну́в Д'Артаньян, — хіба́ бі́дному хло́пцеві погі́ршало?


— Невже ти любиш мене?

— Невже́ ти лю́биш мене́?


Пізна́в Шрама і сам не знав, що роби́ти од ра́дості.


А Шраму було не по нутру.

А Шра́му було́ не по нутру́.


— Що це за шум? — спитала міледі.

— Що це за шум? — спита́ла міле́ді.


А в мене є хатина.

А в мене́ є хати́на.


— А що, пане гетьмане? — каже Шрам.

— А що, па́не ге́тьмане? — ка́же Шрам.


— Добре, придивляйся!

— До́бре, придивля́йся!


— Це, здається, Д'Артаньян?

— Це, здає́ться, Д'Артаньян?


— Опівдні! Добре, я буду.

— Опі́вдні! До́бре, я бу́ду.


— То й не поважай, не злякаєш.

— То й не поважа́й, не зляка́єш.


— Бережіться, пані, — холоднокровно зауважив юнак, — ви розіб'єтесь.

— Бережі́ться, па́ні, — холоднокро́вно заува́жив юна́к, — ви розіб'єте́сь.


— Констансія Бонасьє.

— Конста́нсія Бонасьє.


Бонасьє́ був боягу́з і скна́ра, але́ він люби́в свою́ жі́нку й був звору́шений.


— Що за біда тобі склалась?

— Що за біда́ тобі́ скла́лась?


— Як то чого, аджеж ти велів мені йти!

— Як то чого́, адже́ж ти велі́в мені́ йти!


— Це дійсно так, Араміс має рацію, — сказав Атос.

— Це ді́йсно так, Араміс ма́є ра́цію, — сказа́в Атос.


Атос упізна́в у ньому Грімо.

Атос упізна́в у ньому Грімо.


— Щасти Бог вам, пане Староміський! — сказав він, кланяючись.

— Щасти́ Бог вам, па́не Староміський! — сказа́в він, кла́няючись.


— Що сьогодні з Домонтовичем на божий суд ставав?

— Що сього́дні з Домонто́вичем на бо́жий суд става́в?


Я отвори́в той лист і прочита́в.

Я отвори́в той лист і прочита́в.


Бонасьє́ пополотнів, як смерть, і кри́во всміхну́вся.


— Якби я мав сумнів у вашому коханні, я не сказав би цього.

— Якби́ я мав су́мнів у ва́шому коха́нні, я не сказа́в би цього́.


— Невжеж ви думаєте, що кардинал, як і ви, знає, що я був у Лондоні?

— Невже́ж ви ду́маєте, що кардина́л, як і ви, зна́є, що я був у Ло́ндоні?


— Так, сір, я розумію вашу розпуку.

— Так, сір, я розумі́ю ва́шу розпу́ку.


Вона́ не лише́ подо́балась, вона́ п'яни́ла.


— А скільки, наприклад?

— А скі́льки, напри́клад?


На кі́лька хвили́н ста́лася мовча́нка.

На кі́лька хвили́н ста́лася мовча́нка.


— Тепер умовмося про виграш.

— Тепе́р умо́вмося про ви́граш.


Ча́су ви́стачить на оби́два.

Ча́су ви́стачить на оби́два.


— Вона непритомна.

— Вона́ неприто́мна.


— Любиш мене?

— Лю́биш мене́?


— Це англійка, що зробила який — небудь злочин у Франції, і її затаврували.

— Це англі́йка, що зроби́ла яки́й — небудь зло́чин у Фра́нції, і її затаврува́ли.


Але дістатися до майбутнього абата було не так легко.

Але́ діста́тися до майбу́тнього аба́та було́ не так ле́гко.


— Заходьте сюди! — сказав офіцер і відійшов на бік, щоб пропустити крамаря.

— Захо́дьте сюди́! — сказа́в офіце́р і відійшо́в на бік, щоб пропусти́ти крамаря́.


І він взяв перо́, вписа́в у нака́з прі́звище Д'Артаньяна й поверну́в йому.


Прихи́льна до Вас.

Прихи́льна до Вас.


— Чудово, — прошепотіла міледі — ось правдивий пуританин починає вже брехати.

— Чудо́во, — прошепоті́ла міле́ді — ось правди́вий пурита́нин почина́є вже бреха́ти.


— Ваша еміненція не так зрозуміла мої слова.

— Ва́ша еміне́нція не так зрозумі́ла мої́ слова́.


— Не я, а ми! — виправив Д'Артаньян.

— Не я, а ми! — ви́правив Д'Артаньян.


І жо́дна люди́на не працюва́ла так пи́льно, щоб дійти́ цього́.


— Ось лист, — сказав Д'Артаньян.

— Ось лист, — сказа́в Д'Артаньян.


— Що буде, те й буде,— каже Петро,— а буде те, що бог дасть.

— Що бу́де, те й бу́де,— ка́же Петро́,— а бу́де те, що бог дасть.


І зни́зу, з села́, поплили́ одна́ за одно́ю че́реди різноба́рвної худо́би.


У тій гульні́ над усіма́ брав го́ру Неча́й, що гуля́в невгава́ючи по кі́лька день.


Але звернімось до доручення, що визволите мені давати.

Але́ зверні́мось до дору́чення, що ви́зволите мені́ дава́ти.


— Може, воно так буде й лучче.

— Мо́же, воно́ так бу́де й лучче.


— Благаю вас, сір.

— Блага́ю вас, сір.


— Отже, ви бачите, що ми скоро зблизимось і зробимось навіть подруги.

— О́тже, ви ба́чите, що ми ско́ро збли́зимось і зро́бимось на́віть по́други.


— Бач, лядське кодло! — каже тоді крізь зуби Гвинтовка.

— Бач, лядське ко́дло! — ка́же тоді́ крізь зу́би Гвинтовка.


— Ви цілком упевнені, що це не він? — спитала вона.

— Ви цілко́м упе́внені, що це не він? — спита́ла вона́.


— Чи скінчите ви коли, ґасконська ваша голово? — згукнув король.

— Чи скі́нчите ви коли́, ґасконська ва́ша го́лово? — згукну́в коро́ль.


Справді випрактикував гарно!

Спра́вді випрактикува́в га́рно!


— Паніматко! — крикне запорожець.

— Паніма́тко! — кри́кне запоро́жець.


— Я написала йому з Булоні.

— Я написа́ла йому з Булоні.


— Чого вам завгодно, пане?

— Чого́ вам завго́дно, па́не?


— Ну лиш, підперізуйсь,— каже батько Пугач,— я довго ждати не буду.

— Ну лиш, підпері́зуйсь,— ка́же ба́тько Пу́гач,— я до́вго жда́ти не бу́ду.


— Чи побачимось ми перед вашою подорожжю?

— Чи поба́чимось ми пе́ред ва́шою по́дорожжю?


А пан Андрій одразу повеселішав, так наче він заспокоїв себе цією витівкою.

А пан Андрі́й одра́зу повеселі́шав, так на́че він заспоко́їв себе́ ціє́ю ви́тівкою.


— Ні, друже, — сказав він.

— Ні, дру́же, — сказа́в він.


А Ґава і Вовкун пішли тим часом у школу.

А Ґава і Вовку́н пішли́ тим ча́сом у шко́лу.


— Не стріляйте! Чи ж ви не бачите, що я зовсім без зброї!

— Не стріля́йте! Чи ж ви не ба́чите, що я зо́всім без збро́ї!


— Так се із Низу такий вітер віє!

— Так се із Ни́зу таки́й ві́тер ві́є!


Але голос не уривався.

Але́ го́лос не урива́вся.


— І вона вас кинула, чи не так?

— І вона́ вас ки́нула, чи не так?


Тут ті́льки зві́рі мо́жуть жи́ти.

Тут ті́льки зві́рі мо́жуть жи́ти.


— Які ти й женеш назад, — додав Д'Артаньян.

— Які́ ти й жене́ш наза́д, — дода́в Д'Артаньян.


— І багато ви зрозуміли з нашої розмови?

— І бага́то ви зрозумі́ли з на́шої розмо́ви?


— Як ти думаєш? Чия візьме?

— Як ти ду́маєш? Чия́ ві́зьме?


— А що пак твій Петрусь? Як мається?

— А що пак твій Петрусь? Як ма́ється?


— Підемо, Дейвіде, підемо! У мене вистарчить на двох усього.

— Пі́демо, Дейвіде, пі́демо! У мене́ ви́старчить на двох усьо́го.


— Та хто ж її вкрав?

— Та хто ж її вкрав?


— Готово? — запитав він.

— Гото́во? — запита́в він.


— Ну, що ж, підеш до води купатися?

— Ну, що ж, пі́деш до води́ купа́тися?


— Смертельно! Бідний хлопчина! І за що властиво? Ну, скажи, за що ти любиш її?

— Смерте́льно! Бі́дний хлопчи́на! І за що власти́во? Ну, скажи́, за що ти лю́биш її?


— Е, чорта з два!

— Е, чо́рта з два!


Але дивіться, не підведіть мене! — промовив він до Чарлі Сітки.

Але́ диві́ться, не підведі́ть мене́! — промо́вив він до Ча́рлі Сітки.


А проїхали ми всього лише двісті миль.

А прої́хали ми всьо́го лише́ дві́сті миль.


— Правда ваша.

— Пра́вда ва́ша.


— Служниця, здається, має дуже гарний стиль, — недбало зауважив посланець.

— Служни́ця, здає́ться, ма́є ду́же га́рний стиль, — недба́ло заува́жив послане́ць.


— Ну, знаєте що, йдіть ви до нашого села і допитайтеся до двора, до дідича.

— Ну, зна́єте що, йдіть ви до на́шого села́ і допита́йтеся до двора́, до ді́дича.


— Так, ото ж я й кажу про жир.

— Так, ото́ ж я й кажу́ про жир.


— На тобі мундур, передягайся швидко! Ну, швидко, часу нема!

— На тобі́ мунду́р, передяга́йся шви́дко! Ну, шви́дко, ча́су нема́!


— Ну, ну, розказуй!

— Ну, ну, розка́зуй!


— Так, може трошки схуд, але зате зміцніли м'язи.

— Так, мо́же тро́шки схуд, але́ зате́ зміцні́ли м'я́зи.


— Шпигуни кардинала добре служать йому.

— Шпигуни́ кардина́ла до́бре слу́жать йому.


Я почу́в шум на ву́лиці й схоті́в дізна́тися, що там таке́.


— Слухайте, сказав король.

— Слу́хайте, сказа́в коро́ль.


Атос важко зідхнув і сховав лице між долоні.

Атос ва́жко зідхну́в і схова́в лице́ між доло́ні.


Зна́ти було́, що де да́лі йому роби́лося все гі́рше.


— Що з нею сталося, чи не так? — спитав Д'Артаньян.

— Що з не́ю ста́лося, чи не так? — спита́в Д'Артаньян.


— Так, — гостро перепинила Фреда, — ви капітанова жінка, а капітан ваш чоловік.

— Так, — го́стро перепини́ла Фреда, — ви капіта́нова жі́нка, а капіта́н ваш чолові́к.


— Не турбуйтеся! Це я вам обіцяю.

— Не турбу́йтеся! Це я вам обіця́ю.


— Якщо монсеньєр побажає, я до послуг вашої еміненції.

— Якщо́ монсеньє́р побажа́є, я до по́слуг ва́шої еміне́нції.


— А за що ж то тебе аж тут до криміналу притіщили?

— А за що ж то тебе́ аж тут до криміна́лу приті́щили?


Слу́хай, коза́че, та на ус мота́й.

Слу́хай, коза́че, та на ус мота́й.


А губи в неї були чудові, скидалися на корали.

А гу́би в не́ї були́ чудо́ві, скида́лися на кора́ли.


— А чому ні? — відповів мушкетер.

— А чому́ ні? — відпові́в мушкете́р.


— О, невже таки жіночий рід спокусив хоть раз запорожця?

— О, невже́ таки́ жіно́чий рід спокуси́в хоть раз запоро́жця?


— Дурниці! Це все дрібниці.

— Дурни́ці! Це все дрібни́ці.


— Маю велике щастя зазнайомити вас з Фредою Молуф.

— Ма́ю вели́ке ща́стя зазнайо́мити вас з Фредою Молуф.


Шрам ішо́в за ним, хита́ючи пону́ро голово́ю.


— Що ти, що ти, Газізю! Схаменися!

— Що ти, що ти, Газізю́! Схамени́ся!


— У нас ніхто не бачив, щоби полотнянки прали.

— У нас ніхто́ не ба́чив, що́би полотня́нки пра́ли.


Ви чули про неї?

Ви чу́ли про не́ї?


— Але, слухайте, слухайте, ось він знову розприскався.

— Але́, слу́хайте, слу́хайте, ось він зно́ву розпри́скався.


— Так оце — зітхнув важко, наче щось важке підняв, пан Іван.

— Так оце́ — зітхну́в ва́жко, на́че щось важке́ підня́в, пан Іва́н.


— Ну, не хвались іще, синку, да богу молись,— сказав понуро Шрам.

— Ну, не хвали́сь іще́, синку́, да бо́гу моли́сь,— сказа́в пону́ро Шрам.


Це все, що тре́ба.

Це все, що тре́ба.


— Прибуде за дві години, разом з Барабашем та шістьма тисячами війська.

— Прибу́де за дві годи́ни, ра́зом з Барабаше́м та шістьма́ ти́сячами ві́йська.


— Ну, і що ж ти зробив потім? — запитав я.

— Ну, і що ж ти зроби́в по́тім? — запита́в я.


— Та хто ж приходив? Кажи мерщій.

— Та хто ж прихо́див? Кажи́ мерщі́й.


— Де цей лист?

— Де цей лист?


