Тільки живи собі на здоров'я, а Україні на славу!

Ті́льки живи́ собі́ на здоро́в'я, а Украї́ні на сла́ву!


— Ви знали Зиґмунта Зембецького? Знали, правда? Не перечите.

— Ви зна́ли Зиґмунта Зембецького? Зна́ли, пра́вда? Не пере́чите.


Що ви скажете на це?

Що ви ска́жете на це?


І сюди́ й туди́, і вдовж і впо́перек знай шве́ндяють люде́.


То й не прика́жчик, як ду́же вже че́сний, йому й роби́ти не схо́четься.


Увійшо́в і за́раз запер две́рі.

Увійшо́в і за́раз запер две́рі.


Вона́ наближа́лася до них.

Вона́ наближа́лася до них.


— Од щирого серця, бо знаю, що то є кохати.

— Од щи́рого се́рця, бо зна́ю, що то є коха́ти.


А чому б їй цього не зробити?

А чому́ б їй цього́ не зроби́ти?


— Я хоробрий.

— Я хоро́брий.


Але буде вже! Воловодитися з тобою мені тепер не в охітку, тай ніколи.

Але́ бу́де вже! Волово́дитися з тобо́ю мені́ тепе́р не в охі́тку, тай ні́коли.


— Вона з благанням поклала свою руку на його.

— Вона́ з блага́нням покла́ла свою́ ру́ку на йо́го.


— Ґвардійці кардинала! — вигукнули разом Портос і Араміс.

— Ґвардійці кардина́ла! — ви́гукнули ра́зом Портос і Араміс.


— Робіть те, що я звелів, — згукнув комісар.

— Робі́ть те, що я звелі́в, — згукну́в коміса́р.


— Невжеж ми задавили всіх до одного? — спитав Атос.

— Невже́ж ми задави́ли всіх до одного́? — спита́в Атос.


Він велів запитати тебе!

Він велі́в запита́ти тебе́!


але запізно, — Д'Артаньян впізнав пані Бонасьє.

але́ запі́зно, — Д'Артаньян впізна́в па́ні Бонасьє.


— Тихо, — прошепотіла пані Бонасьє.

— Ти́хо, — прошепоті́ла па́ні Бонасьє.


— Він читав при вікні, — пояснив я ключникові.

— Він чита́в при вікні́, — поясни́в я клю́чникові.


— І я теж! — сказав Д'Артаньян.

— І я теж! — сказа́в Д'Артаньян.


— Оце й усе, що я мав сказати вам.

— Оце́ й усе́, що я мав сказа́ти вам.


Атос простяг до неї руку.

Атос простя́г до не́ї ру́ку.


— І ви певні цього?

— І ви пе́вні цього́?


— О, смерть, смерть, — ледве чутно сказала вона, заплющуючи очі.

— О, смерть, смерть, — ле́две чу́тно сказа́ла вона́, заплю́щуючи о́чі.


— І що каже ювілер?

— І що ка́же ювіле́р?


Що ж тут дивного?

Що ж тут ди́вного?


— Знаю, — спокійно відповів Атос, — бо ось він.

— Зна́ю, — спокі́йно відпові́в Атос, — бо ось він.


— Що це ви робите? — спитала здивована міледі.

— Що це ви ро́бите? — спита́ла здиво́вана міле́ді.


А щоб ти мені вірив, ось тобі королевський лист з печаттю!

А щоб ти мені́ ві́рив, ось тобі́ короле́вський лист з печа́ттю!


— Не розуміють, що чинють! — говорив він, зібравши полковників.

— Не розумі́ють, що чи́нють! — говори́в він, зібра́вши полко́вників.


Д'Артаньян під той час ви́рушив уже́ в похі́д із своє́ю ро́тою.


— Опівдні ми будемо в Люврі, ваша величність!

— Опі́вдні ми бу́демо в Лю́врі, ва́ша вели́чність!


— Ну, що ж? Ви мене визволите, — відповів Д'Артаньян.

— Ну, що ж? Ви мене́ ви́зволите, — відпові́в Д'Артаньян.


А коли прокинувся десь коло п'ятої, одинокою моєю думкою була Киценька.

А коли́ проки́нувся десь ко́ло п'я́тої, одино́кою моє́ю ду́мкою була́ Киценька.


— Пан Д'Артаньян обіцяв допомогти мені.

— Пан Д'Артаньян обіця́в допомогти́ мені́.


Поцілу́й мене́ на знак того́, що дає́ш обіця́нку.


Проте, які дорогі були ті руїни для Марини!

Проте́, які́ дорогі́ були́ ті руї́ни для Мари́ни!


Вона́ заста́ла міле́ді весе́лою.

Вона́ заста́ла міле́ді весе́лою.


— Може б, і батько Хмельницький пожив іще на світі, якби не сватавсь із ляхами.

— Мо́же б, і ба́тько Хмельни́цький пожи́в іще́ на сві́ті, якби́ не сва́тавсь із ля́хами.


Харчові́ припа́си в нас ви́йшли, і ми вже соба́к поїда́ли.


Д'Артаньян вмить огля́нув її всю.

Д'Артаньян вмить огля́нув її всю.


Говори́ла про свою́ любо́в та про бага́то инших рече́й, що їх я не міг зрозумі́ти.


, недалеко Дрогобича.

, недале́ко Дрого́бича.


— Я Урі Брем! — просто відповів той, і моя хатина на краю табора.

— Я Урі Брем! — про́сто відпові́в той, і моя́ хати́на на краю́ та́бора.


Візьмі́мо з них ко́жен по сімдеся́т п'ять.


А коли закон дозволяв, то й христіянська етика ухваляла.

А коли́ зако́н дозволя́в, то й христія́нська е́тика ухваляла.


Та й уся́ її поведі́нка — не украї́нська.


За них, як і за всю свою́ осо́бу, він ду́же дбав.


Їй відповіда́ли, що годи́ну тому́ Фелтон ско́чив на коня́ й пої́хав.


— Сила небесная! — закричав, ухопившись за голову, Шрам.

— Си́ла небесная! — закрича́в, ухопи́вшись за го́лову, Шрам.


— А як поцілують коло стовпа киями?

— А як поцілу́ють ко́ло стовпа́ кия́ми?


— Я здаюсь на ваші запевнення й покладаюсь на вас.

— Я здаю́сь на ва́ші запе́внення й поклада́юсь на вас.


— Ну, коли знаєш, то й лучче, — каже запорожець.

— Ну, коли́ зна́єш, то й лучче, — ка́же запоро́жець.


— А, це ви про Панаска! Про Каганцевого Панаска! Ого, зійшов наш Панаско на пси.

— А, це ви про Пана́ска! Про Каганце́вого Пана́ска! Ого́, зійшо́в наш Пана́ско на пси.


— Замовчіть! — мовив чийсь голос.

— Замовчі́ть! — мо́вив чийсь го́лос.


— Падають з неба, мій люб'язний, падають з неба!

— Па́дають з не́ба, мій люб'я́зний, па́дають з не́ба!


— Дитина! Та це ж неможливо, Тревій.

— Дити́на! Та це ж неможли́во, Тревій.


Ви позбу́детеся кло́поту, а мо́же що й для мене́ ка́пне.


— Ви, мабуть, говорили про мене дуже голосно?

— Ви, ма́бу́ть, говори́ли про мене́ ду́же го́лосно?


— Пугу! Пугу!

— Пу́гу! Пу́гу!


— Будьмо обережні — сказав Атос, — вони можуть ще стати нам у пригоді.

— Бу́дьмо обере́жні — сказа́в Атос, — вони́ мо́жуть ще ста́ти нам у приго́ді.


— Знаєш що, батьку! — каже йому Петро.

— Зна́єш що, ба́тьку! — ка́же йому Петро́.


— Я вам це давно казав.

— Я вам це давно́ каза́в.


— Я слухаю вас, — сказав той.

— Я слу́хаю вас, — сказа́в той.


— Не можу сказати, бо й сам не знаю.

— Не мо́жу сказа́ти, бо й сам не зна́ю.


— Так, — відповів Портос.

— Так, — відпові́в Портос.


Фелтон набли́зився до не́ї.

Фелтон набли́зився до не́ї.


— Я кажу про смерть не для того, щоб залякати вас, мадам.

— Я кажу́ про смерть не для того́, щоб заляка́ти вас, мада́м.


Не жа́дна кореспонде́нція.

Не жа́дна кореспонде́нція.


— Підемо, Дейвіде, підемо! У мене вистарчить на двох усього.

— Пі́демо, Дейвіде, пі́демо! У мене́ ви́старчить на двох усьо́го.


— Тоді — паль! — скомандував Атос.

— Тоді́ — паль! — скома́ндував Атос.


— Суєта суєтствій! — каже той, усміхнувшись.

— Суєта сує́тствій! — ка́же той, усміхну́вшись.


Тимча́сом юнаки́ та бі́дний льока́й зійшли́ нани́з.


— Реб Мойше, люди кажуть, що маєш якісь папери по моїм батьку.

— Реб Мойше, лю́ди ка́жуть, що ма́єш які́сь папе́ри по мої́м ба́тьку.


— Ну, куди ж би ти потяг свої тенети? Кирило Тур засміявсь.

— Ну, куди́ ж би ти по́тяг свої́ тене́ти? Кири́ло Тур засмія́всь.


— Вас обвинувачують у державній зраді, — промовив поволі кардинал.

— Вас обвинува́чують у держа́вній зра́ді, — промо́вив пово́лі кардина́л.


— Селі? Селі? — повторив він ледве дишучи.

— Селі́? Селі́? — повтори́в він ле́две ди́шучи.


— Вибачте, пане, але я не думаю, щоб він міг тепер же прийняти вас.

— Ви́бачте, па́не, але́ я не ду́маю, щоб він міг тепе́р же прийня́ти вас.


Араміс подав думку про льокаїв.

Араміс пода́в ду́мку про льокаїв.


— Нашою любов'ю.

— На́шою любо́в'ю.


— Тут чи поблизу.

— Тут чи поблизу́.


— Не побивайся, гетьмане! — кажуть полковники.

— Не побива́йся, ге́тьмане! — ка́жуть полко́вники.


Д'Артаньян був фізіономіст.

Д'Артаньян був фізіономіст.


— І ви підете? — спитала Кеті.

— І ви пі́дете? — спита́ла Ке́ті́.


— Де вони мешкають?

— Де вони́ ме́шкають?


— Цілих п'ять кіп.

— Ці́лих п'ять кіп.


— Мовчи, стара! Не з тобою говорять! — крикнув він з жартовливою погрозою.

— Мовчи́, стара́! Не з тобо́ю гово́рять! — кри́кнув він з жартовли́вою погро́зою.


— Додайте ще, що спадщини мене позбавите, — глузливо мовив Максим.

— Дода́йте ще, що спа́дщини мене́ позба́вите, — глузли́во мо́вив Макси́м.