Лорд Вінтер поду́мав, що він сказа́в так, аби́ заспоко́їти Д'Артаньяна.


А було тоді на що там задивитись.

А було́ тоді́ на що там задиви́тись.


Бі́дна так і бря́знулась об зе́млю.

Бі́дна так і бря́знулась об зе́млю.


— Підписати наказа про звільнення, і край, — підказав кардинал.

— Підписа́ти нака́за про зві́льнення, і край, — підказа́в кардина́л.


— Я вважаю вас не за дурня.

— Я вважа́ю вас не за ду́рня.


А з другого крила сомківці теж заворушились.

А з дру́гого крила́ сомкі́вці теж заворуши́лись.


— Мороз клубками вперся в теплу кімнату.

— Моро́з клубка́ми впе́рся в те́плу кімна́ту.


— А ось це — Метью із Берклі.

— А ось це — Метью із Бе́рклі.


Тяжка́ у вас рука́.

Тяжка́ у вас рука́.


— Ця жінка повна таємниць, — подумав Д'Артаньян.

— Ця жі́нка по́вна таємни́ць, — поду́мав Д'Артаньян.


— А чому ти питаєш про це?

— А чому́ ти пита́єш про це?


— Якась людина чекає на вас вдома, — відповів Базен.

— Яка́сь люди́на чека́є на вас вдо́ма, — відпові́в Ба́зен.


— Навіщо ви співаєте? — звернувся він до неї, — і таким голосом?

— Наві́що ви співа́єте? — зверну́вся він до не́ї, — і таки́м го́лосом?


— Що то за люди?

— Що то за лю́ди?


А вона йшла спокійно, байдужна на всі безсоромні рухи, дотики та окрики.

А вона́ йшла спокі́йно, байду́жна на всі безсоро́мні ру́хи, до́тики та о́крики.


В то́му, що ста́лося і повиннно було́ ста́тися, він ні́би не брав нія́кої участи.


— Саме це я й сказав би, якби ваша еміненція дозволили мені закінчити фразу.

— Са́ме це я й сказа́в би, якби́ ва́ша еміне́нція дозво́лили мені́ закі́нчи́ти фра́зу.


— Повернувшися, ми з вами порахуємося.

— Повернувшися, ми з вами пораху́ємося.


— Королева помітно схвилювалася і пополотніла.

— Короле́ва помі́тно схвилюва́лася і пополотні́ла.


— Я щасливий.

— Я щасли́вий.


— Збережімо цей папірець, — запропонував Д'Артаньян.

— Збережі́мо цей папіре́ць, — запропонува́в Д'Артаньян.


— А пироги з черницями?

— А пироги́ з черни́цями?


— До яко́го?


Чи тямиш мене?

Чи тя́миш мене́?


— Ну, так що?

— Ну, так що?


— А якби він її ненавидив, було б ще краще.

— А якби́ він її нена́видив, було́ б ще кра́ще.


— А чи нема зацікавлених у тім, щоб ви не досягли своєї мети?

— А чи нема́ заціка́влених у тім, щоб ви не досягли́ своє́ї мети́?


Ті́льки по тре́тьому ра́зі почу́лися кро́ки.


— Та вжеж не бідак, пане.

— Та вжеж не біда́к, па́не.


А в вільних хвилях пишу тобі оцей лист.

А в ві́льних хви́лях пишу́ тобі́ оце́й лист.


— А цей за мене.

— А цей за мене́.


— А хіба ж то не люди?

— А хіба́ ж то не лю́ди?


— Що тобі таке? Ти хора? — запитав я її.

— Що тобі́ таке́? Ти хо́ра? — запита́в я її.


У похо́дах та у бойовищах мину́ло три ти́жні.


В Москві́ ста́вся за́мах на висо́ку осо́бу.


— Ніщо не викликає спраги так, як безсоння.

— Ніщо́ не виклика́є спра́ги так, як безсо́ння.


— У нас вистарчить на двох.

— У нас ви́старчить на двох.


— Хіба ти не бачиш, вони ціляють в тебе.

— Хіба́ ти не ба́чиш, вони́ ціля́ють в тебе́.


— Що зо мною було? Як мені погано, — шептав Едмунд слабим голосом.

— Що зо мно́ю було́? Як мені́ пога́но, — шепта́в Едму́нд слаби́м го́лосом.


— Солодкий, як мед.

— Соло́дкий, як мед.


— Алеж вона не кусає! — мовив сміючися Борис.

— Алеж вона́ не куса́є! — мо́вив сміючи́ся Бори́с.


От як у нас тепер завелось!

От як у нас тепе́р завело́сь!


Прохо́дячи повз каса́рні, він уже́ був у це́нтрі ці́лого похо́ду.


— Араміс? Хто це такий?

— Араміс? Хто це таки́й?


Посе́ре́д криласу лежа́ло ті́ло же́ртви в убра́нні́ послу́шниці.


— Так, вбито! — відповів лорд.

— Так, вби́то! — відпові́в лорд.


— Візьми ж і ти од мене!

— Візьми́ ж і ти од мене́!


— Знову цей юний штукар.

— Зно́ву цей ю́ний шту́кар.


— Мабуть, якісь погані новини.

— Ма́бу́ть, які́сь пога́ні нови́ни.


— Він не увійде, доки ми не вийдемо.

— Він не уві́йде, до́ки ми не ви́йдемо.


— Стійте! Чи ціните ви своє життя? — промовив Стокард.

— Сті́йте! Чи ці́ните ви своє́ життя́? — промо́вив Стокард.


— Ну, ось! — сказав Д'Артаньян, — всі мені відмовили.

— Ну, ось! — сказа́в Д'Артаньян, — всі мені́ відмо́вили.


А Сомку не байдуже було й про Петра.

А Сомку́ не ба́йду́же було́ й про Петра́.


— Ні, коли не буде блискавки.

— Ні, коли́ не бу́де бли́скавки.


— Амінь! — каже Череваниха.

— Амі́нь! — ка́же Череваниха.


— Е, да се Шрам до мене говорить! — каже божий чоловік.

— Е, да се Шрам до мене́ гово́рить! — ка́же бо́жий чолові́к.


— Не до вечері тепер нашому брату,— одвітовав Пугач.

— Не до вече́рі тепе́р на́шому бра́ту,— одвітова́в Пу́гач.


— Я хочу, щоб ви виклопотали мені двохтижневу відпустку у пана Дезесара.

— Я хо́чу, щоб ви ви́клопотали мені́ двохтижневу відпу́стку у па́на Дезеса́ра.


— Цілі й неушкоджені.

— Ці́лі й неушко́джені.


— Ах! — разом скрикнула міледі й Рошфор.

— Ах! — ра́зом скри́кнула міле́ді й Рошфо́р.


— А ну, Дмитро, про Нечая! Нечая заспівай!

— А ну, Дмитро́, про Нечая́! Нечая́ заспіва́й!


— Хіба ця жінка молода й вродлива? — спитав кардинал, дещо хвилюючись.

— Хіба́ ця жі́нка молода́ й вродли́ва? — спита́в кардина́л, де́що хвилю́ючись.


Бі́дний льока́й ма́йже розучи́вся розмовля́ти.


— А що ми там робитимемо?

— А що ми там роби́тимемо?


— О, я добре знаю цю місцевість.

— О, я до́бре зна́ю цю місце́вість.


— Ну, то сідай на коня і їдь додому.

— Ну, то сіда́й на коня́ і їдь додо́му.


А хіба ви її знаєте?

А хіба́ ви її зна́єте?


— Я одну хвилину думав, що це сон.

— Я одну́ хвили́ну ду́мав, що це сон.


Ра́птом ти́шу нічну́ розірва́в ча́стий ви́пал рушни́чний.


Мину́ло вже ро́кі́в з пятнацять, як уме́рла в па́на Іва́на жі́нка.


— Тепер це вже не ненависть, а помста.

— Тепе́р це вже не нена́висть, а по́мста.


Але Гершко сміявся з того.

Але́ Гершко смія́вся з того́.


— Та чи по нашому ж вона молиться? — шепнула Череваниха братові.

— Та чи по на́шому ж вона́ мо́литься? — шепну́ла Череваниха бра́тові.


— Я вам, паночку, по полтиннику за всяке зерно дам.

— Я вам, пано́чку, по полтиннику за вся́ке зе́рно́ дам.


Ціка́ві ви́смокчуть ва́шу кров, як му́хи кров ра́неної ла́ні.


Невже вас світ не цікавить більше? Чи знаєте ви, що чоловік мій помер?

Невже́ вас світ не ціка́вить бі́льше? Чи зна́єте ви, що чолові́к мій поме́р?


— Що там таке?

— Що там таке́?


— Манюсю, а це що таке? Ти забила нашу сойку?

— Маню́сю, а це що таке́? Ти заби́ла на́шу со́йку?


— Я бачу квітку лілеї! — вигукнув Фелтон.

— Я ба́чу кві́тку ліле́ї! — ви́гукнув Фелтон.


— У нього священик з Мондідьє та настоятель манастиря єзуїтів з Ам'єну.

— У нього священик з Мондідьє та настоя́тель манастиря́ єзуї́тів з Ам'єну.


Чи з вами ваш діямант Д'Артаньяне? — спита́в Атос.


Ще бліді́ший та загрозливіший, як Атос, на поро́зі стоя́в Д'Артаньян.


— Мов якийсь демон глузує з людської віри, з людського сподівання.

— Мов яки́йсь де́мон глузу́є з лю́дсько́ї ві́ри, з лю́дсько́го сподіва́ння.


— Це буде кінь на зміну, — сказав Атос.

— Це бу́де кінь на змі́ну, — сказа́в Атос.


— Подобаєшся мені.

— Подо́баєшся мені́.


А на столику вся холодна кухня.

А на сто́лику вся холо́дна ку́хня.


— Каганців? — перепитуємо.

— Каганці́в? — перепи́туємо.


— А що вам відновів пан Д'Артаньян?

— А що вам віднові́в пан Д'Артаньян?


— Я потрапила до рук людей, нечулих, як брондзові чи гранітові статуї.

— Я потра́пила до рук люде́й, нечу́лих, як бро́ндзові чи грані́тові ста́туї.


Герцоґ був з короле́м на ло́вах у Ві́ндзорі.


— Що за чудесний вид! — мимоволі скрикнув молодший панич.

— Що за чуде́сний вид! — мимово́лі скри́кнув моло́дший пани́ч.


— Ви залізна людина, — сказав Араміс.

— Ви залі́зна люди́на, — сказа́в Араміс.


Цур йому, старо́му вави́лові! Неха́й дожида́ється Сарабрина.


— Можете, пані, — сказав він з піднесенням.

— Мо́жете, па́ні, — сказа́в він з підне́сенням.


— На коня та гамовати козаків!

— На коня́ та гамовати козакі́в!


— А той лист залишився в її руках?

— А той лист зали́ши́вся в її рука́х?


А що запорожцеві вкрасти, що задумає, то мов із гамана тютюну дістати.

А що запоро́жцеві вкра́сти, що заду́має, то мов із гамана́ тютюну́ діста́ти.


Але на Сороковій Милі змагання було обмежене.

Але́ на Соро́ковій Ми́лі змага́ння було́ обме́жене.


— Так, пане!

— Так, па́не!


Ну, та на це ще ма́бу́ть бу́де до́сить ча́су.


— Та ви ж не наш, — зауважив Портос.

— Та ви ж не наш, — заува́жив Портос.


— Як то? — запитали ми обидва враз.

— Як то? — запита́ли ми оби́два враз.


— З якою метою?

— З яко́ю мето́ю?


— Завадовський, пане татку.

— Завадовський, па́не та́тку.


Атос засунув свого за пояс.

Атос засу́нув свого́ за по́яс.


— Я? Я не просив відпустки.

— Я? Я не проси́в відпу́стки.


Це для при́става.

Це для при́става.


— Дивись,— каже,— вражий сину, в вічі добрим людям, щоб була іншим наука!

— Диви́сь,— ка́же,— вра́жий си́ну, в ві́чі до́брим́́ лю́дям, щоб була́ і́ншим нау́ка!


— Чого вам треба від мене? — сказала вона.

— Чого́ вам тре́ба від мене́? — сказа́ла вона́.


— Тим гірше для вас, люб'язний хазяїне, тим гірше.

— Тим гі́рше для вас, люб'я́зний хазя́їне, тим гі́рше.


Я жахну́вся, немо́в би ось тут ко́ло мене́ вда́рив грім.


Трацький ти́хо війшо́в до кабіне́ту.

Трацький ти́хо війшо́в до кабіне́ту.


— Не думайте, що я зачеплю вас, чи ваше прокляте золото.

— Не ду́майте, що я зачеплю́ вас, чи ва́ше про́кля́те зо́лото.


— Ну, тепер прощай!

— Ну, тепе́р проща́й!


— Дві колодки на ніч дістанемо до дверей, то наші книдлі!

— Дві колодки́ на ніч діста́немо до двере́й, то на́ші кни́длі!


— Але ж він помер.

— Але́ ж він поме́р.


— Пароль такий же?

— Паро́ль таки́й же?


— Вибачте, вибачте мені! — вигукнув він.

— Ви́бачте, ви́бачте мені́! — ви́гукнув він.


— Саме під нами.

— Са́ме під нами.


— З одним з моїх друзів, чи не однаково?

— З одни́м з мої́х дру́зів, чи не одна́ково?


Пора́неного, як ми каза́ли, в тяжко́му ста́ні зне́сено туди́ ще рані́ш.


А Джек Дальтон? Загинув від вибуху на Морському Левові вкупі з усією командою.

А Джек Дальтон? Заги́нув від ви́буху на Морсько́му Ле́вові вку́пі з усіє́ю кома́ндою.


Тре́ба за́вжди́ ма́тися на ба́чності, за́вжди́ й наса́мперед.


— Брати мої рідні! — з риданням кинувся Богун до калік.

— Бра́ти мої́ рі́дні! — з рида́нням ки́нувся Богу́н до калі́к.


— Змініть цих льокаїв, — сказав він.

— Зміні́ть цих льокаїв, — сказа́в він.


— Та то тобі на похмілля так іздалось, брате.

— Та то тобі́ на похмі́лля так іздало́сь, бра́те.


— Я не від того, щоб ухвалити цей плян, — сказав Атос.

— Я не від того́, щоб ухвали́ти цей плян, — сказа́в Атос.


— Що за Кіллісну? — запитав я.

— Що за Кіллісну? — запита́в я.


— Пани Атос, Портос і Араміс.

— Пани́ Атос, Портос і Араміс.


— Слухайте! Я вже натрапив на слід, — сказав Д'Артаньян.

— Слу́хайте! Я вже натра́пив на слід, — сказа́в Д'Артаньян.


— Я зовсім не розуміюся на таких справах, — промовила нарешті ігуменя.

— Я зо́всім не розумі́юся на таки́х спра́вах, — промо́вила наре́шті ігу́меня.


Але серце твоє, Чарлі, залишалось холодним, і не було там місця для мене.

Але́ се́рце твоє́, Ча́рлі, залиша́лось холо́дним, і не було́ там мі́сця для мене́.


— Се ви, пане гетьмане, — каже Петро Сердюк, — на радах так уходились.

— Се ви, па́не ге́тьмане, — ка́же Петро́ Сердю́к, — на ра́дах так ухо́дились.


Рятува́тися, втіка́ти — це ли́чить ті́льки мушкете́рам короля́.


На ща́стя, ошу́кані хи́трощами Д'Артаньяна, вони́ не потурбува́лися наби́ти рушни́ці.


— Це — той чоловік.

— Це — той чолові́к.


Зна́ємо, ка́жуть, що ви все шість відсо́тків берете́, ми вам ві́сім дамо́.


Якщо́ ви рухнете́сь з мі́сця, то я застрі́лю вас.


— Знаєте, Баптисте, він мені давно вже в'ївся, чимало клопоту завдав.

— Зна́єте, Бапти́сте, він мені́ давно́ вже в'ї́вся, чима́ло кло́поту завда́в.


Портос аж ся́яв з ра́дощів і го́рдощів.

Портос аж ся́яв з ра́дощів і го́рдощів.


— Ви, Атосе?

— Ви, Атосе?


Ста́ли жи́ти вку́пі люб'я́зно да при́язно.


Чи гара́зд, чи не гара́зд, а з москале́м нам тре́ба уку́пі жи́ти.


От якби ця справа обмежилася вдаром шпади, то — будь ласка!

От якби́ ця спра́ва обме́жилася вда́ром шпа́ди, то — будь ла́ска!


— Так, коли ви покажете певну гаптовану хустку.

— Так, коли́ ви пока́жете пе́вну гапто́вану ху́стку.


Вона́ взя́ла окре́му каю́ту на пе́ршому паропла́ві, що відплива́в.


А я сиджу і любуюся тобою.

А я сиджу́ і любу́юся тобо́ю.


— Ну, це випадок! Цього більше не буде.

— Ну, це ви́падок! Цього́ бі́льше не бу́де.


— Як маєш доказати? Хіба ж я знаю?

— Як ма́єш доказа́ти? Хіба́ ж я зна́ю?


Всі пропонува́ли йому ви́пивку.

Всі пропонува́ли йому ви́пивку.


— До побачення, графіне!

— До поба́чення, графі́не!


— Так, — механічно повторила пані Бонасьє, — їдьмо.

— Так, — механі́чно повтори́ла па́ні Бонасьє, — ї́дьмо.


— А ця пані? — спитав Портос.

— А ця па́ні? — спита́в Портос.


Люблю́ її, живу́ спо́минами про не́ї, і до́сить мені́.


— Це все, що треба! — сказав Атос.

— Це все, що тре́ба! — сказа́в Атос.


— Так як же це зробити?

— Так як же це зроби́ти?


Тим то й священик відмо́вився вінча́ти нас, не дав нам пра́ва жи́ти вку́пі.


— Вовчий Зуб каже, що коли вийдете переможцем, тоді я — ваша дружина.

— Во́вчий Зуб ка́же, що коли́ ви́йдете перемо́жцем, тоді́ я — ва́ша дружи́на.


— Не збрешу й тепер,— каже Кирило Тур.

— Не збрешу́ й тепе́р,— ка́же Кири́ло Тур.


— Все гаразд, П'єре, — мовила, — не турбуйтесь.

— Все гара́зд, П'єре, — мо́вила, — не турбу́йтесь.


— Ти ж, кажуть, був трохи свій із Сомком!

— Ти ж, ка́жуть, був тро́хи свій із Сомко́м!


По цих слова́х вона́ відчини́ла две́рі в коридо́р і ви́штовхала молодо́го чолові́ка.


— Каміння несе.

— Камі́ння несе́.


Га́ва відверну́вся, щоб не ба́чити тих сліз.


— Івась, Івано! — переглумився пан керкермайстер.

— Іва́сь, Івано! — переглуми́вся пан керкерма́йстер.


Та пан Андрі́й не дослу́хав.

Та пан Андрі́й не дослу́хав.


— Може це вам смішно буде, — відповів Борис, — але скажу вам по правді.

— Мо́же це вам смі́шно бу́де, — відпові́в Бори́с, — але́ скажу́ вам по пра́вді.


І ви їдете до Портсмуту?

І ви ї́дете до По́ртсмуту?


А ви народилися не для такого життя.

А ви народи́лися не для тако́го життя́.


— Сюди! — згукнув герцоґ і зараз же схопив шпаду.

— Сюди́! — згукну́в герцоґ і за́раз же схопи́в шпа́ду.


— Мовчіть! — відповів Фелтон.

— Мовчі́ть! — відпові́в Фелтон.


— Хто вам казав, що я плакала?

— Хто вам каза́в, що я пла́кала?


— Ну, і чого ж ти плачеш?

— Ну, і чого́ ж ти пла́чеш?


— Ну, нічого сказати, панотче! — каже Череваниха Шрамові.

— Ну, ні́чого сказа́ти, панотче! — ка́же Череваниха Шра́мові.


Коро́ль ски́нув о́ком на кардина́ла.

Коро́ль ски́нув о́ком на кардина́ла.


— Всі вони такі! Що з ними робити?

— Всі вони́ такі́! Що з ними роби́ти?


— Скажи, козаче, де мені знайти полковника Богуна?

— Скажи́, коза́че, де мені́ знайти́ полко́вника Богуна́?


— Ні, додайте лише дві пляшки шампані, а решта нехай буде за серветки.

— Ні, дода́йте лише́ дві пляшки́ шампа́ні, а ре́шта неха́й бу́де за серве́тки.


— Та ось як.

— Та ось як.


Ще не ду́же пі́зно.

Ще не ду́же пі́зно.


— Введіть пана Д'Артаньяна, — наказав комісар двом тюремникам.

— Введі́ть па́на Д'Артаньяна, — наказа́в коміса́р двом тюре́мникам.


Тільки свої папери, бігме, тільки свої папери!

Ті́льки свої́ папе́ри, бігме, ті́льки свої́ папе́ри!


— На конях наших льокаїв, чорт побирай.

— На ко́нях на́ших льока́їв, чорт побира́й.


— Що ж ви оце думаєте з ним чинити?

— Що ж ви оце́ ду́маєте з ним чини́ти?


— Дійсно, мені знайоме це прізвище.

— Ді́йсно, мені́ знайо́ме це прі́звище.


— Але пам'ятай, не їж пирогів!

— Але́ пам'ята́й, не їж пирогі́в!


Скрізь гра́ти заарешто́ваний ба́чив ті́льки буди́нки та брук.


— Геть звідси, а то я покличу людей, і вас закують у кайдани.

— Геть зві́дси, а то я покли́чу люде́й, і вас закую́ть у кайда́ни.


Че́рез рі́чку йшла до ворі́т гре́белька.


А так роблячи, бодай надію будемо мати, що не дарма робимо.

А так ро́блячи, бода́й наді́ю бу́демо ма́ти, що не дарма́ ро́бимо.


— Та от, бач, полюбив молодець дівчину, ну і дівчина не од того.

— Та от, бач, полюби́в молоде́ць ді́вчи́ну, ну і ді́вчи́на не од того́.


— І я так само, — відповів Д'Артаньян, — я завжди кохатиму тебе, будь спокійна.

— І я так са́мо, — відпові́в Д'Артаньян, — я за́вжди́ коха́тиму тебе́, будь спокі́йна.


— Ви знаєте вже офіцера, що лишиться тут за начальника підчас моєї відсутности.

— Ви зна́єте вже офіце́ра, що лиши́ться тут за нача́льника пі́дчас моє́ї відсутности.


Він обіця́в заї́хати по нього, щоб познайо́мити їх.


— Так, благодать зійшла на вас, як допіру казав той пан.

— Так, благода́ть зійшла́ на вас, як допі́ру каза́в той пан.


— Ваша еміненція бажаєте, щоб я дав наказа арештувати обох.

— Ва́ша еміне́нція бажа́єте, щоб я дав нака́за арештува́ти обо́х.


А по чому чіпчики продаєте?

А по чому́ чіпчики продаєте́?


Для мене́ чека́ти смерть, ще гі́рше, як для вас.


— Дай боже і вам того ж! Вип'ємо!

— Дай бо́же і вам того́ ж! Ви́п'ємо!


А й справді, предки пана Івана були мабуть ідеалістами свого часу.

А й спра́вді, пре́дки па́на Іва́на були́ ма́бу́ть ідеалі́стами свого́ ча́су.


— Пане!, я зауважив вам не для того, щоб посваритися.

— Па́не!, я заува́жив вам не для того́, щоб посвари́тися.


Сві́том до Богуна́ набли́зився Влу́чко.

Сві́том до Богуна́ набли́зився Влу́чко.


Чи так я говорю?

Чи так я говорю́?


Две́рі відчини́лися, і на поро́зі з'яви́вся чолові́к.


— Далеко звідси?

— Дале́ко зві́дси?


Що ж би тепер воно зробило!

Що ж би тепе́р воно́ зроби́ло!


— Які інші інструкції? — спитала чарівна мандрівниця.

— Які́ і́нші інстру́кції? — спита́ла чарівна́ мандрі́вни́ця.


— Я, монсеньєр, з природи дуже лагідний.

— Я, монсеньє́р, з приро́ди ду́же ла́гідний.


Чи пам'ятаєте ви добре, що я казав вам, пані?

Чи пам'ята́єте ви до́бре, що я каза́в вам, па́ні?


— Як же то зробиш?

— Як же то зро́биш?


Мо́же, ви мене́ й дури́ли, жартува́ли зі мно́ю, але́ я ва́ші жа́рти мав за щи́ру пра́вду.


Він покла́в го́лову на ру́ки й уда́в, що спить.


— Друг низької людини, здатний до всього, — вголос додала вона.

— Друг низько́ї люди́ни, зда́тний до всьо́го, — вго́лос додала́ вона́.


Але Д'Артаньян, розпізнавши її убрання, не міг розглядіти її обличчя.

Але́ Д'Артаньян, розпізна́вши її убра́ння́, не міг розгля́діти її обли́ччя.


, був, як то кажуть, жид з головою.

, був, як то ка́жуть, жид з голово́ю.


Вона́ сиді́ла на вели́кім ку́фрі в подоро́жнім убра́нню, з очи́ма обе́рненими до двере́й.


— Еге, пане Д'Артаньяне! Здається, це я вас бачу.

— Еге́, па́не Д'Артаньяне! Здає́ться, це я вас ба́чу.


Вони́ бажа́ють, щоб ви ви́пили за ї́хнє здоро́в'я ї́хнього улю́бленого вина́.


— Йолоп! — сказав Атос, підступаючи до нього.

— Йо́лоп! — сказа́в Атос, підступа́ючи до нього.


— Я вже думав, чи вас не вбито, або чи ви не загоріли? — мовив він.

— Я вже ду́мав, чи вас не вби́то, або́ чи ви не загорі́ли? — мо́вив він.


— Ще не зовсім, але вже ліпше.

— Ще не зо́всім, але́ вже лі́пше.


— П'ятсот екю вам, а п'ятсот мені.

— П'ятсо́т екю вам, а п'ятсо́т мені́.


То був мій брат.

То був мій брат.


Ну, і подави́вся, і лиши́в Га́ву без крейцара.


— Ви? Боже ж мій милий, це ви? — вигукнула королева.

— Ви? Бо́же ж мій ми́лий, це ви? — ви́гукнула короле́ва.


Скачучи́ вчвал, вони́ незаба́ром діста́лися шля́ху на Шальо.


— Не сяду! — каже Пугач, стоя серед світлиці.

— Не ся́ду! — ка́же Пу́гач, стоя се́ред світли́ці.


— Е,мій любий Атосе, ви здається бачити все в чорному світлі.

— Е,мій лю́бий Атосе, ви здає́ться ба́чити все в чо́рному сві́тлі.


Ї́хні ті́ні фантасти́чно маячи́ли на снігу́.


— Це найближчий шлях на Лондон.

— Це найбли́жчий шлях на Ло́ндон.


— З Демівки.

— З Демі́вки.


— Лист у мене — шепнув він своїм приятелям.

— Лист у мене́ — ше́пнув він своїм́́́ при́ятелям.


— Ти жалієш мене, моя голубонько? — спитав Д'Артаньян!

— Ти жалі́єш мене́, моя́ голу́бонько? — спита́в Д'Артаньян!


Чи це знак, що я старіюся, чи може щось інше?