— Як я можу вгадати?

— Як я мо́жу вгада́ти?


На воді́ гойдалася яка́сь чо́рна кра́пка.


Міле́ді підбі́гла до двере́й і відчини́ла їх.


— Я їх не знайшов, — вони не приходили.

— Я їх не знайшо́в, — вони́ не прихо́дили.


— Я кохаю вас? Я?

— Я коха́ю вас? Я?


Д'Артаньян, моторніший, прибі́г пе́рший і поста́вив на не́ї но́гу.


Йому ко́нче потрі́бно було́ взна́ти те мі́сце, де була́ Сіпсу.


А в повітрі над труною весело щебетали пташки, байдужі до людського горя.

А в пові́трі над труно́ю ве́село щебетали пташки́, байду́жі до лю́дсько́го го́ря.


— Ха, ха, ха! — засміявся я.

— Ха, ха, ха! — засмія́вся я.


Але якби тільки нитки, то ми могли би зробити й сорок і п'ятдесят.

Але́ якби́ ті́льки нитки́, то ми могли́ би зроби́ти й со́рок і п'ятдеся́т.


Чом же ось я сам не піду з їм розправитись!

Чом же ось я сам не піду́ з їм розпра́витись!


— Ви маєте взяти назад коня? Так, чи ні?

— Ви ма́єте взя́ти наза́д коня́? Так, чи ні?


— Помер! Помер! — зойкнув Патрік.

— Поме́р! Поме́р! — зойкнув Патрік.


— І що ж відповіла королева?

— І що ж відповіла́ короле́ва?


— Нехай же наші сльози упадуть на голову нашому ворогу!

— Неха́й же на́ші сльо́зи упаду́ть на го́лову на́шому во́рогу!


— Так ось у чім річ.

— Так ось у чім річ.


— Я вже думав, що справді доведеться зробитись собачим родичем.

— Я вже ду́мав, що спра́вді доведе́ться зроби́тись соба́чим ро́дичем.


— Не дармо йде про тебе лицарська слава.

— Не дармо́ йде про тебе́ ли́ца́рська сла́ва.


— Вас звуть Бонасьє, — перебив Д'Артаньян.

— Вас звуть Бонасьє́, — переби́в Д'Артаньян.


— А я хіба що ж тобі кажу? Хіба куди тебе веду?

— А я хіба́ що ж тобі́ кажу́? Хіба́ куди́ тебе́ веду́?


— Помітить євнух — буде погано.

— Помі́тить є́внух — бу́де пога́но.


Йому пощасти́ло вхопи́ти соки́ру.

Йому пощасти́ло вхопи́ти соки́ру.


— О, між ними єсть добрі лицарі! — каже Сомко.

— О, між ними єсть до́брі ли́царі! — ка́же Сомко.


— Гаразд, — сказав кардинал, — а ви, пане Арамісе?

— Гара́зд, — сказа́в кардина́л, — а ви, па́не Арамісе?


— Він узивав її міледі!

— Він узива́в її міле́ді!


Чи не так, пане Бонасьє?

Чи не так, па́не Бонасьє?


Побачимо, чия буде сила!

Поба́чимо, чия́ бу́де си́ла!


— А чому ж? — каже.

— А чому́ ж? — ка́же.


— Тепер запізно.

— Тепе́р запі́зно.


Оповіда́ння ба́тька і шум лі́су.

Оповіда́ння ба́тька і шум лі́су.


— Та ні, не то, вона.

— Та ні, не то, вона́.


— Е, що мені.

— Е, що мені́.


А те Хмарище було окрите гаями, справді наче хмарами.

А те Хмари́ще було́ окри́те гая́ми, спра́вді на́че хма́рами.


Заї́хали, ввійшли́, до світли́ці, сі́ли кіне́ць стола́.


— Я це досконало знаю, а ось мене дуже дивує, як ви можете про це знати!

— Я це доскона́ло зна́ю, а ось мене́ ду́же диву́є, як ви мо́жете про це зна́ти!


— З скількох осіб?

— З скілько́х осі́б?


— А хто там дзвонив?

— А хто там дзвони́в?


— З наказу короля! — сказав шляхтич.

— З нака́зу короля́! — сказа́в шля́хтич.


— Будьмо обережні — сказав Атос, — вони можуть ще стати нам у пригоді.

— Бу́дьмо обере́жні — сказа́в Атос, — вони́ мо́жуть ще ста́ти нам у приго́ді.


— Тому, що боялась скомпрометувати вас.

— Тому́, що боя́лась скомпрометува́ти вас.


— Так, я знаю, що ви людина з серцем, — сказав кардинал, майже зворушений.

— Так, я зна́ю, що ви люди́на з се́рцем, — сказа́в кардина́л, ма́йже звору́шений.


Аджеж то страшенна річ, що тут діється! Так далі йти не може.

Аджеж то страше́нна річ, що тут ді́ється! Так да́лі йти не мо́же.


— Ну, так і амінь йому, дурню! — каже Гвинтовка.

— Ну, так і амі́нь йому, ду́рню! — ка́же Гвинтовка.


Здобу́всь до́бре сірома́ха.

Здобу́всь до́бре сірома́ха.


Хіба ж вона не чудова жінка!

Хіба́ ж вона́ не чудо́ва жі́нка!


Атос постукав тричі, але спершу ніхто не відповідав.

Атос посту́кав три́чі, але́ спе́ршу ніхто́ не відповіда́в.


— А! — каже.

— А! — ка́же.


— Давай чотирнадцять! — сказав Староміський.

— Дава́й чотирна́дцять! — сказа́в Староміський.


Він стоя́в рі́вно, нерухо́мо, як дити́на, що відповіда́є з катихизиса.


Та в ді́йсності завда́ння не було́ так важке́, як здава́лося Заха́рові Тодосовичові.


А я ще чи продам, чи не продам, то тільки Бог знає.

А я ще чи прода́м, чи не прода́м, то ті́льки Бог зна́є.


— Од Сомка? — питає Шрам, здивовавшись.

— Од Сомка́? — пита́є Шрам, здивова́вшись.


— Оце, де ми стоїмо, ліве крило табору.

— Оце́, де ми стоїмо́, лі́ве крило́ та́бору.


— Ви візьмете одного з моїх.

— Ви ві́зьмете одного́ з мої́х.


— Так от же тобі!

— Так от же тобі́!


Козако́ві та молодо́му.

Козако́ві та молодо́му.


— А не можна би проситися до вашого єґомостя на ніч?

— А не мо́жна би проси́тися до ва́шого єґомостя на ніч?


Чи не гнівається мій володар на свою маленьку дружину?

Чи не гні́вається мій воло́да́р на свою́ мале́ньку дружи́ну?


Кіне́ць кінце́м усе́ було́ гото́во, і Фортюнові не терпі́лося стоя́ти на мі́сці.


Зиґмунта, що припрова́див їх туди́, закува́ли ра́зом з і́ншими.


— Тихо, — застерегла її міледі — навіть тут неможна так говорити про нього.

— Ти́хо, — застерегла́ її міле́ді — на́віть тут немо́жна так говори́ти про нього.


Д'Артаньян чимра́з бі́льше зако́хувався в міле́ді й щодня́ прихо́див до не́ї.


А так мені аж обридло.

А так мені́ аж обри́дло.


— Якимось дивом, пане.

— Яки́мось ди́вом, па́не.


— Та сьогодні ж увечорі, — відповіла ігуменя — а то навіть удень.

— Та сього́дні ж увечорі, — відповіла́ ігу́меня — а то на́віть уде́нь.


— Це було б дуже хороше.

— Це було́ б ду́же хоро́ше.


— А, як ся маєш, Гаво?

— А, як ся ма́єш, Га́во?


— А скільки тобі літ?

— А скі́льки тобі́ літ?


— Зовсім ні.

— Зо́всім ні.


— Вовчий Зуб перед веде! — стиха промовив до Джой поліцейський поручник.

— Во́вчий Зуб пе́ред веде́! — сти́ха промо́вив до Джой поліце́йський пору́чник.


— Любиш мене, Массіно? — по хвилевій мовчанці знов запитуєш ти.

— Лю́биш мене́, Массіно? — по хвиле́вій мовча́нці знов запи́туєш ти.


— Бідний друже, я й забув, що ви закоханий.

— Бі́дний дру́же, я й забу́в, що ви зако́ханий.


— Так, повинні.

— Так, пови́нні.


— Орел, а не козак! — каже знов Василь Невольник.

— Оре́л, а не коза́к! — ка́же знов Васи́ль Нево́льник.


— А я наперед даю вам розгрішення.

— А я напере́д даю́ вам розгрі́шення.


— Що сказати твоїй паніматці? — питається ще раз Петро.

— Що сказа́ти твої́й паніматці? — пита́ється ще раз Петро́.


— То вже дай нам хоч ватажка! — загукали селяни всі враз.

— То вже дай нам хоч ватажка́! — загука́ли селя́ни всі враз.


— Ах, мілорде! Ви мало мене слухали й не так зрозуміли.

— Ах, мілорде! Ви ма́ло мене́ слу́хали й не так зрозумі́ли.


— Ніхто не купує?

— Ніхто́ не купу́є?


— Ну, що ж ви скажете? — знову спитав Гічкок.

— Ну, що ж ви ска́жете? — зно́ву спита́в Гічкок.


— Тільки? А деж решта?

— Ті́льки? А деж ре́шта?


Пе́ред мої́ми ві́кнами тількищо лу́снула япо́нська бо́мба і знесла́ півда́ху з буди́нку.


— Та це ж неможливо! — Вона намагалася вбити свого дівера?

— Та це ж неможли́во! — Вона́ намага́лася вби́ти свого́ ді́вера?


— На Форзькі води?

— На Форзькі во́ди?


— Констанціє! Моя Констанціє! — відповів юнак.

— Конста́нціє! Моя́ Конста́нціє! — відпові́в юна́к.


— І я не знаю, — відповів Гава, — і мої чіпці лежать.

— І я не зна́ю, — відпові́в Га́ва, — і мої́ чіпці́ лежа́ть.


Так са́мо вони́ й да́лі воюва́тимуть.

Так са́мо вони́ й да́лі воюва́тимуть.


Га́ва лиш сти́ха усміха́вся, ра́дуючись з тако́го му́дрого ґеше́фту.


— Ну, а може б ти спитав?

— Ну, а мо́же б ти спита́в?


— Вибачити — за що? — спитала вона.

— Ви́бачити — за що? — спита́ла вона́.


Д'Артаньян підбі́г до двере́й й засу́нув за́сув.


А, правда! Старий лісничий поїхав був із дочкою до Львова.

А, пра́вда! Стари́й лісни́чий пої́хав був із дочко́ю до Льво́ва.


— Якось не чути її в волоці.

— Я́ко́сь не чу́ти її в воло́ці.


— Я була хвора, мій любий владарю! — одповіла Марина, тримтючи всім тілом.