Чи це знак, що я старі́юся, чи мо́же щось і́нше?


— Добра спілка! — почулося з натовпу чоловіків.

— До́бра спі́лка! — почу́лося з на́товпу чоловікі́в.


Маєте передати мені щось?

Ма́єте переда́ти мені́ щось?


— Івана Мартиновича волимо! Брюховецького, Брюховецького волимо!

— Іва́на Марти́новича во́лимо! Брюхове́цького, Брюхове́цького во́лимо!


Але цим людям навіть і на думку не прийшло таке.

Але́ цим лю́дям на́віть і на ду́мку не прийшло́ таке́.


— Ходім! Я вірю вам, мій друже.

— Ходім! Я ві́рю вам, мій дру́же.


— Добре, — сказав, — піду з вами.

— До́бре, — сказа́в, — піду́ з вами.


Д'Артаньян зрозумі́в, що це нагоро́да.

Д'Артаньян зрозумі́в, що це нагоро́да.


— От то, то, то, то, то, то! — радісно підхопив Вовкун, схапуючися зі свого лежання.

— От то, то, то, то, то, то! — ра́дісно підхопи́в Вовку́н, схапуючися зі свого́ лежа́ння.


— Хіба перескочите, — мовив чоловік, здвигнувши плечима.

— Хіба́ переско́чите, — мо́вив чолові́к, здви́гнувши плечи́ма.


— Підрахуємо скільки в нас усього.

— Підраху́ємо скі́льки в нас усьо́го.


— От і добре — сказав Ласочка — то я і проведу вас, бо й мені на той край.

— От і до́бре — сказа́в Ласочка — то я і проведу́ вас, бо й мені́ на той край.


— Земляки мої нещасні побила нас лихая година.

— Земляки́ мої́ неща́сні поби́ла нас лиха́я годи́на.


— Геть, іродові душі! — крикне на них Шрам.

— Геть, і́родові ду́ші! — кри́кне на них Шрам.


Жва́вий був коза́к.

Жва́вий був коза́к.


— Що ж це ти, гетьмане, покинув військові корогви?

— Що ж це ти, ге́тьмане, поки́нув військо́ві́ корогви́?


— А хто ви такий? — спитав Д'Артаньян, спустивши шпаду, але не віддаючи її.

— А хто ви таки́й? — спита́в Д'Артаньян, спусти́вши шпа́ду, але́ не віддаючи́ її.


— І я так само! — приєднався до них Д'Артаньян.

— І я так са́мо! — приєдна́вся до них Д'Артаньян.


Тріє царі, де ви йдете?

Трі́є царі́, де ви йдете́?


Йому не пило́ся й не гуля́лося, а ду́шу йому сповива́ла чо́рна ту́га.


— Вважайте, що ви у себе вдома.

— Вважа́йте, що ви у себе́ вдо́ма.


— Ну, не хвались іще, синку, да богу молись,— сказав понуро Шрам.

— Ну, не хвали́сь іще́, синку́, да бо́гу моли́сь,— сказа́в пону́ро Шрам.


Візьмі́ть цього́ гаманця́, — в ньому сто пістолей, і проба́чте мені́.


— Він уже ввійшов.

— Він уже́ ввійшо́в.


— Цілісінький, мій любий.

— Цілі́сінький, мій лю́бий.


— Бо дурні були, — обізвався хтось підупалим голосом.

— Бо ду́рні були́, — обізва́вся хтось підупа́лим го́лосом.


— Чи годиться ж мені вигубляти своїх людей за Вкраїну? — міркував хан.

— Чи годи́ться ж мені́ вигубля́ти свої́х люде́й за Вкраї́ну? — міркува́в хан.


— Цих розкошів можете зазнати й ви, люб'язний Арамісе, бо один з цих коней ваш.

— Цих розко́шів мо́жете зазна́ти й ви, люб'я́зний Арамісе, бо оди́н з цих ко́ней ваш.


Шви́дко по́тім я зо́всім стра́тив з оче́й Опана́са.


— Старі ні, лиш малі жиденята та одна жидівка.

— Старі́ ні, лиш малі́ жиденя́та та одна́ жиді́вка.


— Я добрав способу.

— Я добра́в спо́собу.


— Безчесна людина, монсеньєр, безчесна.

— Безче́сна люди́на, монсеньє́р, безче́сна.


— Ну, але великі, не бійтеся!

— Ну, але́ вели́кі, не бі́йтеся!


— Щоб тебе, окаянного, земля не прийняла!

— Щоб тебе́, окая́нного, земля́ не прийняла́!


— Господи, Тобі слава.

— Го́споди, То́бі сла́ва.


— Ні вже,— каже,— сього не буде.

— Ні вже,— ка́же,— сього́ не бу́де.


А впрочім, друже мій, знаєш прецінь, що женюся.

А впрочім, дру́же мій, зна́єш прецінь, що женю́ся.


— Візьміть цю грамоту.

— Візьмі́ть цю гра́моту.


Я коха́ю її, мілорде, і ревну́ю.

Я коха́ю її, мілорде, і ревну́ю.


— І ось тут, на!

— І ось тут, на!


— Познайомимося, Марія Карловна, це діло не довге.

— Познайо́мимося, Марі́я Ка́рловна, це ді́ло не до́вге.


Які́сь вороги́, які́сь скаже́ні соба́ки, які́сь ди́кі зві́рі.


— Е, батьку! — каже Сомко.

— Е, ба́тьку! — ка́же Сомко.


Ході́м спа́ти, а то ще занеду́жаєш.

Ході́м спа́ти, а то ще занеду́жаєш.


Що ж ворожка? Як ти думаєш?

Що ж воро́жка? Як ти ду́маєш?


А за мене не турбуйтесь! В мене тут не пропадуть.

А за мене́ не турбу́йтесь! В мене́ тут не пропаду́ть.


А в них кожна година здібна вбити живу душу.

А в них ко́жна годи́на зді́бна вби́ти живу́ ду́шу.


Ніч мі́сячна, — сказа́в ти, де́ржачи мене́ в свої́х обі́ймах.


— Без жодної гризоти, — сказав він.

— Без жо́дної гризо́ти, — сказа́в він.


Я придиви́вся йому, та не міг пізна́ти.

Я придиви́вся йому, та не міг пізна́ти.


Хіба це не виконано?

Хіба́ це не ви́конано?


Зітхну́в стари́й, але́ що було́ ді́яти! Пішо́в.


— Ну, а далі? — спитав Фелтон.

— Ну, а да́лі? — спита́в Фелтон.


Скажі́ть, що я зали́ши́в її в себе́.

Скажі́ть, що я зали́ши́в її в себе́.


Коро́ль танцюва́в про́ти короле́ви.

Коро́ль танцюва́в про́ти короле́ви.


— Як! Вам невідомі наміри лорда Вінтера, щодо мене?

— Як! Вам невідо́мі на́міри ло́рда Вінтера, що́до мене́?


А Йосько рад би був день удвоє продовжити.

А Йосько рад би був день удво́є продо́вжити.


Аж тут берег під ним — хруп! Одколовсь, і вже козак похиливсь назад.

Аж тут бе́рег під ним — хруп! Одколовсь, і вже коза́к похили́всь наза́д.


Він дає́ сигна́л фу́рманові, і ми пу́стимося вчвал.


— Сидіти мені тут таки й нема чого.

— Сиді́ти мені́ тут таки́ й нема́ чого́.


— У чому справа? — запитав я.

— У чому́ спра́ва? — запита́в я.


Я чолові́к хре́ще́ний і до ва́шої ми́лости, сказа́ти вам, усе́ю душе́ю і всім се́рцем.


Фреда була́ ті́льки жі́нка.

Фреда була́ ті́льки жі́нка.


— А я, — сказав Портос, витріщивши свої великі очі, — живцем оббілую тебе.

— А я, — сказа́в Портос, ви́тріщивши свої́ вели́кі о́чі, — живце́м оббі́лую тебе́.


Ви були́ хо́рі, лю́бий дру́же, а хоро́ба знеси́лює мо́зок, о́тже, я вибача́ю вам.


— А чується біль?

— А чу́ється біль?


Ваша милість говорить про пана Портоса?

Ва́ша ми́лість гово́рить про па́на Портоса?


— На вашому місці я зробив би так.

— На ва́шому мі́сці я зроби́в би так.


— А ти, зраднице! — звернувся далі гнівний мурза до Астари.

— А ти, зра́днице! — зверну́вся да́лі гні́вний мурза́ до Астари́.


— А як же ми? — бідкалися селяни! — До нас же з околиць люди позбігалися.

— А як же ми? — бі́дкалися селя́ни! — До нас же з око́лиць лю́ди позбіга́лися.


А коли ви видужаєте, я матиму за найбільшу для себе шану стати знову проти вас.

А коли́ ви ви́дужаєте, я ма́тиму за найбі́льшу для себе́ ша́ну ста́ти зно́ву про́ти вас.


— Чого ж у Січ? Хіба тілько й світу, що в вікні?

— Чого́ ж у Січ? Хіба́ ті́лько й сві́ту, що в вікні́?


— Ця небога подеколи заходить до свого дядька.

— Ця небо́га поде́коли захо́дить до свого́ дя́дька.


Іва́н оповіда́в, що ходи́в коли́сь з Хмельни́цьким у Чо́рне мо́ре.


Давно я потоптав би сю ледар, да тілько честь на собі кладу!

Давно́ я потопта́в би сю ле́дар, да ті́лько честь на собі́ кладу́!


То все брехня!

То все брехня́!


— Не ваше діло, Білю! З вами я поговорю згодом.

— Не ва́ше ді́ло, Бі́лю! З вами я поговорю́ зго́дом.


Навіть Ґустка ні!

На́віть Ґустка ні!


— Ви можете загубити усіх нас!

— Ви мо́жете загуби́ти усі́х нас!


— Це марна річ.

— Це ма́рна́ річ.


Фелтон ви́пустив приглу́шене ри́кання.

Фелтон ви́пустив приглу́шене ри́кання.


— Лягаймо спати.

— Ляга́ймо спа́ти.


Ти лети́ш, лети́ш вниз, і все ще чу́єш за собо́ю пого́ню.


— Бернажу, до ваших послуг.

— Бернажу́, до ва́ших по́слуг.


— То вже інша річ.

— То вже і́нша річ.


— Що скаже про це наш абат? — спокійно спитав Атос.

— Що ска́же про це наш аба́т? — спокі́йно спита́в Атос.


Але я волію відбивати шпадою вдари списа, ніж ломак.

Але́ я волі́ю відбива́ти шпа́дою вда́ри спи́са, ніж лома́к.


— Ні, розказуйте собі далі.

— Ні, розка́зуйте собі́ да́лі.


— Та вони ж, коли хочеш знати, не в твоєму гаю рубали, а в городовому!

— Та вони́ ж, коли́ хо́чеш зна́ти, не в твоє́му гаю́ руба́ли, а в городово́му!


— Добре, містер Лавсоне.

— До́бре, мі́стер Лавсоне.


— Чого ж хоче моя зіронька? — ласкаво спитав хан.

— Чого́ ж хо́че моя́ зі́ронька? — ласка́во спита́в хан.


— Від нині за тиждень їду геть зі Львова.

— Від ни́ні за ти́ждень ї́ду геть зі Льво́ва.


— Ідіть, я слідом за вами.

— Іді́ть, я слі́дом́ за вами.


П'янствовати да баглаї бити, а не лицарювати!

П'янствовати да багла́ї би́ти, а не лицарюва́ти!


— Щодо мене, — сказав коршмар, — я втратив двох пожильців, залишається оцей.

— Що́до мене́, — сказа́в коршма́р, — я втра́тив двох пожильці́в, залиша́ється оце́й.


А наші дундуки подякували мені киями.

А на́ші дундуки́ подя́кували мені́ кия́ми.


— Що це за лист, пане Арамісе, якого ви налагодилися читати, а потім сховали?

— Що це за лист, па́не Арамісе, яко́го ви нала́годилися чита́ти, а по́тім схова́ли?


— Слухайте! Я хотів дещо з'ясувати.

— Слу́хайте! Я хоті́в де́що з'ясува́ти.


— Хто ж се говорить? — сказав Гвинтовка.

— Хто ж се гово́рить? — сказа́в Гвинтовка.


Ди́виться Петро́, аж і огоро́жа, і ха́тка мрі́є оддале́ки.


— Я здавна привик звати тебе батьком!

— Я зда́вна при́вик зва́ти тебе́ ба́тьком!


— Як же се так?

— Як же се так?


— Не може, бо поранений.

— Не мо́же, бо пора́нений.


— Прощайсь, пане полковнику, з гетьманством.

— Проща́йсь, па́не полко́внику, з гетьма́нством.


На коня, на коня! Нічого гаятись!

На коня́, на коня́! Ні́чого га́ятись!


— Біда, пане гетьмане! Отепер ми посіли!

— Біда́, па́не ге́тьмане! Отепе́р ми посі́ли!


— Е, серденько, все таки то для мене недобре афішуватися на таких зібраннях.

— Е, серде́нько, все таки́ то для мене́ недо́бре афішува́тися на таки́х зібра́ннях.


— Короля та королеви.

— Короля́ та короле́ви.


— Мовчи, дурню! — крикнув Мундзьо.

— Мовчи́, ду́рню! — кри́кнув Мундзьо.


— То була жінка, зовсім неподібна до Моллі.

— То була́ жі́нка, зо́всім неподі́бна до Моллі.


Як там живеш?

Як там живе́ш?


— Спасибі, пане Бонасьє, — подякував Д'Артаньян, вихиливши склянку.

— Спаси́бі, па́не Бонасьє, — подя́кував Д'Артаньян, ви́хиливши скля́нку.


Са́ме про це й тре́ба написа́ти.

Са́ме про це й тре́ба написа́ти.


— Я можу дати кожному з них двохтижневу відпустку, ось і все.

— Я мо́жу да́ти ко́жному з них двохтижневу відпу́стку, ось і все.


Аджеж і він бідолаха, що йому скажуть, те й мусить робити.

Аджеж і він бідола́ха, що йому ска́жуть, те й му́сить роби́ти.


Очеви́дно, за цим віко́нцем, так затищно осві́тленим, чека́ли на нього.


Чу́ти було́, як пройшо́в патру́ль, щоб зміни́ти ва́рту.


Бе́сідники помча́ли в рі́зні боки́.

Бе́сідники помча́ли в рі́зні боки́.


Атос на хвилину замислився.

Атос на хвили́ну зами́слився.


Але все ж таки добра дівчина.

Але́ все ж таки́ до́бра ді́вчи́на.


— Кажіть, пане!

— Кажі́ть, па́не!


— Так, сер, якщо є певні докази.

— Так, сер, якщо́ є пе́вні до́кази.


— Вічная память, — почулося серед натовпу і багато з людей поскидали шапки.

— Вічная память, — почу́лося се́ред на́товпу і бага́то з люде́й поскида́ли шапки́.


— Ґасконці — це французькі шотляндці.

— Ґасконці — це францу́зькі шотля́ндці.


— Ну, бери ж кубок,— каже гетьман,— да підкріпись на дорогу.

— Ну, бери́ ж ку́бок,— ка́же ге́тьман,— да підкріпи́сь на доро́гу.


ма́є ста́тися свого́ ча́су монсеньє́р.

ма́є ста́тися свого́ ча́су монсеньє́р.


Це був ї́хній оста́нній відпочи́нок.

Це був ї́хній оста́нній відпочи́нок.


— Пропав чоловік, пустився берега, — думає пан Андрій.

— Пропа́в чолові́к, пусти́вся бе́рега, — ду́має пан Андрі́й.


— Це неможливо! Ви такий відважний, так по мистецькому орудуєте шпадою.

— Це неможли́во! Ви таки́й відва́жний, так по мисте́цькому ору́дуєте шпа́дою.


Атос і Д'Артаньян дивились на них з вікна.

Атос і Д'Артаньян диви́лись на них з вікна́.


— Цілком, до свого коня включно, пане.

— Цілко́м, до свого́ коня́ вклю́чно, па́не.


Але перепочинок був тільки тимчасовий.

Але́ перепочи́нок був ті́льки тимчасо́вий.


— Гм! Хіба вона доручила переказати це мені?

— Гм! Хіба́ вона́ доручи́ла переказа́ти це мені́?


— В моїм, — із якоюсь дрожжю в голосі відповів Опанас.

— В мої́м, — із яко́юсь дро́жжю в го́лосі відпові́в Опана́с.


Я спакува́ла свої́ ре́чі вже за дня і потайно передала́ йому.


— Скажу, що згоджуюсь з Портосом, — відповів Араміс.

— Скажу́, що зго́джуюсь з Порто́сом, — відпові́в Араміс.


Гру́бка розжа́рилась, аж ста́ла черво́на.


— Не доберу я толку в твоїх речах,— каже Петро.

— Не доберу́ я то́лку в твої́х реча́х,— ка́же Петро́.


А козакові поле не поле, море не море, щоб ізнайти долю.

А козако́ві по́ле не по́ле, мо́ре не мо́ре, щоб ізнайти́ до́лю.


— Даремно, — сказав Атос, — даремно.

— Даре́мно, — сказа́в Атос, — даре́мно.


— Ой, синку! — каже Шрам.

— Ой, синку́! — ка́же Шрам.


Чи не так? Були́ і́нші, невідкла́дніші спра́ви.


— Братику, мені не знать що показалось.

— Бра́тику, мені́ не знать що показа́лось.


— Мабуть, сам лихий мені помагає.

— Ма́бу́ть, сам лихи́й мені́ помага́є.


— Ай, ай, ай!

— Ай, ай, ай!


— Армантьєр — я не знаю такого місця.

— Армантьє́р — я не зна́ю тако́го мі́сця.


— Де ж саме?

— Де ж са́ме?


— Се моя молода!

— Се моя́ молода́!


А в разі потреби ми вам ще й допоможемо.

А в ра́зі потре́би ми вам ще й допомо́жемо.


— А діти є у вас?

— А ді́ти є у вас?


— Ти чого, Лейбуню? — гостро спитала вона.

— Ти чого́, Лейбу́ню? — го́стро спита́ла вона́.


Якщо́ ви не вжива́тимете застере́жних за́ходів, ви пропа́ли.


— Неможливо! — згукнула міледі.

— Неможли́во! — згукну́ла міле́ді.


— Хіба вам не однаково? — відповів Атос.

— Хіба́ вам не одна́ково? — відпові́в Атос.


Поїхав би до Гвинтовки хоч зараз, коли б не далеко!

Пої́хав би до Гвинтовки хоч за́раз, коли́ б не дале́ко!


— І до того, ще поранений в плече.

— І до того́, ще пора́нений в плече́.


— Так, так! Де лист? — кричав Д'Артаньян.

— Так, так! Де лист? — крича́в Д'Артаньян.


— А може не хотів дати? — втрутив хтось.

— А мо́же не хоті́в да́ти? — втру́тив хтось.


— Добре, а ви ось що зробіть.

— До́бре, а ви ось що зробі́ть.


— Мерзенна тварюка! — прошептав Д'Артаньян.

— Мерзе́нна тварю́ка! — прошепта́в Д'Артаньян.


У жіно́чій грома́ді не йшла в лад ота́ княги́ня, жона́ Гвинтовчина.


— Я обманил вашу еміненцію!

— Я обмани́л ва́шу еміне́нцію!


Юна́к підві́вся й зроби́в крок до не́ї.

Юна́к підві́вся й зроби́в крок до не́ї.


Наді́ї на те, щоб ді́йсно зміг щось зара́дити в нього не було́.


— То й з'ясовуйте собі! — сказав байдуже Атос.

— То й з'ясо́вуйте собі́! — сказа́в ба́йду́же Атос.


Крізь шпа́рку під двери́ма бли́мнуло сві́тло.


А Довгий Джеф став зовсім безпорадний.

А До́вгий Джеф став зо́всім безпора́дний.


А за ним купа людей чимала, все в кармазинах да в саєтах.

А за ним ку́па люде́й чима́ла́, все в кармазинах да в сає́тах.


Міле́ді скри́кнула й подала́ся наза́д.

Міле́ді скри́кнула й подала́ся наза́д.


— Я сказав правду.

— Я сказа́в пра́вду.


Але, ясна річ, ви переїдете через річку лише в разі небезпеки.

Але́, я́сна́ річ, ви переї́дете че́рез рі́чку лише́ в ра́зі небезпе́ки.


Атос кільки разів насуплював брови.

Атос кі́льки разі́в насу́плював бро́ви.


Аджеж це для мене страта.

Аджеж це для мене́ стра́та.


— Другий ваш секундант пан Араміс?

— Дру́гий ваш секунда́нт пан Араміс?


— А чия ж, як не Івана Мартиновича!

— А чия́ ж, як не Іва́на Марти́новича!


— Це інша річ, як наказуєш.

— Це і́нша річ, як нака́зуєш.


— Здається, ви сами сказали, що пуритани не зраджують свого слова.

— Здає́ться, ви сами́ сказа́ли, що пурита́ни не зра́джують свого́ сло́ва.


Але він не взяв на увагу вітру.

Але́ він не взяв на ува́гу ві́тру.


Ця загро́за остато́чно заляка́ла коршмаря́.


— Маєте рацію, мілорде, — зауважив Атос, — це вимислені імена.

— Ма́єте ра́цію, мілорде, — заува́жив Атос, — це ви́мислені імена́.


— Так, сір, тепер він знайшов гідного супротивника!

— Так, сір, тепе́р він знайшо́в гі́дного супроти́вника!


— Слухай, Гаво! Я думаю, чи так не буде добре.

— Слу́хай, Га́во! Я ду́маю, чи так не бу́де до́бре.


— Ви кажете, що чекатимете на мене в Армантьєрі?

— Ви ка́жете, що чека́тимете на мене́ в Армантьєрі?


— Але, мені здається, ви хочете посваритись?

— Але́, мені́ здає́ться, ви хо́чете посвари́тись?


Справді випрактикував гарно!

Спра́вді випрактикува́в га́рно!


— Побалакаймо трішки, — сказала вона.

— Побалака́ймо трі́шки, — сказа́ла вона́.


Пограбува́вши до ще́нту та́бор бі́лих, інді́йці поверну́лись до свої́х шатрі́в.


Чи не треба захопити чогось з собою?

Чи не тре́ба захопи́ти чого́сь з собо́ю?


Моя́ ма́ти породи́ла мене́ неща́сним? З молоко́м її всмокта́в я прокля́ття.


— Здається, знаю.

— Здає́ться, зна́ю.


Про́тягом, де́якого ча́су Атос утри́мував товари́ство свої́м́́́ ко́штом.


— Дуже просимо вашої милости, — говорив до мене, всміхаючися, рудий велетень.

— Ду́же про́симо ва́шої ми́лости, — говори́в до мене́, всміхаючися, руди́й ве́летень.


— Тут і помремо, — сказав Богун сотникам, — як що гетьман не дасть помочі.

— Тут і помремо́, — сказа́в Богу́н со́тникам, — як що ге́тьман не дасть по́мочі.


— Ще не пройшло й дня, як прийшла вона у Переяслав.

— Ще не пройшло́ й дня, як прийшла́ вона́ у Перея́слав.


Назза міста не може скомпрометувати, чи не так?

Назза мі́ста не мо́же скомпрометува́ти, чи не так?


— О, дрібниці, — відповів Д'Артаньян, — тільки подряпаний.

— О, дрібни́ці, — відпові́в Д'Артаньян, — ті́льки подря́паний.


— Я не твій дурень, що би ти собі з мене кпи робив!

— Я не твій ду́рень, що би ти собі́ з мене́ кпи роби́в!


Ма́бу́ть до́вго засіда́лися на нього.

Ма́бу́ть до́вго засіда́лися на нього.


Йому ко́нче потрі́бно було́ взна́ти те мі́сце, де була́ Сіпсу.


Атос перескочив через огорожу в два чи три фути заввишки й підійшов до вікна.

Атос переско́чив че́рез огоро́жу в два чи три фу́ти завви́шки й підійшо́в до вікна́.


— О, звичайно!

— О, звича́йно!


— Та що ж би? Оповів я йому все, як було, та й годі.

— Та що ж би? Опові́в я йому все, як було́, та й го́ді.


— Те, щоб Шраменя перш доказало, що згідне воно битись із Кирилом Туром.

— Те, щоб Шраменя перш доказа́ло, що згі́дне воно́ би́тись із Кири́лом Ту́ром.


Півні́чна запа́ла ти́ша.

Півні́чна запа́ла ти́ша.


Вбива́ти вже не бу́демо, а ті́льки пові́симо, от і все.


— Цього не може бути.

— Цього́ не мо́же бу́ти.


Ну, а вида́тків крім на вас та на спла́ту проце́нтів у мене́, як зна́єш, ду́же ма́ло.


Бараба́ш проки́нувся, а на нього вже був напра́влений го́стрий спис Джеджалія.


— Підвертай! — вже з серцем скрикнула Марина.

— Підверта́й! — вже з се́рцем скри́кнула Мари́на.


— Ні, не спитувалась, та її справа окрема.

— Ні, не спи́тувалась, та її спра́ва окре́ма.


Хіба з того поможеться?

Хіба́ з того́ помо́жеться?


Моє́ ті́ло стрепену́лося, і я відкрива́ю о́чі.


А вже до сього не далеко.

А вже до сього́ не дале́ко.


Мари́ну спини́в вартови́й коза́к.

Мари́ну спини́в вартови́й коза́к.


Це мене́ не здивува́ло, і я відра́зу догада́лась.


Вам доведе́ться зві́ритися на мене́.

Вам доведе́ться зві́ритися на мене́.


— Який золотий пісок? — спитав спанталичений матрос.

— Яки́й золоти́й пісо́к? — спита́в спантали́чений матро́с.


Ти жи́тимеш, щоб помсти́тися на свої́х ворога́х.


— Ні, я чекав на сусідів, та вони повідомили мене, що не прийдуть.

— Ні, я чека́в на сусі́дів, та вони́ повідо́мили мене́, що не при́йдуть.


— Ой, па́не!


— Так, батьку мій! Так, мій добродію! — перебив йому Василь Невольник.

— Так, ба́тьку мій! Так, мій добро́дію! — переби́в йому Васи́ль Нево́льник.


— Вартий він, на вашу думку, ста пістолей?

— Ва́ртий він, на ва́шу ду́мку, ста пістолей?


— Як ся маєте, пане Староміський? — обізвався Гава, наближаючися до старого.

— Як ся ма́єте, па́не Староміський? — обізва́вся Га́ва, наближа́ючися до старо́го.


— А що саме? — спитав Д'Артаньян.

— А що са́ме? — спита́в Д'Артаньян.


— Назовіть мені негідника, особу, що примусила плакати ваші чарівні очі.

— Назові́ть мені́ негі́дника, осо́бу, що приму́сила пла́кати ва́ші чарівні́ о́чі.


А що оповідаю гладко, то не дивуйтеся.

А що оповіда́ю гла́дко, то не диву́йтеся.


— Лиш ми два.

— Лиш ми два.


Ри́си її обли́ччя розпогоди́лись, і вона́ жа́лібно промо́вила.


А мене щось на сон знемогає.

А мене́ щось на сон знемогає.


Це дору́чене мені́.