— Я була́ хво́ра, мій лю́бий владарю́! — одпові́ла Мари́на, тримтючи всім ті́лом.


— То ти, Гаво? А ти що тут робиш?

— То ти, Га́во? А ти що тут ро́биш?


Зроби́ла той Кут яка́сь рі́чка самоте́ка, па́вши у рі́чку Осте́р, у лу́зі.


— Чи не могли б ви й тепер поїхати разом зі мною?

— Чи не могли́ б ви й тепе́р пої́хати ра́зом зі мно́ю?


— Наші не кудкудахчуть, ізнісши яєчко.

— На́ші не кудкудахчуть, ізні́сши яє́чко.


— То в багатших, нас не зачеплять.

— То в бага́тших, нас не заче́плять.


— Тисячу речей.

— Ти́сячу рече́й.


— А що ж робитимемо ми в Лондоні?

— А що ж роби́тимемо ми в Ло́ндоні?


От і побрата́ються да й живу́ть дові́ку вку́пі, як ри́ба з водо́ю.


— Цілком певний.

— Цілко́м пе́вний.


— Дай, нехай їм придивлюся, — кажу і витягую руку.

— Дай, неха́й їм придивлю́ся, — кажу́ і витя́гую ру́ку.


Нія́ких грошей я не брав.

Нія́ких грошей я не брав.


Госпо́дар готе́лю для п.

Госпо́дар готе́лю для п.


— Аа! У місті щось діється! — звернувся до всіх Атос.

— Аа! У мі́сті щось ді́ється! — зверну́вся до всіх Атос.


Д'Артаньяна відві́дали ті́льки тро́є мушкете́рів.


— Одного з ваших приятелів? — перебила йому мову пані Бонасьє.

— Одного́ з ва́ших при́ятелів? — переби́ла йому мо́ву па́ні Бонасьє.


— Ну, а ви, пане Портосе?

— Ну, а ви, па́не Портосе?


— Та бреше він, жидівська личина! — з насмішкою сказав Едмунд, наблизившися.

— Та бре́ше він, жиді́вська личи́на! — з насмі́шкою сказа́в Едму́нд, наблизившися.


Зві́ртесь на мене́.

Зві́ртесь на мене́.


— Та який же він миршавий, — вимовив Араміс.

— Та яки́й же він ми́ршавий, — ви́мовив Араміс.


— Я вам за роботу дам від штуки по вісім сотиків.

— Я вам за робо́ту дам від шту́ки по ві́сім со́тиків.


— Цього ми торкнемося пізніше, коли ви забажаєте.

— Цього́ ми торкнемо́ся пізні́ше, коли́ ви забажа́єте.


— Овва,— каже,— і оце б то наче й правда, а воно зовсім брехня.

— Овва́,— ка́же,— і оце́ б то на́че й пра́вда, а воно́ зо́всім брехня́.


— Так! Але тільки о першій! — відказав Д'Артаньян.

— Так! Але́ ті́льки о пе́ршій! — відказа́в Д'Артаньян.


По́тім шви́дко залі́з під ко́вдру, не зня́вши на́віть мокаси́нів.


А старий батько під голос їх пісень, немов дитина, снував рожеві пляни.

А стари́й ба́тько під го́лос їх пісе́нь, немо́в дити́на, снува́в роже́ві пля́ни.


А Іванцеві того було й треба.

А Іва́нцеві того́ було́ й тре́ба.


— Чудово складено, — зауважив Атос.

— Чудо́во скла́дено, — заува́жив Атос.


— Вона тут, — сказав Фелтон, ногою підштовхуючи торбинку із золотом.

— Вона́ тут, — сказа́в Фелтон, ного́ю підшто́вхуючи торби́нку із зо́лотом.


Поверта́тися не було́ вже нія́кої ра́ції, тре́ба було́ йти да́лі.


А він що мені може зробити?

А він що мені́ мо́же зроби́ти?


— Як же це зробити?

— Як же це зроби́ти?


— Будьте обережні, Атосе, — порадив Араміс.

— Бу́дьте обере́жні, Атосе, — пора́див Араміс.


Чи не знаєте ви, про яке попередження тут мовиться мова?

Чи не зна́єте ви, про яке́ попере́дження тут мо́виться мо́ва?


— Це кепська справа.

— Це ке́пська спра́ва.


Атос повторив запитання, яке поставив уже першому перехожому.

Атос повтори́в запита́ння, яке́ поста́вив уже́ пе́ршому перехо́жому.


— Хазяїн нашого готелю?

— Хазя́їн на́шого готе́лю?


— Сам я бачу, що біда надходить звідусюди.

— Сам я ба́чу, що біда́ надхо́дить звідусю́ди.


— Безсумнівно, він же бачив пана Д'Артаньяна в мене.

— Безсумні́вно, він же ба́чив па́на Д'Артаньяна в мене́.


— Віддасте збрую.

— Віддасте́ збру́ю.


— Так, ваша величність! Як і завжди!

— Так, ва́ша вели́чність! Як і за́вжди́!


Ще здаля́ вони́ помі́тили Араміса, яки́й стоя́в, су́мно притулившися до вікна́.


— І два таких влучних Бернажу.

— І два таки́х влу́чних Бернажу.


— Я вже й сам не раз про це мізковав.

— Я вже й сам не раз про це мізковав.


Ось він у мене́ в рука́х, той лист.

Ось він у мене́ в рука́х, той лист.


— Та не видите, що вода велика!

— Та не ви́дите, що вода́ вели́ка!


— Невже ти оце візьмешся за таке діло? — питає Брюховецький.

— Невже́ ти оце́ ві́зьмешся за таке́ ді́ло? — пита́є Брюхове́цький.


Аж ось і він.

Аж ось і він.


— Присягаюся вам.

— Присяга́юся вам.


— Ну, то як жеж? — здивувався пан Андрій.

— Ну, то як жеж? — здивува́вся пан Андрі́й.


— Ось вже один є, — зауважив Атос, проскакавши кроків з п'ятсот.

— Ось вже оди́н є, — заува́жив Атос, проскака́вши кро́ків з п'ятсо́т.


— Це все єдине — верескнула молода жінка.

— Це все єди́не — верескну́ла молода́ жі́нка.


А запорожець підхопить, ткне під себе да знов навздогін.

А запоро́жець підхо́пить, ткне під себе́ да знов навздогі́н.


Але переконавшися, що шелепотання те не втихає, набрав надії.

Але́ переконавшися, що шелепота́ння те не втиха́є, набра́в наді́ї.


Весе́лий і негнівли́вий був собі́ пан.

Весе́лий і негнівли́вий був собі́ пан.


Стій! Це нехи́бний знак, що лист ма́є яки́йсь фата́льний зміст.


Як же погля́нув він ота́к на не́ї, то на́че аж до се́рця дося́г їй очи́ма.


— Я? — вигукнув Б'юкенгем.

— Я? — ви́гукнув Б'юкенгем.


— Ну, як заколядували? — питаємо.

— Ну, як заколядува́ли? — пита́ємо.


Цього́ ра́зу мій рішенець безповоро́тний.


— Як Б'юкенгем?

— Як Б'юкенгем?


Спи спокійно, Плянше!

Спи спокі́йно, Пля́нше!


— Звідки ж про це можна знати?

— Зві́дки ж про це мо́жна зна́ти?


— Правда ваша, — сказав Д'Артаньян.

— Пра́вда ва́ша, — сказа́в Д'Артаньян.


— Ні, мабуть, йому не треба Гвинтовки до сього діла.

— Ні, ма́бу́ть, йому не тре́ба Гвинтовки до сього́ ді́ла.


— А той пан?

— А той пан?


— Ого—го! Дуже швидка! Так я тебе й пустив до Богуна!

— Ого—го! Ду́же швидка́! Так я тебе́ й пусти́в до Богуна́!


— Є єдиний спосіб, дуже простий й дуже природний.

— Є єди́ний спо́сіб, ду́же про́сти́й й ду́же приро́дний.


Із хати́н ви́сипали ї́хні ме́шканці.

Із хати́н ви́сипали ї́хні ме́шканці.


— Ти ще не спав?

— Ти ще не спав?


Але крижані гори меншали, дорога кращала.

Але́ крижані́ го́ри ме́ншали, доро́га кра́щала.


— В мене,— каже,— одна дорога по всьому світу.

— В мене́,— ка́же,— одна́ доро́га по всьо́му сві́ту.


— Поясни, яким чином? Повідай мені.

— Поясни́, яки́м чи́ном? Пові́дай мені́.


— Чи бачила, Астарочко, де стоїть козацький табір?

— Чи ба́чила, Астарочко, де стої́ть коза́цький та́бір?


— Ну, а ти виступаєш на тім вічу з яким рефератом?

— Ну, а ти виступа́єш на тім ві́чу з яки́м рефера́том?


— Це було б важко, — додав Араміс.

— Це було́ б ва́жко, — дода́в Араміс.


— Еге! Ось де зійшлись! — каже той, пізнавши Василя.

— Еге! Ось де зійшли́сь! — ка́же той, пізна́вши Василя́.


— Ну, але що ж я вам пораджу? — майже крізь сльози скрикнув Гава.

— Ну, але́ що ж я вам пора́джу? — ма́йже крізь сльо́зи скри́кнув Га́ва.


— Докажи, що твоя висока порода на якесь таки лихо тобі здалася.

— Докажи́, що твоя́ висо́ка поро́да на яке́сь таки́ ли́хо тобі́ здала́ся.


— Скільки це становить? — спитав Атос.

— Скі́льки це стано́вить? — спита́в Атос.


Він шви́дко ско́чив на зе́млю.

Він шви́дко ско́чив на зе́млю.


— Пугу пугу!

— Пу́гу пу́гу!


— Дуже хороше! Це другий випадок, що може дорівнювати до першого.

— Ду́же хоро́ше! Це дру́гий ви́падок, що мо́же дорі́внювати до пе́ршого.


А тепер приїзджаю до тебе вмирати.

А тепе́р приїзджаю до тебе́ вмира́ти.


— А ви то хто такі? — відповів Атос, обурений таким тоном.

— А ви то хто такі́? — відпові́в Атос, обу́рений таки́м то́ном.


Бори́с слу́хав і тремті́в.

Бори́с слу́хав і тремті́в.


— Дозвольте, я віддам Грімо декілька потрібних розпоряджень.

— Дозво́льте, я відда́м Грі́мо де́кілька потрі́бних розпоря́джень.


— Грімо, ще мушкетів! — наказав з пробоїни Атос.

— Грі́мо, ще мушке́тів! — наказа́в з пробо́їни Атос.


— Дайте пройти.

— Да́йте пройти́.


— Я дуже радий, що ви мене зрозуміли.

— Я ду́же ра́дий, що ви мене́ зрозумі́ли.


— Атосе! Портосе! Арамісе!