Це дору́чене мені́.


Як не домага́вся Д'Артаньян, та ні про що бі́льше йому не пощасти́ло дові́датись.


— Ну й Влучко! Ну й козак добрий!

— Ну й Влу́чко! Ну й коза́к до́брий!


— Чи не правда, Арамісе? — спитав Портос, повертаючися до іншого мушкетера.

— Чи не пра́вда, Арамісе? — спита́в Портос, поверта́ючися до і́ншого мушкете́ра.


— Вони ж певно знають.

— Вони́ ж пе́вно зна́ють.


— Протягом якого часу королева не поверталася до кімнати?

— Про́тягом яко́го ча́су короле́ва не поверта́лася до кімна́ти?


Ро́зпач опанува́в душе́ю молодо́ї ді́вчи́ни з рече́й цига́нки.


Щось немо́в хапа́є за них.

Щось немо́в хапа́є за них.


— А тепер до столу! — скомандував Атос.

— А тепе́р до сто́лу! — скома́ндував Атос.


— Беріть мою руку, — перебив чужоземець, — і ходім.

— Бері́ть мою́ ру́ку, — переби́в чужозе́мець, — і ході́м.


— А що тобі здалося?

— А що тобі́ здало́ся?


— З вашою еміненцією? — бурмотів Бонасьє, поводячи навколо блудними очима.

— З ва́шою еміне́нцією? — бурмотів Бонасьє, пово́дячи навко́ло блу́дними очи́ма.


Ось побачиш, коли він од царя не перейде до турка!

Ось поба́чиш, коли́ він од царя́ не пере́йде до ту́рка!


А в корчмі не хочуть, бо там блощиці.

А в ко́рчмі́ не хо́чуть, бо там блощи́ці.


— О боже, спасителю! Се наші їдуть! — закричала Леся, глянувши на дорогу.

— О бо́же, спаси́телю! Се на́ші ї́дуть! — закрича́ла Ле́ся, гля́нувши на доро́гу.


— Івась, Івано! — переглумився пан керкермайстер.

— Іва́сь, Івано! — переглуми́вся пан керкерма́йстер.


— Тепер, дорогий Атосе, будьте ласкаві, скажіть, куди це ми йдемо?

— Тепе́р, дороги́й Атосе, бу́дьте ласка́ві, скажі́ть, куди́ це ми йдемо́?


Богу́н му́сив да́ти їй листа́.

Богу́н му́сив да́ти їй листа́.


До таки́х люде́й нале́жав і Кід із Монта́ни.


— Висока на зріст, ставна.

— Висо́ка на зріст, ста́вна.


— Що це таке? — спитав Араміс.

— Що це таке́? — спита́в Араміс.


— Так? Ну, це гарно.

— Так? Ну, це га́рно.


Тре́ба було́ знайти́ Пля́нше.

Тре́ба було́ знайти́ Пля́нше.


Цей пан — че́сна люди́на.

Цей пан — че́сна люди́на.


— Аджеж ми залишимо там наші шкури, — провадив далі Грімо тою же мовою.

— Аджеж ми зали́шимо́ там на́ші шку́ри, — прова́див да́лі Грі́мо то́ю же мо́вою.


— Дайте мені подивитися.

— Да́йте мені́ подиви́тися.


По́тім свою́ розмо́ву з селяни́ном, яко́го ти зди́бав у лі́сі.


, хто розбивати крамниці, а хто по заможних дворах.

, хто розбива́ти крамни́ці, а хто по замо́жних двора́х.


— Так ти не пустиш бранців назад, на Вкраїну?

— Так ти не пу́стиш бра́нців наза́д, на Вкраї́ну?


Сиджу́ за газе́тою, коли́ підві́в о́чі, поба́чив її.


— Гм, я не пішов би, — відказав Араміс.

— Гм, я не пішо́в би, — відказа́в Араміс.


— Та нас ніби залишили без вина.

— Та нас ні́би зали́ши́ли без вина́.


— Кажу ж вам, що я хазяйка будинку.

— Кажу́ ж вам, що я хазя́йка буди́нку.


Одно́ з таки́х оповіда́нь, котре́ гли́бше, ніж і́нше, вра́зи́ло мене́, подаю́ оце́ читача́м.


Ду́маю, що на те мо́жете спокі́йно підписа́тися.


— Ні, — сказав він — це неможливо.

— Ні, — сказа́в він — це неможли́во.


— А що ж зробив граф?

— А що ж зроби́в граф?


— Невже? Хто ж саме?

— Невже́? Хто ж са́ме?


— Сьогодні засідатиме Лінчів суд.

— Сього́дні засіда́тиме Лінчів суд.


— Бодай і не казати, пане ясновельможний!

— Бода́й і не каза́ти, па́не ясновельмо́жний!


— Чого ж се ти одбивсь од свого товариства?

— Чого́ ж се ти одби́всь од свого́ товари́ства?


— А чи ти певний цього?

— А чи ти пе́вний цього́?


— Чи не треба вам грошей?

— Чи не тре́ба вам грошей?


Але вона мусіла повернутися до Лювру.

Але́ вона́ мусіла поверну́тися до Лювру.


Наля́кана цига́нка забі́гла за віз і зві́дти вигляда́ла, по́ки той на́товп промине́ її.


Я проси́в, як обра́жений ба́тько, дозво́лити мені́ пройти́.


— Маю, — відповів Д'Артаньян, — від сьогодня починаючи.

— Ма́ю, — відпові́в Д'Артаньян, — від сього́дня почина́ючи.


— То вже не наша печаль.

— То вже не на́ша печа́ль.


— Викрадено! — згукнув комісар.

— Ви́крадено! — згукну́в коміса́р.


— Я також б'юся з ним, — промовив, наближаючись, Араміс.

— Я та́ко́ж б'ю́ся з ним, — промо́вив, наближа́ючись, Араміс.


— Убив чи просмикнув — це вже, пане, як вам більше до вподоби.

— Уби́в чи просмикну́в — це вже, па́не, як вам бі́льше до вподо́би.


— Охоче, — відказав Араміс.

— Охо́че, — відказа́в Араміс.


— Киценька! Ти тямиш її?

— Киценька! Ти тя́миш її?


— Можлива річ.

— Можли́ва річ.


— Так, пане капітане,.

— Так, па́не капіта́не,.


Але Кардеджі тільки всміхнувся.

Але́ Кардеджі ті́льки всміхну́вся.


Але профіль був у неї на прочуд гарний.

Але́ про́філь був у не́ї на про́чуд га́рний.


Ти собі́ бери́ яки́й науко́вий рефера́т.


— Хіба у вашому містечкові є порядне вино? — спитав Атос.

— Хіба́ у ва́шому містечко́ві є поря́дне вино́? — спита́в Атос.


— Увійдіть — сказав коршмар, — вона ще у себе в кімнаті.

— Увійді́ть — сказа́в коршма́р, — вона́ ще у себе́ в кімна́ті.


— Здається, я вже дала вам доказ.

— Здає́ться, я вже дала́ вам до́каз.


Але як пощастило вам втекти?

Але́ як пощасти́ло вам втекти́?


— Не бійся, не відіб'ється.

— Не бі́йся, не відіб'є́ться.


— Володю! — сказала вона, зупиняючися в дверях.

— Воло́дю! — сказа́ла вона́, зупиня́ючися в две́рях.


— Та бреше він, жидівська личина! — з насмішкою сказав Едмунд, наблизившися.

— Та бре́ше він, жиді́вська личи́на! — з насмі́шкою сказа́в Едму́нд, наблизившися.


— Я теж мушу поставити вам кільки серйозних питань.

— Я теж му́шу поста́вити вам кі́льки серйо́зних пита́нь.


Де коли́сь хвилюва́ло та бушува́ло, тепе́р ти́хо та гла́дко.


— Вибачте мені, пані, — сказав Д'Артаньян — ви ж розумієте, я не знав цього.

— Ви́бачте мені́, па́ні, — сказа́в Д'Артаньян — ви ж розумі́єте, я не знав цього́.


— Ні, навпаки, це добрі хлопці, лагідні й сумирні, як ягнята.

— Ні, навпаки́, це до́брі хло́пці, ла́гідні й суми́рні, як ягня́та.


— Що ж, для нас то все одно.

— Що ж, для нас то все одно́.


— Ти щасливий, — повторила ти якось бездушно, мов луна.

— Ти щасли́вий, — повтори́ла ти я́ко́сь безду́шно, мов луна́.


Так, опі́вночі, він ра́птом поскида́в з себе́ ко́вдри і встав з лі́жка.


— Це дійсно дуже потрібно для вас, Д'Артаньяне?

— Це ді́йсно ду́же потрі́бно для вас, Д'Артаньяне?


Але блюзнірство — то розлучати серця, що їх бог сотворив одне для одного.

Але́ блюзні́рство — то розлуча́ти серця́, що їх бог сотвори́в одне́ для одного́.


Але мама природа не знає сантиментальности і не слухає мрій.

Але́ ма́ма приро́да не зна́є сантиментальности і не слу́хає мрій.


— Поклич тепер і її, хай сюди йде.

— Поклич тепе́р і її, хай сюди́ йде.


— Отже, мені треба їхати туди сьогодні вночі?

— О́тже, мені́ тре́ба ї́хати туди́ сього́дні вночі́?


Вам безумо́вно тре́ба відпочи́ти, і я кра́ще піду́ наза́д, — сказа́в Д'Артаньян.


— Власною особою.

— Вла́сною осо́бою.


— Я перекажу йому це.

— Я перекажу́ йому це.


— А чому ж у нього так мало купують?

— А чому́ ж у нього так ма́ло купу́ють?


— У такому разі, філософе, — сказав Д'Артаньян, — навчіть мене, допоможіть мені.

— У тако́му ра́зі, філо́софе, — сказа́в Д'Артаньян, — навчі́ть мене́, допоможі́ть мені́.


— А що там, бгате?

— А що там, бга́те?


— Мабуть, у вас в Січі тілько й роботи, що потішати один одного вигадками.

— Ма́бу́ть, у вас в Сі́чі ті́лько й робо́ти, що потіша́ти оди́н одного́ ви́гадками.


— Ні, іншому.

— Ні, і́ншому.


Він мав їх у себе́ на во́зику.

Він мав їх у себе́ на во́зику.


— Здається, він мені загрожує.

— Здає́ться, він мені́ загро́жує.


— У нього корчі.

— У нього ко́рчі́.


— А це ви, маєстро.

— А це ви, має́стро.


А будемо битись, то загинемо.

А бу́демо би́тись, то заги́немо.


Я йду до короле́ви.

Я йду до короле́ви.


— Який, скажіть?

— Яки́й, скажі́ть?


— А що вам треба у Лондоні? — спитав Бонасьє.

— А що вам тре́ба у Ло́ндоні? — спита́в Бонасьє.


Грі́мо, свої́м́́́ зви́чаєм, мо́вчки скори́вся.


— Безсумнівно, — відповів Портос, пишаючись, що дістав комплімента.

— Безсумні́вно, — відпові́в Портос, пиша́ючись, що діста́в компліме́нта.


— Повідати вам про мою ганьбу? — вигукнула міледі, почервонівши.

— Пові́дати вам про мою́ ганьбу́? — ви́гукнула міле́ді, почервоні́вши.


— О, урятована, урятована! — скрикнула вона.

— О, урято́вана, урято́вана! — скри́кнула вона́.


Зверну́в з дорі́жки за кущ, щоб ні з ким не зустрі́тись.


— Аякже! Готові й спаковані.

— Ая́кже! Гото́ві й спако́вані.


Вони́ спини́лися бі́ля маси́вних двере́й.


Він ви́пив за їх здоро́в'я.

Він ви́пив за їх здоро́в'я.


— Чого ж у Січ? Хіба тілько й світу, що в вікні?

— Чого́ ж у Січ? Хіба́ ті́лько й сві́ту, що в вікні́?


— Так, сір, чую, — ледве чутно промовила королева.

— Так, сір, чу́ю, — ле́две чу́тно промо́вила короле́ва.


Зви мене́ Мари́ною.

Зви мене́ Мари́ною.


— Що він вам за пройдисвіт такий удався?

— Що він вам за пройди́світ таки́й уда́вся?


— Старі ні, лиш малі жиденята та одна жидівка.

— Старі́ ні, лиш малі́ жиденя́та та одна́ жиді́вка.


— Куди ж отсе?

— Куди́ ж отсе?


Та не ду́же до́вго протягло́ся те ща́стя.


Флойд Вандерліп вдя́чно погля́нув на не́ї.


— Боронь, Боже, мене від того! — сказав він.

— Боро́нь, Бо́же, мене́ від того́! — сказа́в він.


— Це просто якась випадковість, що вас не спіткала смерть.

— Це про́сто яка́сь випадко́вість, що вас не спітка́ла смерть.


— А що ж ваш полковий суддя робить? — спитав Гвинтовка.

— А що ж ваш полкови́й суддя́ ро́бить? — спита́в Гвинтовка.


— Я піду в манастир.

— Я піду́ в манасти́р.


— От то, то, то, то, то, то! — радісно підхопив Вовкун, схапуючися зі свого лежання.

— От то, то, то, то, то, то! — ра́дісно підхопи́в Вовку́н, схапуючися зі свого́ лежа́ння.


— Як так? — не зрозумів Атос.

— Як так? — не зрозумі́в Атос.


Бракува́ло пів годи́ни до півночи.

Бракува́ло пів годи́ни до півночи.


— З двох причин.

— З двох причи́н.


Аж сумно стало Петрові, як розібрав, що воно єсть отся купа голоти.

Аж су́мно ста́ло Петро́ві, як розібра́в, що воно́ єсть о́тся ку́па голо́ти.


І вона́ нахили́лася і поцілува́ла мене́ в чоло́.