— Атосе! Портосе! Арамісе!


— Засне після твоєї сповіді всякий! — бурчав, зачиняючи двері, сторож.

— За́сне пі́сля твоє́ї спо́віді вся́кий! — бурча́в, зачиня́ючи две́рі, сто́рож.


А поки що ходімо лиш у хату та поснідаймо.

А по́ки що ході́мо лиш у ха́ту та посні́даймо.


До всіх поверну́лась наді́я.

До всіх поверну́лась наді́я.


А як же пані Шрам махне за Дніпро?

А як же па́ні Шрам махне́ за Дніпро́?


— Обережно, хлопче! Пильнуйся! Ось тут під цей корч заставимо.

— Обере́жно, хло́пче! Пильну́йся! Ось тут під цей корч заста́вимо.


Гей Стокард, мов з переля́ку здригнувшися, підня́в го́лову.


— Я пропав, — подумав юнак.

— Я пропа́в, — поду́мав юна́к.


На цей раз молода́ жі́нка не ду́же поспіша́ла йти до спа́льні.


— Спите, пане?

— Спи́те, па́не?


Але ж нам не рація було втручатися в цю справу і дочасно звідси викидатися.

Але́ ж нам не ра́ція було́ втруча́тися в цю спра́ву і доча́сно зві́дси викида́тися.


Я піду́ з вами.

Я піду́ з вами.


— Завтра вранці, якщо ви того бажаєте, і з великою охотою.

— За́втра вра́нці, якщо́ ви того́ бажа́єте, і з вели́кою охо́тою.


Хо́лоду тут ме́нше було́ чу́тно, дере́ва ди́хали яко́юсь те́плою, живи́чною па́рою.


— Принесіть свічок та змініть вартового, — додав ляйтенант.

— Принесі́ть свічо́к та зміні́ть вартово́го, — дода́в ляйтенант.


— Не гнівайся, вельможний аго! — покірливо одмовила циганка.

— Не гні́вайся, вельмо́жний аго́! — покі́рливо одмо́вила цига́нка.


Це все сказа́в йому пан Зиґмунт.

Це все сказа́в йому пан Зиґмунт.


— Та йдіть ви з своїм пальцем! Завжди він заважає вам.

— Та йдіть ви з свої́м́́́ па́льцем! За́вжди́ він заважа́є вам.


— За́раз же?


А побачимось за кращих днів.

А поба́чимось за кра́щих днів.


— Добре, піду завтра.

— До́бре, піду́ за́втра.


— Мій плян? — перепитав Д'Артаньян.

— Мій плян? — перепита́в Д'Артаньян.


— А що таке? — запитав я.

— А що таке́? — запита́в я.


А ну, ще як інакше!

А ну, ще як іна́кше!


— О, нещасна.

— О, неща́сна.


— Що ж ти за чоловік?

— Що ж ти за чолові́к?


Міледі, казали ви, білява?

Міле́ді, каза́ли ви, біля́ва?


Пів на во́сьму проби́ли зорю́.

Пів на во́сьму проби́ли зорю́.


— Ваша міледі — мовив він, — здається мені, огидне створіння.

— Ва́ша міле́ді — мо́вив він, — здає́ться мені́, оги́дне створі́ння.


— Я один з найвідданіших йому людей.

— Я оди́н з найві́дданіших йому люде́й.


— Ніколи б не був надіявся наскочити тут у лісі на таке диво.

— Ні́ко́ли б не був наді́явся наско́чити тут у лі́сі на таке́ ди́во.


— Е, уже раду рушили!

— Е, уже́ ра́ду ру́шили!


— Д'Артаньяне, Д'Артаньяне! Пригадай, як я кохала тебе! — вереснула вона.

— Д'Артаньяне, Д'Артаньяне! Пригада́й, як я коха́ла тебе́! — вересну́ла вона́.


— Тому я й згадав про свою хатину.

— Тому́ я й згада́в про свою́ хати́ну.


Ми аж а́хнули! Ці́лі пле́чі хло́пця вкри́ті були́ синця́ми та пру́гами засо́хлої кро́ви.


Чого він хоче від нас? І як він сміє говорити з тобою так, як зі своїм слугою?

Чого́ він хо́че від нас? І як він смі́є говори́ти з тобо́ю так, як зі свої́м́́́ слуго́ю?


— Заприсягаюсь тобі, Дик, що обманом я таки добився свого.

— Заприсягаюсь тобі́, Дик, що обма́ном я таки́ доби́вся свого́.


Го, го, небоже, хто в на́ші ру́ки попа́в, той су́хо не ви́йде.


— І чого це ви підносите руку наді мною?

— І чого́ це ви підно́сите ру́ку на́ді мно́ю?


— Вовки б тебе їли! Обійдусь я й без твоїх ніг!

— Вовки́ б тебе́ ї́ли! Обійду́сь я й без твої́х ніг!


— Листа, що надійшов підчас вашої відсутности і який мене просили передати вам.

— Листа́, що надійшо́в пі́дчас ва́шої відсутности і яки́й мене́ проси́ли́ переда́ти вам.


— Я надумалась, не піду ще спати, а посиджу з вами.

— Я наду́малась, не піду́ ще спа́ти, а поси́джу з вами.


Дру́гого дня, зайшо́вши до міле́ді, Фелтон заста́в її на крі́слі.


— Я волів би сто пістолей.

— Я волі́в би сто пісто́лей.


— Що таке? — запитав молодший.

— Що таке́? — запита́в моло́дший.


Він мі́цно прити́снув свою́ доло́ню до її.


— Так, пане, — відповів Д'Артаньян, — ось він.

— Так, па́не, — відпові́в Д'Артаньян, — ось він.


— За здоров'я короля, пане.

— За здоро́в'я короля́, па́не.


— Де він тепер?

— Де він тепе́р?


Всі йдіть до мене!

Всі йдіть до мене́!


— От і спасибі! То лагодься в дорогу, позавтра їдемо.

— От і спаси́бі! То ла́годься в доро́гу, поза́втра ї́демо.


Міща́не за ним.

Міща́не за ним.


— Щоб воно тобі запалось! — каже крізь сльози мати.

— Щоб воно́ тобі́ запа́лось! — ка́же крізь сльо́зи ма́ти.


— Вони стріляють у трупи, — відказав Атос.

— Вони́ стріля́ють у тру́пи, — відказа́в Атос.


— Ну ж бо, ну! Годі вам, Тревій! — сказав король.

— Ну ж бо, ну! Го́ді вам, Тревій! — сказа́в коро́ль.


По ро́кові був я вже таки́м ма́йстром, що всі сільські́ хло́пці в кут пе́редо мно́ю.


Ки́даючи міле́ді, Д'Артаньян відчува́в ті́льки го́стрий жаль, що приму́шений одхо́дити.


— Дрібниця, — відмовив Д'Артаньян.

— Дрібни́ця, — відмо́вив Д'Артаньян.


Аж смішно мені стало, що я міг учора відразу не пізнати в нім жида.

Аж смі́шно мені́ ста́ло, що я міг учо́ра відра́зу не пізна́ти в нім жи́да.


— Чи входили ви до них разом із нею?

— Чи входи́ли ви до них ра́зом із не́ю?


Невже ж не станемо ми як один за волю України?

Невже́ ж не ста́немо ми як оди́н за во́лю Украї́ни?


— Дивує мене, де це переночував Гічкок, — промовив він, достаючи свої мокасини.

— Диву́є мене́, де це переночува́в Гічкок, — промо́вив він, достаючи́ свої́ мокаси́ни.


— Йо? Щоб то оце запорожець та почав до жінок липнути?

— Йо? Щоб то оце́ запоро́жець та поча́в до жіно́к ли́пнути?


— Це здається наш хоробрий мушкетер? — спитав кардинал.

— Це здає́ться наш хоро́брий мушкете́р? — спита́в кардина́л.


— А ось і другий.

— А ось і дру́гий.


Там вони́ ти́хі та сми́рні, як ягня́та.

Там вони́ ти́хі та сми́рні, як ягня́та.


— Жінка такого низького стану! — обурився Портос і скривив зневажливу гримасу.

— Жі́нка тако́го низько́го ста́ну! — обу́рився Портос і скриви́в знева́жливу грима́су.


— А коли впаде?

— А коли́ впаде́?


— Я наводив вам свої міркування.

— Я наво́див вам свої́ міркува́ння.


— Я кажу, що, мабуть, подія сталася так, але присягатися не буду.

— Я кажу́, що, ма́бу́ть, поді́я ста́лася так, але́ присяга́тися не бу́ду.


на Бі́лому Перева́лі, — о́тже й не даре́мно прозва́ли це мі́сце так.


Д'Артаньян зали́ши́вся віч на віч з кардина́лом.


— Котузі до заслузі.

— Коту́зі до заслу́зі.


— А ось вам, мій друже, півпістолі за труд.

— А ось вам, мій дру́же, півпістолі за труд.


— Це таки до Араміса! — пробурмотів Д'Артаньян.

— Це таки́ до Араміса! — пробурмотів Д'Артаньян.


А далі неможливо було плисти, бо замерзла прісна вода.

А да́лі неможли́во було́ плисти́, бо заме́рзла прі́сна вода́.


Йосько замо́вк на хви́лю.

Йосько замо́вк на хви́лю.


Ви́бачте ті́льки, що не мо́жу підвести́ся.


— Батьку ти наш, Іване Мартиновичу! — озвались запорожці.

— Ба́тьку ти наш, Іва́не Марти́новичу! — озва́лись запоро́жці.


Дні й но́чі мина́ли мені́, як у найтя́жчій ка́торзі.


— До побачення, хазяїне!

— До поба́чення, хазя́їне!


— Д'Артаньян і я, чи, додержуючи хронології, я і Д'Артаньян, — відповів Атос.

— Д'Артаньян і я, чи, доде́ржуючи хроноло́гії, я і Д'Артаньян, — відпові́в Атос.


Гей, пане, пане!

Гей, па́не, па́не!


— Вас, пане, одлупцюють, — попереджаю вас, — як будете тертися коло мушкетерів.

— Вас, па́не, одлупцю́ють, — попереджа́ю вас, — як бу́дете те́ртися ко́ло мушкете́рів.


— Ти знав!? Що ти знав? Ти міг знати лише частину.

— Ти знав!? Що ти знав? Ти міг зна́ти лише́ части́ну.


Хо́чете, я візьму́ вас з собо́ю? Ми схова́ємось і чека́тимемо ра́зом.


Про́ста́ зви́чка в цій краї́ні.

Про́ста́ зви́чка в цій краї́ні.


— Що тобі до мене? Іди лишень ти, а я найду собі дорогу.

— Що тобі́ до мене́? І́ди лише́нь ти, а я найду́ собі́ доро́гу.


— я буду жити, але я втрачаю все, що мені дорожче за життя, Фелтоне.

— я бу́ду жи́ти, але́ я втрача́ю все, що мені́ доро́жче за життя́, Фелтоне.


— Що таке? Про кого ви кажете? Сподіваюся не про мою жінку.

— Що таке́? Про кого ви ка́жете? Сподіва́юся не про мою́ жі́нку.


Не побоя́вся ї́хати, а не хоті́лося.

Не побоя́вся ї́хати, а не хоті́лося.


— Ні, пане, навпаки.

— Ні, па́не, навпаки́.


Хто хо́че ї́хати до села́ з ни́зу, му́сить че́рез той брід.


— Вона в тюрмі?

— Вона́ в тюрмі́?


— Хай йому біс, — пробурмотів Д'Артаньян.


Атос поділив їх на три групи.

Атос поділи́в їх на три гру́пи.


Але тепер йому було не до забав.

Але́ тепе́р йому було́ не до заба́в.


Стої́ш похи́лена на́ді мно́ю.

Стої́ш похи́лена на́ді мно́ю.


— Міледі, — помимрив Д'Артаньян і знову зомлів.

— Міле́ді, — поми́мрив Д'Артаньян і зно́ву зомлі́в.


За не́ю поспіша́лася служни́ця — ді́вчи́на з відро́м.


— Тут же на другім поверсі.

— Тут же на дру́гім по́версі.


— Ви обіцяли мені уїхати, — нагадала королева.

— Ви обіця́ли мені́ уї́хати, — нагада́ла короле́ва.


— То, може, краще почати зараз?

— То, мо́же, кра́ще поча́ти за́раз?


— Як ваше ім'я, юначе? — спитав Атос.

— Як ва́ше ім'я́, юна́че? — спита́в Атос.


Д'Артаньян відві́дав міле́ді так са́мо за́втра, і поза́втра.


— І я теж боюся.

— І я теж бою́ся.


Та це було́ не все.

Та це було́ не все.


— А що, не клюнуло? — промовив Стокард, сумно хитаючи головою.

— А що, не клю́нуло? — промо́вив Стокард, су́мно хита́ючи голово́ю.


— Я взяв у вас один відвертий лист, а повертаю вам другий.

— Я взяв у вас оди́н відве́ртий лист, а поверта́ю вам дру́гий.


Ко́ло не́ї були́ лише́ вороги́.

Ко́ло не́ї були́ лише́ вороги́.


Де́сять раз па́дав я на доро́зі, бо не міг іти́.


— Я б тобі швидко заткнув пельку,— каже Петро,— якби не забув ухопити пістолі.

— Я б тобі́ шви́дко заткну́в пе́льку,— ка́же Петро́,— якби́ не забу́в ухопи́ти пісто́лі.


— Робіть собі своє, — сказав Плянше, — а я свого закінчив.

— Робі́ть собі́ своє́, — сказа́в Пля́нше, — а я свого́ закі́нчи́в.


— Моя справжня королева — Ганна Австрійська.

— Моя́ спра́вжня короле́ва — Га́нна Австрі́йська.


— Лист у мене — шепнув він своїм приятелям.

— Лист у мене́ — ше́пнув він своїм́́́ при́ятелям.


— Це мені? — спитав Д'Артаньян, схопивши записку.

— Це мені́? — спита́в Д'Артаньян, схопи́вши запи́ску.


За́втра опі́вдні в мене́ бу́де нака́з про ва́ше ви́слання за пі́дписом Б'юкенгема.


І чоти́ри при́ятелі вчвал помча́ли шляхо́м́ до Бетюна.


Фелтон взяв торби́нку і ки́нув на зе́млю.


— Дрібниця, — відмовив Д'Артаньян.

— Дрібни́ця, — відмо́вив Д'Артаньян.


— Я помру, виконуючи свій обов'язок.

— Я помру́, вико́нуючи свій обо́в'язок.


— Надаремно, ви її не знайдете.

— Надаре́мно, ви її не зна́йдете.


— Всюди такі! — сказав, мов припечатав, Вовкун.

— Всю́ди такі́! — сказа́в, мов припеча́тав, Вовку́н.


— А як же йде розпродаж?

— А як же йде розпро́даж?


— Ви несправедливо намагаєтесь принизити мене, пане, відказав Д'Артаньян.

— Ви несправедли́во намага́єтесь прини́зити мене́, па́не, відказа́в Д'Артаньян.


— Набути багато грошей? — спитав Бонасьє з гримаскою.

— Набу́ти бага́то грошей? — спита́в Бонасьє з грима́скою.


— Конче потрібно, щоб ці чотири юнаки стали моїми.

— Ко́нче потрі́бно, щоб ці чоти́ри юнаки́ ста́ли мої́ми.


— Свого часу славна була.

— Свого́ ча́су сла́вна була́.


— Ну, бгатику, — озвавсь Черевань, — дай, боже, і повік такого лиха!

— Ну, бга́тику, — озва́всь Черева́нь, — дай, бо́же, і пові́к тако́го ли́ха!


— Цілком правдиво, — підтвердив Кід.

— Цілко́м правди́во, — підтве́рдив Кід.


— Якраз скільки нам треба! Наб'ємо рушниці.

— Якра́з скі́льки нам тре́ба! Наб'ємо́ рушни́ці.


— Ге! Що ваше сало та пшоно! — каже третій волоцюга.

— Ге! Що ва́ше са́ло та пшоно́! — ка́же тре́тій волоцю́га.


— Пропала справа! Без Ніженського полку, як без руки правиці!

— Пропа́ла спра́ва! Без Ніженського по́лку, як без руки́ прави́ці!


Нерозв'я́зана за́гадка ціка́вить, навіва́є жаль або́ ту́гу — все те приє́мні почуття́.


Чо́ло коміса́ра облягли́ хма́ри.

Чо́ло коміса́ра облягли́ хма́ри.


— Веди нас, Грімо.

— Веди́ нас, Грі́мо.


— Це рани честь твоїй фантазії!

— Це ра́ни честь твої́й фанта́зії!


— Не кажіть цього, мадам, — відповів Фелтон.

— Не кажі́ть цього́, мада́м, — відпові́в Фелтон.


— Я можу дати кожному з них двохтижневу відпустку, ось і все.

— Я мо́жу да́ти ко́жному з них двохтижневу відпу́стку, ось і все.


Знаєте що, може вип'єте ще склянку пива?

Зна́єте що, мо́же ви́п'єте ще скля́нку пи́ва?


— Ну, у мене не було іншого виходу.

— Ну, у мене́ не було́ і́ншого ви́ходу.


— Цього я не знаю.

— Цього́ я не зна́ю.


— Знайти — знайду, а тільки він дуже далеко!

— Знайти́ — знайду́, а ті́льки він ду́же дале́ко!


Поглянь, поглянь, як маха́є ша́блею! Мов запро́шує до́брих при́ятелів у го́сті.


А ти сиди собі і не ворухнись, а то зараз же до Мойсея на той світ виряджу.

А ти сиди́ собі́ і не ворухни́сь, а то за́раз же до Мойсе́я на той світ ви́ряджу.


— А він таки, дійсно, розумний, — пробурмотів Атос.

— А він таки́, ді́йсно, розу́мний, — пробурмотів Атос.


Тягло́сь туди́ й городове́ коза́цтво.

Тягло́сь туди́ й городове́ коза́цтво.


— Я пропонував вам Тібурн, — сказав лорд Вінтер.

— Я пропонува́в вам Тібурн, — сказа́в лорд Вінтер.


— Та й як це зробити?

— Та й як це зроби́ти?


— Просимо, мілорде, ви — наш, — промовив він.

— Про́симо, мілорде, ви — наш, — промо́вив він.


— Я гадав, що тепер пізніше.

— Я гада́в, що тепе́р пізні́ше.


— Смійся з того! Де ж ти чув, щоби за такі дурниці вішали?

— Смі́йся з того́! Де ж ти чув, що́би за такі́ дурни́ці ві́шали?


— Ватажка дам, — сказав Богун, і обвів очами понавколо, шукаючи кого б дати.

— Ватажка́ дам, — сказа́в Богу́н, і обві́в оча́ми понавко́ло, шука́ючи кого б да́ти.


— Хіба ти не можеш точно сказати мені?

— Хіба́ ти не мо́жеш то́чно сказа́ти мені́?


— Це мені? — спитав Д'Артаньян, схопивши записку.

— Це мені́? — спита́в Д'Артаньян, схопи́вши запи́ску.


Так промо́вила мені́, віщу́ючи, стара́ бабу́ся.


— Гей, ти, я покажу тобі ріжницю між хороброю людиною та таким боягузом, як ти.

— Гей, ти, я покажу́ тобі́ ріжни́цю між хоро́брою люди́ною та таки́м боягу́зом, як ти.


— Не згадуй, Мариночко, того, що було.

— Не зга́дуй, Мари́ночко, того́, що було́.


— Вперед, Д'Артаньяне! Вперед, вперед! — І він вистрелив з обох пістолетів.

— Впере́д, Д'Артаньяне! Впере́д, впере́д! — І він ви́стрелив з обо́х пістоле́тів.


— Він лежить на лаві, немов хворий.

— Він лежи́ть на ла́ві, немо́в хво́рий.


— Він ще міцніше стиснув її за руку.

— Він ще міцні́ше сти́снув її за ру́ку.


Раз у рік коля́дники.

Раз у рік коля́дники.


— Це він, сір, він?

— Це він, сір, він?


— Хто ви такі? — владним тоном спитав той же голос.

— Хто ви такі́? — вла́дним то́ном спита́в той же го́лос.


Зате́ я хо́чу, щоб ви щодня́ чу́ли про мене́.


За ним улі́з і я.

За ним улі́з і я.


— Мене дивує тільки те, що вас попередили про моє прибуття.

— Ме́не диву́є ті́льки те, що вас попере́дили про моє́ прибуття́.


Але ми бачили, що Б'юкенгем двічі чи тричі узяв гору над кардиналом.

Але́ ми ба́чили, що Б'юкенгем дві́чі чи три́чі узя́в го́ру над кардина́лом.


Та ще й тре́ба було́ поголи́тися й попої́сти чого́сь.


— А де ж пан Атос? — спитав він.

— А де ж пан Атос? — спита́в він.


— А, це ви про Панаска! Про Каганцевого Панаска! Ого, зійшов наш Панаско на пси.

— А, це ви про Пана́ска! Про Каганце́вого Пана́ска! Ого́, зійшо́в наш Пана́ско на пси.


— Це тільки тимчасова затримка, — відмовив Араміс.

— Це ті́льки тимчасо́ва за́три́мка, — відмо́вив Араміс.


— Ні, батьку, він не так думав, виручаючи з біди мою голову.

— Ні, ба́тьку, він не так ду́мав, вируча́ючи з біди́ мою́ го́лову.


— Ви пишете, як державний секретар, любий Арамісе.

— Ви пи́шете, як держа́вний секрета́р, лю́бий Арамісе.