— Далебі, пане, сьогодні я спатиму спокійно вперше за ці шістнадцять день.

— Далебі, па́не, сього́дні я спа́тиму спокі́йно впе́рше за ці шістна́дцять день.


Чинити волю її треба,як волю божу!

Чини́ти во́лю її тре́ба,як во́лю бо́жу!


А вночі зорі наче наближались, ставали якимись великими, маячили, танцювали.

А вночі́ зо́рі на́че наближа́лись, става́ли яки́мись вели́кими, маячи́ли, танцюва́ли.


— Що ж, дуко, — спитав король, — підрахували ?

— Що ж, ду́ко, — спита́в коро́ль, — підрахува́ли ?


Ото́ж вони́ з стра́хо́м і заціка́вленням чека́ли, що то він да́лі чини́тиме.


Льокай прові́в ґасконця до па́ні.

Льокай прові́в ґасконця до па́ні.


Зроби́вши ле́две чи де́сять кро́ків, він поверну́вся.


Йому да́но було́ ві́ру без си́ли ві́ри, йому да́но було́ благода́ть без си́ли благода́ти.


— Пустити мене першим.

— Пусти́ти мене́ пе́ршим.


— Далебіг, дорогий Атосе, я волію не ризикувати більше.

— Далебі́г, дороги́й Атосе, я волі́ю не ризикува́ти бі́льше.


— Я чесна людина.

— Я че́сна люди́на.


Араміс густо почервонів і скорше вирвав, ніж узяв її з рук ґасконця.

Араміс гу́сто почервоні́в і ско́рше ви́рвав, ніж узя́в її з рук ґасконця.


Він у себе́?


Атос мав великий вплив на юнака.

Атос мав вели́кий вплив на юнака́.


— Дітки мої! — каже тоненьким, ницим голоском.

— Ді́тки мої́! — ка́же тоне́ньким, ни́цим голоско́м.


Та про те я машина́льно пішо́в за не́ю.

Та про те я машина́льно пішо́в за не́ю.


— О, Атосе — промовив Араміс, — ти, дійсно, великий чоловік.

— О, Атосе — промо́вив Араміс, — ти, ді́йсно, вели́кий чолові́к.


— Та чому ні? До ночі доїду до своєї границі, а там я вже як дома.

— Та чому́ ні? До но́чі дої́ду до своє́ї грани́ці, а там я вже як до́ма.


— Так ти справді хочеш зостатися у сій різниці?

— Так ти спра́вді хо́чеш зоста́тися у сій різни́ці?


Не ра́ція йти про́ти наро́дніх зви́чаїв, коли́ не чу́єшся на си́лі.


— Лордові, як і мені відомо, що міледі Вінтер — велика злочинниця.

— Ло́рдові, як і мені́ відо́мо, що міле́ді Вінтер — вели́ка злочи́нниця.


— Слухаєте, пане?

— Слу́хаєте, па́не?


— Пані? стара? молода?

— Па́ні? стара́? молода́?


— Чого ще оцей бабський реп'ях од мене хоче? — каже, зупинившись, Кирило Тур.

— Чого́ ще оце́й ба́бський ре́п'ях од мене́ хо́че? — ка́же, зупини́вшись, Кири́ло Тур.


— Що ж ти тепер думаєш із собою чинити? — спитав Шрам.

— Що ж ти тепе́р ду́маєш із собо́ю чини́ти? — спита́в Шрам.


— А інші товариші що?

— А і́нші това́риші що?


— Хіба перескочите, — мовив чоловік, здвигнувши плечима.

— Хіба́ переско́чите, — мо́вив чолові́к, здви́гнувши плечи́ма.


— Ви? А коли ж ви були тут?

— Ви? А коли́ ж ви були́ тут?


— А тепер дозволите сказати вам про одну річ? — зимно спитав Атос.

— А тепе́р дозво́лите сказа́ти вам про одну́ річ? — зи́мно спита́в Атос.


— Бог відступається від того, хто сам себе зрікається, — зауважила міледі.

— Бог відступа́ється від того́, хто сам себе́ зріка́ється, — заува́жила міле́ді.


Оди́н із молоди́х інді́йців схопи́в спи́са і став напогото́ві.


— Не стріляйте! Я ж без зброї!

— Не стріля́йте! Я ж без збро́ї!


— Скажеш, що панич Тоньо казав тобі прийти, то ніхто тебе не прожене.

— Ска́жеш, що панич Тоньо каза́в тобі́ прийти́, то ніхто́ тебе́ не прожене́.


— Ну, добре, я знаю, що зроблю.

— Ну, до́бре, я зна́ю, що зроблю́.


— До шхуни! — скомандував Фелтон.

— До шху́ни! — скома́ндував Фелтон.


— Може це та гадюка?

— Мо́же це та гадю́ка?


Я розумі́ю, ви пови́нні ду́же дорожи́ти ним.


— Я згоден, — сказав він, підвівши голову.

— Я зго́ден, — сказа́в він, підві́вши го́лову.


— Але ви будете з мене кпити.

— Але́ ви бу́дете з мене́ кпи́ти.


А я б тобі радив сидіти тихо, ліпше буде для тебе.

А я б тобі́ ра́див сиді́ти ти́хо, лі́пше бу́де для тебе́.


— Це зайве, у мене вдома досить цього припасу.

— Це за́йве, у мене́ вдо́ма до́сить цього́ припа́су.


На цей крик на́товп вступи́в до за́лі.

На цей крик на́товп вступи́в до за́лі.


— Ей, драгий побро! — крикне чорногорець.

— Ей, дра́гий по́бро! — кри́кне чорного́рець.


— Їх не встигли ще пограбувати.

— Їх не всти́гли ще пограбува́ти.


Ціє́ї хвили́ни Фелтона, ма́бу́ть, стра́чують за зло́чини ціє́ї ві́дьми.


— І чудового! — вигукнув хазяїн.

— І чудо́вого! — ви́гукнув хазя́їн.


Харчів у мене́ до́сить.

Харчів у мене́ до́сить.


— Ні, того не бійся! — обізвався Джеджалій.

— Ні, того́ не бі́йся! — обізва́вся Джеджа́лій.


— Отже, у мене є діло, бо я дійсно щасливий.

— О́тже, у мене́ є ді́ло, бо я ді́йсно щасли́вий.


— Ви, мабуть, не маєте грошей?

— Ви, ма́бу́ть, не ма́єте грошей?


— Слухайте! Я вже натрапив на слід, — сказав Д'Артаньян.

— Слу́хайте! Я вже натра́пив на слід, — сказа́в Д'Артаньян.


Мої́ ру́ки тримтя́ть ще ду́жче, як упере́д.


— Ви мені вибачаєте! — згукнув Д'Артаньян.

— Ви мені́ вибача́єте! — згукну́в Д'Артаньян.


— Як же це так? Хіба компасом?

— Як же це так? Хіба́ ко́мпасом?


— Справді, вони доведуть до того, що примусять нас запровадити їх до Бастилії.

— Спра́вді, вони́ доведу́ть до того́, що приму́сять нас запрова́дити їх до Басти́лії.


— Де тобі тихо? Сьогодні народивсь у мене такий лицар, що аж земля затрусилась.

— Де тобі́ ти́хо? Сього́дні народи́всь у мене́ таки́й ли́цар, що аж земля́ затруси́лась.


Нашої весни не воскресить ніяка сила!

На́шої весни́ не воскреси́ть нія́ка си́ла!


— Я думаю, що краще вам залишити нас і більш не приїздити.

— Я ду́маю, що кра́ще вам зали́ши́ти нас і більш не приїзди́ти.


— Голубчику мій! — сказала Петрові стара Туриха.

— Голу́бчику мій! — сказа́ла Петро́ві стара́ Туриха.


Як бу́дуть родича́тися зі значни́ми пана́ми, то й ї́хній рід значні́шим зро́биться.


— Щодо мене, то я поснідав погано.

— Що́до мене́, то я посні́дав пога́но.


Д'Артаньян вклони́вся герцоґові й шви́дко пішо́в до по́рту.


— Я, пане, Д'Артаньян, ґасконський дворянин, ґвардієць роти пана Дезесара.

— Я, па́не, Д'Артаньян, ґасконський дворяни́н, ґварді́єць ро́ти па́на Дезеса́ра.


Той Андрусь, про котро́го ішла́ бе́сіда, то був бі́дний сирота́, на́ймит.


— І з цими словами лорд пішов.

— І з ци́ми слова́ми лорд пішо́в.


Вам охо́че даду́ть за нього по́над ти́сячу екю.


Я ви́тріщила на нього о́чі.

Я ви́тріщила на нього о́чі.


— Хто за нами? — покликне ще раз батько Пугач.

— Хто за нами? — покли́кне ще раз ба́тько Пу́гач.


— Друже мій, ви говорите, як втілене богослів'я.

— Дру́же мій, ви гово́рите, як вті́лене богослі́в'я.


Ду́мали вони́ мене́ спокуси́ти.

Ду́мали вони́ мене́ спокуси́ти.


Але ви — янкі, а він був британець, син джентльмена.

Але́ ви — я́нкі, а він був брита́нець, син джентльме́на.


— Годі вам жартувати, мій люб'язний, — сказав він.

— Го́ді вам жартува́ти, мій люб'я́зний, — сказа́в він.


— Їх п'ятеро, — пошепки сказав Атос, — нас тільки троє.

— Їх п'я́теро, — по́шепки сказа́в Атос, — нас ті́льки тро́є.


— Як пан знають.

— Як пан зна́ють.


— Цікаво тільки, о якій годині був він у вас?

— Ціка́во ті́льки, о які́й годи́ні був він у вас?


— Ні, на ньому підпис вашої еміненції.

— Ні, на ньому пі́дпис ва́шої еміне́нції.


— А чому ж ви не втекли?

— А чому́ ж ви не втекли́?


— Я допомагатиму вам, монсеньєр, од щирого серця.

— Я допомага́тиму вам, монсеньє́р, од щи́рого се́рця.


— Якої роти?

— Яко́ї ро́ти?


Та в вас тут чимало таки назбиралось? Га?

Та в вас тут чима́ло таки́ назбира́лось? Га?


— Як! Отсе у Січ би то?

— Як! Отсе́ у Січ би то?


— Го, го, багато дечого треба.

— Го, го, бага́то дечого тре́ба.


— Ми вдержемо німців!

— Ми вде́ржемо ні́мців!


— Маємо ще два тижні, — казав він своїм приятелям.

— Ма́ємо ще два ти́жні, — каза́в він своїм́́́ при́ятелям.


Це було́ са́ме в раз.

Це було́ са́ме в раз.


— А коли ж ми їдемо? — спитав Атос.

— А коли́ ж ми ї́демо? — спита́в Атос.


— Додайте ще, що спадщини мене позбавите, — глузливо мовив Максим.

— Дода́йте ще, що спа́дщини мене́ позба́вите, — глузли́во мо́вив Макси́м.


Я помі́тив, що він ду́же жалку́є за збру́єю.


— Авжеж цікаво.

— Авже́ж ціка́во.


— Правду кажучи, і я теж! — признався Атос.

— Пра́вду ка́жучи, і я теж! — призна́вся Атос.


— Карен! — промовив він просто, ідучи до неї й простягаючи їй руку.

— Карен! — промо́вив він про́сто, ідучи́ до не́ї й простяга́ючи їй ру́ку.


— Так, бо в мене є докази.

— Так, бо в мене́ є до́кази.


— Гребіть, як дужче.

— Гребі́ть, як ду́жче.


Та нема од неї вісті!

Та нема́ од не́ї ві́сті!


То поверта́лися її тюре́мники.

То поверта́лися її тюре́мники.


— От так собі! — відповів, схиливши голову, — наші жидівські ґешефти.

— От так собі́! — відпові́в, схили́вши го́лову, — на́ші жиді́вські ґеше́фти.


Коршми напо́внились відві́дувачами.

Коршми напо́внились відві́дувачами.


— Яке безумство так марно кохати!

— Яке́ безу́мство так ма́рно коха́ти!


Ґварді́йці ки́нулися до мушке́тів.

Ґварді́йці ки́нулися до мушке́тів.


— Геть з дисертаціями! — скричав Д'Артаньян.

— Геть з дисерта́ціями! — скрича́в Д'Артаньян.


— Так ви мене зовсім не знаєте?

— Так ви мене́ зо́всім не зна́єте?


Лорд Вінтер і тро́є мушкете́рів запи́тливо перезирну́лися.


Черева́нь, ди́влячись, аж іздрига́ється.


— Вашу смерть! — сказав він мені.

— Ва́шу смерть! — сказа́в він мені́.


— От наш батько!

— От наш ба́тько!


— Про кого доповісти герцоґові? — спитав Патрік.

— Про кого допові́сти́ герцоґові? — спита́в Патрік.


— І бандура,— каже Василь Невольник,— та ще чия бандура!

— І банду́ра,— ка́же Васи́ль Нево́льник,— та ще чия́ банду́ра!


— Цієї ж ночі,.

— Ціє́ї ж но́чі,.


— Ідіть зі мною, Флойде, — промовила вона просто, — ви мені якраз потрібні.

— Іді́ть зі мно́ю, Фло́йде, — промо́вила вона́ про́сто, — ви мені́ якра́з потрі́бні.


— Чи від своєї пані, — перебив Д'Артаньян.

— Чи від своє́ї па́ні, — переби́в Д'Артаньян.


— Я ладна жити, де хочете, аби тільки сховатися так, щоб не знали, де я.

— Я ла́дна жи́ти, де хо́чете, аби́ ті́льки схова́тися так, щоб не зна́ли, де я.


Томмі засу́нув у юконську піч де́ко з сухаря́ми й підки́нув тро́хи дров.