— Треба послати когонебудь до герцоґа.

— Тре́ба посла́ти когонебудь до герцоґа.


Кра́ще ході́м уже́.

Кра́ще ході́м уже́.


Все, що ти роби́ла, було́ з моє́ї зго́ди і за ра́ди ща́стя Украї́ни.


— Я? — відповів Араміс своїм найприємнішим, ніжним голосом.

— Я? — відпові́в Араміс свої́м́́́ найприє́мнішим, ні́жним го́лосом.


Араміс зупинився, побачивши, що Атос усміхнувся.

Араміс зупини́вся, поба́чивши, що Атос усміхну́вся.


— Пані Бонасьє? Правильно, — сказав Атос.

— Па́ні Бонасьє? Пра́вильно, — сказа́в Атос.


— Я їду, — сказав Д'Артаньян, — їду негайно.

— Я ї́ду, — сказа́в Д'Артаньян, — ї́ду нега́йно.


— Так, тільки о другій, — вклонився Д'Артаньян.

— Так, ті́льки о дру́гій, — вклони́вся Д'Артаньян.


— Коло манастиря босих кармелітів.

— Ко́ло манастиря́ бо́сих кармелі́тів.


— Це несправедливо.

— Це несправедли́во.


— І багато ви зрозуміли з нашої розмови?

— І бага́то ви зрозумі́ли з на́шої розмо́ви?


— Хто в Гвинтовки, а я поїду просто до Васюти.

— Хто в Гвинтовки, а я пої́ду про́сто до Васю́ти.


А лижви страшенно намуляли нам ноги, аж рани поробилися, і ті рани не заживали.

А ли́жви страше́нно наму́ляли нам но́ги, аж ра́ни пороби́лися, і ті ра́ни не зажива́ли.


— Ви — у мене, і всі ми тут — вірні слуги короля та пана кардинала.

— Ви — у мене́, і всі ми тут — ві́рні слу́ги короля́ та па́на кардина́ла.


Взя́ли ми свої́ рушни́ці й постріля́ли всіх ко́ней.


— Ще вісім, або що?

— Ще ві́сім, або́ що?


— Браво, Атосе! Благородна душа! — бурмотів Д'Артаньян.

— Бра́во, Атосе! Благоро́дна душа́! — бурмотів Д'Артаньян.


— Але так кажуть дзиґарі, а їм слід вірити, — відповів Д'Артаньян.

— Але́ так ка́жуть дзиґарі, а їм слід ві́рити, — відпові́в Д'Артаньян.


Немо́жна га́яти ні хвили́ни.

Немо́жна га́яти ні хвили́ни.


І на це ніхто́ не смів йому ані́ сло́ва сказа́ти.


— Не бійся, я не відступлюся від спілки з козаками, але становище наше зле.

— Не бі́йся, я не відступлю́ся від спі́лки з козака́ми, але́ стано́вище на́ше зле.


— Я чув усе, — казав далі Хмельницький, — бо стежив за тобою.

— Я чув усе́, — каза́в да́лі Хмельни́цький, — бо сте́жив за тобо́ю.


— Пийте тепер безпечніше, дорогії гості,— каже господар,— ляшка вас не отруїть.

— Пи́йте тепе́р безпе́чніше, дорогії го́сті,— ка́же госпо́дар,— ля́шка вас не отруї́ть.


Але зі мною сталася жахлива пригода.

Але́ зі мно́ю ста́лася жахли́ва приго́да.


Ко́вдри були́ зго́рнені.

Ко́вдри були́ зго́рнені.


— Та хто саме? — спитав Атос.

— Та хто са́ме? — спита́в Атос.


Без мене́ ти їм не дав і при́ступу.

Без мене́ ти їм не дав і при́ступу.


— Від кардинала?

— Від кардина́ла?


А на таці було намальоване таке, що всяке б засміялось.

А на та́ці було́ намальо́ване таке́, що вся́ке б засмія́лось.


А ось, здається, і один з них.

А ось, здає́ться, і оди́н з них.


— Він сказав мені, що набиратиме собі мушкетерів з ґвардійців пана кардинала.

— Він сказа́в мені́, що набира́тиме собі́ мушкете́рів з ґвардійців па́на кардина́ла.


Портос і Араміс теж ще не все прої́ли.

Портос і Араміс теж ще не все прої́ли.


— Але Герінгтон і Савой змінили своїх собак за дві милі далі.

— Але́ Герінгтон і Савой зміни́ли свої́х соба́к за дві ми́лі да́лі.


— Будьте обережні, Атосе, будьте обережні.

— Бу́дьте обере́жні, Атосе, бу́дьте обере́жні.


— Взагалі, — казав він, — порад просять, щоб не слухати їх.

— Взагалі́, — каза́в він, — пора́д про́сять, щоб не слу́хати їх.


А тут, принаймні, нам ніхто не заважатиме.

А тут, прина́ймні, нам ніхто́ не заважа́тиме.


— Радий, що вони вам подобаються.

— Ра́дий, що вони́ вам подо́баються.


Бори́с без ру́ху, затаї́вши дух у собі́, вдивля́вся в цю чудо́ву поя́ву.


Спра́вді, кіне́ць ву́лиці Вожірар з'яви́вся ве́летень Портос.


— Чи не повернути нам до табору? — спитав Портос.

— Чи не поверну́ти нам до та́бору? — спита́в Портос.


А він, клятий, ні од праці не втомився, ні од горілки не впився.

А він, кля́тий, ні од пра́ці не втоми́вся, ні од горі́лки не впи́вся.


— Батьку мій рідний! — каже Сомко.

— Ба́тьку мій рі́дний! — ка́же Сомко́.


— Хмельницький? Чула про нього.

— Хмельни́цький? Чу́ла про нього.


Із ло́жі гля́нуло бліде́ обли́ччя кардина́ла, пере́браного еспа́нським кавале́ром.


— Ви, кажуть, брат цієї дами, можливо, але на щастя, не мій.

— Ви, ка́жуть, брат ціє́ї да́ми, можли́во, але́ на ща́стя, не мій.


А ти, Портосе?

А ти, Портосе?


— Ви, мабуть, стрічали в нього декого з мушкетерів?

— Ви, ма́бу́ть, стріча́ли в нього декого з мушкете́рів?


— То був Джон Рандольф, — з іронією докінчив Фортюн.

— То був Джон Рандольф, — з іро́нією докінчи́в Фортюн.


— Як то на що? На продаж.

— Як то на що? На про́даж.


Вона́ впа́ла навзна́к і, здава́лось, зомлі́ла.


— Про що саме?

— Про що са́ме?


— Одчини перше ворота,— озвався Шрам,— а потім біжи собі, куди хоч.

— О́дчини пе́рше воро́та,— озва́вся Шрам,— а по́тім біжи́ собі́, куди́ хоч.


Я помі́г їй злі́зти з во́за.

Я помі́г їй злі́зти з во́за.


— У протилежному кінці міста.

— У протиле́жному кінці́ мі́ста.


— Я вірю тільки в те, що бачив на власні очі.

— Я ві́рю ті́льки в те, що ба́чив на вла́сні о́чі.


— Але воно личить особі, що звикла просто дивитись в очі ворогові.

— Але́ воно́ ли́чить осо́бі, що зви́кла про́сто диви́тись в о́чі во́рогові.


Влашто́вано човнові́ перего́ни.

Влашто́вано човнові́ перего́ни.


— О голови, сліпії і жорстокі! — глаголе знову Шрам.

— О голови́, сліпі́ї і жорсто́кі! — глаго́ле зно́ву Шрам.


— У мене нема ані покоївок, ані льокаїв.

— У мене́ нема́ ані́ покої́вок, ані́ льокаїв.


Чи ж не так?

Чи ж не так?


— Правильно, — й Атос сіпнув дзвоника.

— Пра́вильно, — й Атос сіпну́в дзво́ника.


— На те, на що ми сьогодні виряджаємось до Англії.

— На те, на що ми сього́дні виряджа́ємось до А́нглії.


— Дві колодки на ніч дістанемо до дверей, то наші книдлі!

— Дві колодки́ на ніч діста́немо до двере́й, то на́ші кни́длі!


— Мілорд їх матиме.

— Мілорд їх ма́тиме.


— Хіба ж так годиться?!

— Хіба́ ж так годи́ться?!


На ту хвили́ну до кімна́ти ввійшо́в Грі́мо в су́проводі Пля́нше.


— Молоде, перемогло.

— Молоде́, перемогло́.


— Га, мусить чоловік! Не раз і такий до чогось здасться!

— Га, му́сить чолові́к! Не раз і таки́й до чого́сь зда́сться!


— Немає за що помщатись ханові, — одповів Богун.

— Нема́є за що помща́тись ха́нові, — одпові́в Богу́н.


— Хіба ж ти вже не любиш мене?

— Хіба́ ж ти вже не лю́биш мене́?


— А як ми уважаємо, що то не чуже, а від них таки пограбоване.

— А як ми уважа́ємо, що то не чуже́, а від них таки́ пограбо́ване.


А млинці важні! Нічого сказати, важні млинці!

А млинці́ ва́жні! Ні́чого сказа́ти, ва́жні млинці́!


Та мене́ щось мов за ру́ку трима́ло.

Та мене́ щось мов за ру́ку трима́ло.


— Гетьмана! — крикне Сомко, що аж покривувесь галас.

— Ге́тьмана! — кри́кне Сомко́, що аж покривувесь га́лас.


— Як до потреби.

— Як до потре́би.


Він міцні́ше сти́снув соки́ру.

Він міцні́ше сти́снув соки́ру.


— А тепер, коли він пішов, треба забиратись і нам, — зауважила пані Бонасьє.

— А тепе́р, коли́ він пішо́в, тре́ба забира́тись і нам, — заува́жила па́ні Бонасьє.


— Так воно й є — відповів Рошефор.

— Так воно́ й є — відпові́в Рошефор.


А той диявол не хто був, як полигач Брюховецького — Вуяхевич.

А той дия́вол не хто був, як полига́ч Брюхове́цького — Вуяхевич.


— А правда ж, він гарний? — спитав Д'Артаньян.

— А пра́вда ж, він га́рний? — спита́в Д'Артаньян.


— Це був жахливий рубець.

— Це був жахли́вий рубе́ць.


— Не кваптесь, прошу вас.

— Не ква́птесь, про́шу́ вас.


Оба́біч простяга́вся покрі́в м'яко́го, блиску́чого сні́гу.


— Та це один матрос почастував мене швайкою з великої бомбрамселі.

— Та це оди́н матро́с почастува́в мене́ шва́йкою з вели́кої бомбрамсе́лі.


— Пан Д'Артаньян.

— Пан Д'Артаньян.


— Ти, дитино? — здивувалася циганка.

— Ти, дити́но? — здивува́лася цига́нка.


— О! Невжеж правда те, що ви кажете?

— О! Невже́ж пра́вда те, що ви ка́жете?