Цим ра́зом, хочби й хоті́в, не міг би пан Андрі́й обмину́ти зви́чаю.


— Овва! — вигукнув Портос.

— Овва́! — ви́гукнув Портос.


— На ща́стя!


— Спитайте в цієї жінки, — відказав чоловік у червоному плащі.

— Спита́йте в ціє́ї жі́нки, — відказа́в чолові́к у черво́ному плащі́.


— Будьте відважніші.

— Бу́дьте відважніші.


Було́ ко́ло во́сьмої годи́ни ве́чора.

Було́ ко́ло во́сьмої годи́ни ве́чора.


Та не ма́вши змо́ги задуши́ти її, міле́ді всміхну́лася.


Д'Артаньян і собі́ став на своє́ мі́сце в ла́вах това́ришів.


— Ви ніби ждете чогось або боїтеся чогось?

— Ви ні́би ждете́ чого́сь або́ боїте́ся чого́сь?


— А що злодію, жидику, дісталось тобі на горіхи?

— А що зло́дію, жидику, діста́лось тобі́ на горі́хи?


Але мама природа не знає сантиментальности і не слухає мрій.

Але́ ма́ма приро́да не зна́є сантиментальности і не слу́хає мрій.


— І того не розумію, по що ти стріляв до того жида?

— І того́ не розумі́ю, по що ти стріля́в до того́ жи́да?


Хіба не видно відразу, що ми шляхетні люди, а не фалшивники грошей?

Хіба́ не ви́дно відра́зу, що ми шляхе́тні лю́ди, а не фалшивники грошей?


І́ноді мені́ здава́лося, що яка́сь хма́ра сти́снула мені́ лоб та застила́є о́чі.


Між ним і Д'Артаньяном був стіл.

Між ним і Д'Артаньяном був стіл.


То́ї хвили́ни ввійшо́в Араміс.

То́ї хвили́ни ввійшо́в Араміс.


— Чи чуєш? — каже тоді Шрамові гетьман.

— Чи чу́єш? — ка́же тоді́ Шра́мові ге́тьман.


— А все ж, він розчулився, — сказала вона й вирішила встати та причепуритися.

— А все ж, він розчу́лився, — сказа́ла вона́ й ви́рішила вста́ти та причепури́тися.


— А покажіть мені цей перстень.

— А покажі́ть мені́ цей пе́рстень.


Секу́нда, дру́га, тре́тя, а ко́жна до́вга як ві́чність, а страшна́ як пе́кло.


було́ бага́то, хоч дале́ких, а все ж таки́ ро́дичів, з про́сти́х міща́н та козакі́в.


Моргай, моргай! Ось як моргну тебе, то й ногами вкриєшся!

Мо́ргай, мо́ргай! Ось як моргну́ тебе́, то й нога́ми вкри́єшся!


А я, молоденька,.

А я, молоде́нька,.


Фелтон озирну́вся, шука́ючи змо́ги втекти́.


— Ну, ну, не бійся, в нас нема того звичаю, — сказав Тоньо.

— Ну, ну, не бі́йся, в нас нема́ того́ зви́чаю, — сказа́в Тоньо.


Аж ось куди зникло те прокляте золото.

Аж ось куди́ зни́кло те про́кля́те зо́лото.


За кого ви мене маєте? Що я вам сейф, чи що? Яке мені до того діло!

За кого ви мене́ ма́єте? Що я вам сейф, чи що? Яке́ мені́ до того́ ді́ло!


— Ну, будь же ти в мене за рідного отця, і благословіте нас укупі.

— Ну, будь же ти в мене́ за рі́дного отця́, і благословіте нас уку́пі.


— Граф був вельможний господар і мав право карати на горло в своїх володіннях.

— Граф був вельмо́жний госпо́дар і мав пра́во кара́ти на го́рло в свої́х володі́ннях.


— Чи впізнали б ви ті двері?

— Чи впізна́ли б ви ті две́рі?


Д'Артаньян із сльоза́ми вдячности, пала́ючи з ра́дощів, поверну́вся до Атоса.


— Що таке? — промовив Рішельє, відчинивши двері.

— Що таке́? — промо́вив Рішельє́, відчини́вши две́рі.


Гробова́ мовча́нка панува́ла в халу́пі, як і у флі́гелі.


Та щу́ка не чека́ла бо́втання.

Та щу́ка не чека́ла бо́втання.


Мушкете́рів, проте́, було́ бі́льше.

Мушкете́рів, проте́, було́ бі́льше.


— Е, батьку! каже запорожець.

— Е, ба́тьку! ка́же запоро́жець.


— Терпіння, — промовив Атос, — нам бракує ще декого.

— Терпі́ння, — промо́вив Атос, — нам браку́є ще декого.


Аджеж, до того, я ще й пікардієць.

Аджеж, до того́, я ще й пікардієць.


При цьому́ заува́женні Атос насупи́в бро́ви й зці́пив гу́би.


— Точнісінько так відповідала мені й моя жінка.

— Точні́сінько так відповіда́ла мені́ й моя́ жі́нка.


Але спочатку хочу поговорити про инше.

Але́ споча́тку хо́чу поговори́ти про инше.


— Ваші порази ще й досі завдають вам страждань? — питала міледі.

— Ва́ші пора́зи ще й до́сі завдаю́ть вам стражда́нь? — пита́ла міле́ді.


— Так, підроблений.

— Так, підро́блений.


Чи то пак отаман за коня!

Чи то пак ота́ман за коня́!


Я б заміня́ла.

Я б заміня́ла.


— На Форзькі води?

— На Форзькі во́ди?


— Іздалось! — аж крикнув коваль.

— Ізда́лось! — аж кри́кнув кова́ль.


А, хай йому біс, як же ви мене зашибли.

А, хай йому біс, як же ви мене́ зашибли.


— Яке само? — спитав Портос.

— Яке́ са́мо? — спита́в Портос.


— Про стан наших інтересів? — сказав він.

— Про стан на́ших інтере́сів? — сказа́в він.


— Ну, як же розв'яжемо ми цю справу? — спитав король.

— Ну, як же розв'я́жемо ми цю спра́ву? — спита́в коро́ль.


Джой, підбадьо́руючи, кивну́ла йому голово́ю.


Зи́гмунд, урва́вши спів, закля́в і шпурну́в голове́шкою в соба́к.


— Я була на два кроки від вас, пане, — відповіла жінка.

— Я була́ на два кро́ки від вас, па́не, — відповіла́ жі́нка.


Я вся поблі́дла.

Я вся поблі́дла.


Він то червоні́в, то полотні́в.

Він то червоні́в, то полотні́в.


Араміс вів далі.

Араміс вів да́лі.


Ми бу́демо до́брі до вас.

Ми бу́демо до́брі до вас.


— Ну, а може справді який лихий демон у тій хвилі сміється над нами?

— Ну, а мо́же спра́вді яки́й лихи́й де́мон у тій хви́лі сміє́ться над нами?


— Так, пане, — відмовив Мускетон, — але в дуже поганому гуморі.

— Так, па́не, — відмо́вив Мускетон, — але́ в ду́же пога́ному гу́морі.


— Ні на одну хвилину не кину я так Б'юкенгема, — заявив Д'Артаньян.

— Ні на одну́ хвили́ну не ки́ну я так Б'юкенгема, — заяви́в Д'Артаньян.


— А перечекати, аж вода впаде.

— А перечека́ти, аж вода́ впаде́.


Богу́н, і з ним бага́то козакі́в, не хоті́ли пристава́ти на такі́ умо́ви.


Цей до́каз перева́жив.

Цей до́каз перева́жив.


— Ось тобі півпістолі за ці папери, хочеш? — запропонував Д'Артаньян.

— Ось тобі́ півпістолі за ці папе́ри, хо́чеш? — запропонува́в Д'Артаньян.


Ще раз, і ще раз — нічогі́сінько.

Ще раз, і ще раз — нічогі́сінько.


— Два книдлі? Які книдлі? — спитав поквапно Кеслер.

— Два кни́длі? Які́ кни́длі? — спита́в поква́пно Кеслер.


— Здається, догадуюсь.

— Здає́ться, дога́дуюсь.


— Візьми цей, — передав свого Атос з властивою йому щедрістю, — і будь хоробрий.

— Візьми́ цей, — переда́в свого́ Атос з власти́вою йому ще́дрістю, — і будь хоро́брий.


Ду́жі й бі́лі.

Ду́жі й бі́лі.


— Не грубіяньте! — промовила вона нарешті.

— Не грубія́ньте! — промо́вила вона́ наре́шті.


— Гарна каблучка, — каже Кирило Тур.

— Га́рна каблу́чка, — ка́же Кири́ло Тур.


— Візьми ти оцей перстень.

— Візьми́ ти оце́й пе́рстень.


Неха́й беру́ть воли́ к нечи́стій ма́тері, а ти остава́йсь вече́ряти.


— І ви берете від нього гроші?

— І ви берете́ від нього гро́ші́?


То́ї хвили́ни заржа́в кінь.

То́ї хвили́ни заржа́в кінь.


— Тільки, моє серце! Я повинна вернутись до хана!

— Ті́льки, моє́ се́рце! Я пови́нна верну́тись до ха́на!


— Чи ж чули ви, товариші? Індійці збираються принести в жертву Сіпсу.

— Чи ж чу́ли ви, това́риші? Інді́йці збира́ються принести́ в же́ртву Сіпсу.


— У мене є ворог.

— У мене́ є во́рог.


І я побі́г напере́д, ки́нувся сюди́ й туди́ — нема́ Киценьки.


— Нехай собі й держиться, коли йому так до смаку.

— Неха́й собі́ й держи́ться, коли́ йому так до смаку́.


— Йосько Штерн.

— Йосько Штерн.


— Я? — згукнув Д'Артаньян, — я? Ледащо, що ти кажеш?

— Я? — згукну́в Д'Артаньян, — я? Леда́що, що ти ка́жеш?


— Так се в вас божий чоловік? — спитав тоді Шрам.

— Так се в вас бо́жий чолові́к? — спита́в тоді́ Шрам.


— Зрозуміло, не вчиню.

— Зрозумі́ло, не вчиню́.


Я трима́ю цю гадю́ку в свої́х рука́х.

Я трима́ю цю гадю́ку в свої́х рука́х.


— Я все знаю.

— Я все зна́ю.


Ні сло́ва ніхто́ не промо́вив.

Ні сло́ва ніхто́ не промо́вив.


Я мав за честь допові́сти́ ва́шій еміне́нції, що мерзо́тники були́ п'я́ні.


— А ти, Арамісе? — спитав Атос.

— А ти, Арамісе? — спита́в Атос.


— Чи є у вас трохи піску? Скільки? — Він показав їй свій мішок.

— Чи є у вас тро́хи піску́? Скі́льки? — Він показа́в їй свій мішо́к.


Я — витрива́лий.

Я — витрива́лий.


— Ні, ні, це не для мене! Це чужий елемент.

— Ні, ні, це не для мене́! Це чужи́й елеме́нт.


— Ти щасливий, — повторила ти якось бездушно, мов луна.

— Ти щасли́вий, — повтори́ла ти я́ко́сь безду́шно, мов луна́.


— Я хочу дати вам одну пораду.

— Я хо́чу да́ти вам одну́ пора́ду.


Бу́де з нас і неда́вніх спо́минок про твою́ руї́ну.


Здивова́всь Петро́ і звелі́в за́раз собі́ коня́ сідла́ти.


— Я помстився, — промовив він.

— Я помсти́вся, — промо́вив він.


— Ну, а тепер ви мусите все зрозуміти.

— Ну, а тепе́р ви му́сите все зрозумі́ти.


Цього́, ма́бу́ть, до́сить.

Цього́, ма́бу́ть, до́сить.


— Як треба рятувати Україну, байдуже мені і літа, й рани.

— Як тре́ба рятува́ти Украї́ну, ба́йду́же мені́ і лі́та́, й ра́ни.


— Пустіть мене.

— Пусті́ть мене́.


Назві́ть потрі́бних вам підмайстрі́в і вкажі́ть, які́ інструме́нти тре́ба принести́.


Го, го, небоже, хто в на́ші ру́ки попа́в, той су́хо не ви́йде.


— Бережіться, пані, — холоднокровно зауважив юнак, — ви розіб'єтесь.

— Бережі́ться, па́ні, — холоднокро́вно заува́жив юна́к, — ви розіб'єте́сь.


Чи не збирається пані Бонасьє відвідати сьогодні ввечорі подружню господу?

Чи не збира́ється па́ні Бонасьє відві́дати сього́дні ввечорі подру́жню госпо́ду?


— Тут чи поблизу.

— Тут чи поблизу́.


— Еге! — вигукнув лорд.

— Еге́! — ви́гукнув лорд.


Він почережно зайшо́в до Атоса, Портоса та Араміса.


— Живий, живий! — крикнув урадуваний хлопець.

— Живи́й, живи́й! — кри́кнув ура́дуваний хло́пець.


— Вона упевнена в тім.

— Вона́ упе́внена в тім.


Сегьє відні́с листа́ королю́, на́віть не гля́нувши на нього.


Запа́л мушкете́рів та ї́хніх прибі́чників става́в надмі́рний.


— До високого берега, на самий край льоду, — промовив я впошепки.

— До висо́кого бе́рега, на са́ми́й край льо́ду, — промо́вив я впо́шепки.


Та й іді́ть да́лі в світ,.

Та й іді́ть да́лі в світ,.


— Так, у мене є троє, що вважатимуть за честь взяти участь у такій партії.

— Так, у мене́ є тро́є, що вважа́тимуть за честь взя́ти у́часть у такі́й па́ртії.


— Через півгодини ваш наказ буде виконаний.

— Че́рез півгодини ваш нака́з бу́де ви́конаний.