Хай вічно буде дим над вашим табором!

Хай ві́чно бу́де дим над ва́шим та́бором!


— Що тобі сталося, що? — допитував Тоньо.

— Що тобі́ ста́лося, що? — допи́тував Тоньо.


— Добре! — мовила пані Бонасьє — Тепер я й собі дам вам інструкції.

— До́бре! — мо́вила па́ні Бонасьє́ — Тепе́р я й собі́ дам вам інстру́кції.


Бо там, па́не, має́тки були́! А то корчмаре́ві відда́в за п'ять ти́сяч.


— Ну, а що ж би ти робив, батьку? — питає гетьман.

— Ну, а що ж би ти роби́в, ба́тьку? — пита́є ге́тьман.


— Не можу сказати, щоб так дуже, — мовив я.

— Не мо́жу сказа́ти, щоб так ду́же, — мо́вив я.


— Ні, — відказав Атос.

— Ні, — відказа́в Атос.


Було́ вже пі́сля сьо́мої, але́ до світа́нку ще залиша́лося годи́ни три.


Я за́раз зайду́ до вас.

Я за́раз зайду́ до вас.


Ці́лу годи́ну проси́дів, сам себе́ не тя́млячи.


Аж ось стали наздоганяти своїх.

Аж ось ста́ли наздоганя́ти свої́х.


Хочеш їхати зі мною?

Хо́чеш ї́хати зі мно́ю?


Лі́пше я ось що зроблю́.

Лі́пше я ось що зроблю́.


— Кажіть, мадам! Кажіть, ваша величність! — відмовив Б'юкенгем.

— Кажі́ть, мада́м! Кажі́ть, ва́ша вели́чність! — відмо́вив Б'юкенгем.


— До Кале, — сказав Д'Артаньян.

— До Кале́, — сказа́в Д'Артаньян.


— Я певний цього.

— Я пе́вний цього́.


— Великий царю! — сказала Марина.

— Вели́кий царю́! — сказа́ла Мари́на.


Але ваша ясновельможність даєте мені навіски без скриньки?

Але́ ва́ша ясновельможність даєте́ мені́ наві́ски без скри́ньки?


— Мундири ґвардійців пана кардинала.

— Мунди́ри ґварді́йців па́на кардина́ла.


— А чи стане у вас на це твердости?

— А чи ста́не у вас на це твердости?


Ви спокуси́ли цю молоду́ ді́вчи́ну, ви її ду́же жорсто́ко обра́зили, втопта́ли в боло́то.


— Сьогодні ж увечорі.

— Сього́дні ж увечорі.


— Ви тепер дуже ослаблені.

— Ви тепе́р ду́же осла́блені.


— Це инша справа, але все ж таки ви чогось наче осторонь стоїте від цього.

— Це инша спра́ва, але́ все ж таки́ ви чого́сь на́че о́сторонь стоїте́ від цього́.


— Що сказати твоїй паніматці? — питається ще раз Петро.

— Що сказа́ти твої́й паніматці? — пита́ється ще раз Петро́.


— Тоді Луї Савой не буде батьком моїх дітей.

— Тоді́ Луї́ Савой не бу́де ба́тьком мої́х діте́й.


— Побалакаймо краще про щось інше, коли вам це не буде неприємно.

— Побала́каймо кра́ще про щось і́нше, коли́ вам це не бу́де неприє́мно.


— Де ж тепер бог твій? — запитав метис.

— Де ж тепе́р бог твій? — запита́в мети́с.


Украї́на ма́є ге́тьмана, о́браного ві́льними голоса́ми.


Поча́в же він так са́мо, як і ви.

Поча́в же він так са́мо, як і ви.


— А, так ось воно що! — здивувався Д'Артаньян.

— А, так ось воно́ що! — здивува́вся Д'Артаньян.


— Той, кого тобі треба.

— Той, кого тобі́ тре́ба.


Між нами все було́ уло́жене.

Між нами все було́ уло́жене.


А на ніч, мовив далі Генрись, цілуючи мене в руку, поїдемо далі.

А на ніч, мо́вив да́лі Генрись, цілу́ючи мене́ в ру́ку, пої́демо да́лі.


Тоді́ б і мені́ було́ видні́ше, як вигляда́в я сам, коли́ ї́хав до Пари́жу.


То́ї ж хвили́ни в коридо́рі почу́вся ре́гіт.


— Бо дурень був, Ґаво, дурень був! Не знав, до чого взятися!

— Бо ду́рень був, Ґаво, ду́рень був! Не знав, до чого́ взя́тися!


І він вели́чним же́стом ки́нув на стіл дві пісто́лі.


— Річ не в тім — почав був доводити Цапковатий.

— Річ не в тім — поча́в був дово́дити Цапковатий.


— Що ж вона гадає?

— Що ж вона́ гада́є?


— І добре так.

— І до́бре так.


— Подбаю, монсеньєр, — відповів ґасконець з благородною упевненістю.

— Подба́ю, монсеньє́р, — відпові́в ґасконець з благоро́дною упе́вненістю.


Я розкажу́ тобі́ все, як було́.

Я розкажу́ тобі́ все, як було́.


Тут у мене́ й пові́з на ву́лиці.

Тут у мене́ й пові́з на ву́лиці.


— Неможливо, щоб джентлмен написав такого листа дамі.

— Неможли́во, щоб джентлме́н написа́в тако́го листа́ да́мі.


Це — гада́в він, — мо́жна ви́користати, якщо́ вмі́ло взя́тися до спра́ви.


— Отже, ви будете?

— О́тже, ви бу́дете?


— Підтоптавсь, — кажуть, — наш Іван Мартинович.

— Підтопта́всь, — ка́жуть, — наш Іва́н Марти́нович.


— Чудово, — відповів Д'Артаньян, — але я прийшов запропонувати вам ще краще.

— Чудо́во, — відпові́в Д'Артаньян, — але́ я прийшо́в запропонува́ти вам ще кра́ще.


— Тільки з малого під'їзду, Тревій, з малого.

— Ті́льки з мало́го під'ї́зду, Тревій, з мало́го.


Почека́й же хвили́нку й бу́деш задово́лений.


Вона збудила тебе, а не я!

Вона́ збуди́ла тебе́, а не я!


— Якийсь чоловік має про негайне діло ясновельможного сповістити.

— Яки́йсь чолові́к ма́є про нега́йне ді́ло ясновельмо́жного сповісти́ти.


— Ось чого я страхався, — сказав Фелтон.

— Ось чого́ я страха́вся, — сказа́в Фелтон.


Хто знає, ти може надіявся, що я й ворога свого рятуватиму?

Хто зна́є, ти мо́же наді́явся, що я й во́рога свого́ рятува́тиму?


— Тут, тут — передразнив Панило.

— Тут, тут — передра́знив Пани́ло.


— Манюсю — говорю я — ти дуже весела сьогодні.

— Маню́сю — говорю́ я — ти ду́же весе́ла сього́дні.


— Годі, годі! — почувся за дверима спокійний голос Атоса.

— Го́ді, го́ді! — почу́вся за двери́ма спокі́йний го́лос Ато́са.


Пе́ред обі́дом ми вас розбу́димо.

Пе́ред обі́дом ми вас розбу́димо.


Не хо́четься тобі́ й признава́тись, не хо́четься й бреха́ти.


— Хіба ти забув щось? — спитав Араміс.

— Хіба́ ти забу́в щось? — спита́в Араміс.


— Один кінь відійшов! О, то зле! Треба купити другого.

— Оди́н кінь відійшо́в! О, то зле! Тре́ба купи́ти дру́гого.


Не мо́жу я жи́ти без не́ї.

Не мо́жу я жи́ти без не́ї.


— Ми їдемо з панотцем на смерть у Паволоч.

— Ми ї́демо з панотцем на смерть у Па́волоч.


— Хто, ґвардійці кардинала? О, я не попущу цього.

— Хто, ґварді́йці кардина́ла? О, я не попущу́ цього́.


— Десять пістолей.

— Де́сять пістоле́й.


— Я підскочив і скинув очима на вождя Джорджа.

— Я підско́чив і ски́нув очи́ма на вождя́ Джо́рджа.


Атос кинувся до бастіону, здерся на плятформу й зняв прапор.

Атос ки́нувся до бастіо́ну, зде́рся на плятфо́рму й зняв пра́пор.


Я мав таке́ чуття́, що хтось до́вбнею б'є мене́ по ті́м'ю.


— Ти добре знаєш, як ми співчуваємо цій бідній маленькій пані Бонасьє.

— Ти до́бре зна́єш, як ми співчува́ємо цій бі́дній мале́нькій па́ні Бонасьє.


— Онде гніздиться вірність кохання, — пробурмотів Атос.

— О́нде гнізди́ться ві́рність коха́ння, — пробурмотів Атос.


— Це пастка, — сказав Атос, — не їдьте, Д'Артаньяне.

— Це па́стка, — сказа́в Атос, — не ї́дьте, Д'Артаньяне.


Годі читати! Цього занадто!

Го́ді чита́ти! Цього́ зана́дто!


— Богун — це найбільший запеклий наш ворог! — скаржився король під час наради.

— Богу́н — це найбі́льший запе́клий наш во́рог! — ска́ржився коро́ль під час нара́ди.


— Що, багато вам платить королева за службу? — запитала Джой.

— Що, бага́то вам пла́тить короле́ва за слу́жбу? — запита́ла Джой.


— А правда ж, він гарний? — спитав Д'Артаньян.

— А пра́вда ж, він га́рний? — спита́в Д'Артаньян.


— Не стріляти і вперед!

— Не стріля́ти і впере́д!


— Із Запорожжя! — кажуть.

— Із Запоро́жжя! — ка́жуть.


І він зали́ши́в крамаря́, вкрай здиво́ваного таки́м чудни́м проща́нням.


— Це ще тільки передня валка.

— Це ще ті́льки пере́дня ва́лка.


— Це питання хатнього порядку.

— Це пита́ння ха́тнього поря́дку.


— Ні, приведіть мені всіх чотирьох.

— Ні, приведі́ть мені́ всіх чотирьо́х.


Проти́вно, я хоті́в тобі́ сказа́ти до́бру новину́.


Тепе́р ви й сами́ ба́чите, Фелтоне, що я му́шу вме́рти.


— Про яких се ти добрих людей говориш?

— Про яки́х се ти до́брих люде́й гово́риш?


Геть, кажу, оступись!

Геть, кажу́, оступи́сь!


— Тепер, юний мій друже, — сказав він, — Англія належить нам двом.

— Тепе́р, ю́ний мій дру́же, — сказа́в він, — А́нглія нале́жить нам двом.


— Ми підемо і приготовимо місце, а ви прибувайте.

— Ми пі́демо і пригото́вимо мі́сце, а ви прибува́йте.


Але Гава вже не слухав.

Але́ Га́ва вже не слу́хав.


— Зараз, — відповів Атос.

— За́раз, — відпові́в Атос.


Та ві́тер уве́сь час був проти́вний, і мо́ре лю́то бурхало.


— Скільки пригадую, там не було набридливих відвідачів.

— Скі́льки прига́дую, там не було́ набри́дливих відві́дачів.


— Щоб нашим ворогам було тяжко, як добре мовляє мій сват! — каже Шрам.

— Щоб на́шим ворога́м було́ тя́жко, як до́бре мовля́є мій сват! — ка́же Шрам.


— На одну особу, що здавна вже за нею стежить.

— На одну́ осо́бу, що зда́вна вже за не́ю сте́жить.


— Навіщо такі застережні заходи?

— Наві́що такі́ застере́жні за́ходи?


— Але через кого передамо ми листа до Туру й до Лондону?

— Але́ че́рез кого передамо́ ми листа́ до Ту́ру й до Ло́ндону?


Я до тебе́ пригорну́сь.

Я до тебе́ пригорну́сь.


Нові́тній був чолові́к тверди́й, хоть надла́маний ві́ком і ли́хом.


Ка́нцлер черво́нів і всміха́вся.

Ка́нцлер черво́нів і всміха́вся.


Д'Артаньян зрозумі́в, що зайшо́в задале́ко й зроби́в по́ми́лку.


— Як, що таке? А повісимо вас.

— Як, що таке́? А пові́симо вас.


— Граф був вельможний господар і мав право карати на горло в своїх володіннях.

— Граф був вельмо́жний госпо́дар і мав пра́во кара́ти на го́рло в свої́х володі́ннях.


— Слухайте, Атосе.

— Слу́хайте, Атосе.


Сам же лорд ки́нувся до кабіне́ту герцоґа Б'юкенгемського.


Оля замо́вкла і знов су́мно похили́ла го́лову.


А ти що за чоловік? — обернувсь до Петра.

А ти що за чолові́к? — обернувсь до Петра́.


— А то буде з вас другий Авель.

— А то бу́де з вас дру́гий Авель.


Вам нема́ за що дя́кува́ти.

Вам нема́ за що дя́кува́ти.


— Я прожив за них більше як два місяці, і ще встиг наскладати цілі два ринські.

— Я прожи́в за них бі́льше як два місяці́, і ще встиг насклада́ти ці́лі два ри́нські.


— Це ж мій жовтий коник! — згукнув він.

— Це ж мій жо́втий ко́ник! — згукну́в він.


Пробачити вам, монсеньєр! Подумайте, що ви говорите!

Проба́чити вам, монсеньє́р! Поду́майте, що ви гово́рите!


— А що ж він, бгате, вкоїв? — питає Черевань.

— А що ж він, бга́те, вко́їв? — пита́є Черева́нь.


— Тоді я пропав! — промовив Д'Артаньян.

— Тоді́ я пропа́в! — промо́вив Д'Артаньян.


Але вона знала, що робила, чого хотіла, і ми пішли до священика.

Але́ вона́ зна́ла, що роби́ла, чого́ хоті́ла, і ми пішли́ до священика.


— Рошфоре, — сказав кардинал, — ви бачите пана Д'Артаньяна.

— Рошфоре, — сказа́в кардина́л, — ви ба́чите па́на Д'Артаньяна.


— Ляйтенант Фелтон від лорда Вінтера, — доповів Патрік.

— Ляйтена́нт Фелтон від ло́рда Вінтера, — допові́в Патрік.


— Це значить, що мене обдурено.

— Це зна́чи́ть, що мене́ обду́рено.


— Про що замислився? — звернувся Богун до Хмельницького.

— Про що зами́слився? — зверну́вся Богу́н до Хмельни́цького.


— Тоді починаймо! — сказав Атос.

— Тоді́ почина́ймо! — сказа́в Атос.


А на дворі радісно та ясно сяло сонце.

А на дворі́ ра́дісно та я́сно сяло́ со́нце.


— Невеличке місто на річці Ліс.

— Невели́чке мі́сто на рі́чці Ліс.


Проте́, міле́ді до́сить терпля́че чека́ла до обі́ду.


— Відійшли руки, ноги?

— Відійшли́ ру́ки, но́ги?


Нам но́ги гі́рше болі́ли, ніж йому, бо ми працюва́ли з соба́ками.


, що коли до двох додати один, то буде три.

, що коли́ до двох дода́ти оди́н, то бу́де три.


І в оці́й хви́лі вона́ не міркува́ла того́.


— Так, мілорде! Я приймаю, — сказав Д'Артаньян.

— Так, мілорде! Я прийма́ю, — сказа́в Д'Артаньян.


— Що сказано, то сказано.

— Що ска́зано, то ска́зано.


— Саме про неї.

— Са́ме про не́ї.


— Тут, щоб хоч до якого такого ладу дійти, треба кілька день попрацювати.

— Тут, щоб хоч до яко́го тако́го ла́ду дійти́, тре́ба кі́лька день попрацюва́ти.


— Гей! Черті! — крикне Гвинтовка на свої слуги.

— Гей! Че́рті! — кри́кне Гвинтовка на свої́ слу́ги.


— я чув, що твої земляки прославляють тебе, як завзятого лицаря.

— я чув, що твої́ земляки́ прославля́ють тебе́, як завзя́того ли́царя.


— То був Джон Рандольф, — з іронією докінчив Фортюн.

— То був Джон Рандольф, — з іро́нією докінчи́в Фортюн.


Чого ви хочете? Чого бажаєте?

Чого́ ви хо́чете? Чого́ бажа́єте?


— Ваша жінка втекла.

— Ва́ша жі́нка втекла́.


— Го, го, пане Мошку, — відповів війт, — то так не йде.

— Го, го, па́не Мо́шку, — відпові́в війт, — то так не йде.


— Тепер це мало цікаво, — відповіла пані Бонасьє.

— Тепе́р це ма́ло ціка́во, — відповіла́ па́ні Бонасьє.


За годи́ну Рошфо́р учвал мчав наза́д.

За годи́ну Рошфо́р учвал мчав наза́д.


— Бгатці! — каже Черевань.

— Бга́тці! — ка́же Черева́нь.


— Воно, мабуть, підроблене, — відмовив Атос.

— Воно́, ма́бу́ть, підро́блене, — відмо́вив Атос.


— Сомка, Сомка гетьманом!

— Сомка́, Сомка́ ге́тьманом!


— Він позбавляє мені нудьги в Бастилії й тяганини суду.

— Він позбавля́є мені́ нудьги́ в Басти́лії й тягани́ни су́ду.


— Яким робом?

— Яки́м ро́бом?


— Як? Трус у моїх паперах!

— Як? Трус у мої́х папе́рах!


Але як це зробити, як їх дістати?

Але́ як це зроби́ти, як їх діста́ти?


— Що? — здивовано спитав Бонасьє.

— Що? — здиво́вано спита́в Бонасьє.


Чи зна́є вона́, куди́ Вандерліп пої́хав? Вверх рі́чкою? До́бре.


Чуєш, там щось дзюркотить?

Чу́єш, там щось дзюркотить?


— Виведіть цього дурня! — сказав кардинал.

— Ви́ведіть цього́ ду́рня! — сказа́в кардина́л.


— А може до якого ґазди?

— А мо́же до яко́го ґа́зди?


— Що? — верескнув Мошко, — ти би хотів іти? А куди ж ти, дурню, підеш?

— Що? — верескну́в Мо́шко́, — ти би хоті́в іти́? А куди́ ж ти, ду́рню, пі́деш?


— А куди ж ви, пане? Куди?

— А куди́ ж ви, па́не? Куди́?


А вона озирнулася раз, озирнулася другий раз і, очевидно, все пізнавала мене.

А вона́ озирну́лася раз, озирну́лася дру́гий раз і, очеви́дно, все пізнава́ла мене́.


— Так, і дуже спішно.

— Так, і ду́же спі́шно.


Робо́ту і для нього якунебудь ви́найдемо.


— А у мене ще здорово на ляхів рука свербить.

— А у мене́ ще здо́рово на ля́хів рука́ сверби́ть.


— А, облуднику! Так ось як ви вивчаєте богослів'я!

— А, облу́днику! Так ось як ви вивча́єте богослі́в'я!


Я офіце́р англі́йської фльо́ти, — відпові́в юна́к.


Той за́мість ві́дповіді притакну́в голово́ю.


— Ви знаєте цей перстень? — спитав Д'Артаньян.

— Ви зна́єте цей пе́рстень? — спита́в Д'Артаньян.


— Ні, із Ічні.

— Ні, із І́чні.


— Убивство! — залементував Патрік.

— Уби́вство! — залементува́в Патрік.


— Годі, доню! — каже Шрам.

— Го́ді, до́ню! — ка́же Шрам.


— Будьте спокійні.

— Бу́дьте спокі́йні.


— І це правда?

— І це пра́вда?


По́див Д'Артаньянів деда́лі збі́льшувався.


— Так що ж воно?

— Так що ж воно́?


— Я хочу бачити її, Д'Артаньяне.

— Я хо́чу ба́чити її, Д'Артаньяне.


— Раз на рік.

— Раз на рік.


— Іди, — каже, — до свого товариша.

— І́ди, — ка́же, — до свого́ това́риша.


— Ось чуєш, Янкелю, не бреши й не чіпай моїх прикажчиків, то не твій клопіт!

— Ось чу́єш, Я́нкелю, не бреши́ й не чіпа́й мої́х прика́жчиків, то не твій кло́піт!


— Ви, мабудь, стомилися.

— Ви, мабу́дь, стоми́лися.


Дав мені́ бог си́на, тако́го ж, як і я, Тара́са.


— Одну хвилину.

— Одну́ хвили́ну.


— Розводьте бійців! — кричать інші.

— Розво́дьте бійці́в! — крича́ть і́нші.


— Кажи йому ясно! — засміявшись, мовив запорожець.

— Кажи́ йому я́сно! — засмія́вшись, мо́вив запоро́жець.


А в ній кублилося тихе, відлюдне життя старого батька і молодої дівчини.

А в ній ку́блилося ти́хе, відлю́дне життя́ старо́го ба́тька і молодо́ї ді́вчи́ни.


— Розкажіть, розкажіть Атосе.

— Розкажі́ть, розкажі́ть Атосе.


Я зирну́в питаючим о́ком на свого́ провідника́.


— Ви мені ще дещо обіцяли.

— Ви мені́ ще де́що обіця́ли.


— Не бійся, пані,— каже, всміхнувшись, Василь Невольник.

— Не бі́йся, па́ні,— ка́же, всміхну́вшись, Васи́ль Нево́льник.


Пішо́в і годи́нник.

Пішо́в і годи́нник.


— Скажи їй, що й на тім світі її не забуду! — каже Петро.

— Скажи́ їй, що й на тім сві́ті її не забу́ду! — ка́же Петро́.


Незаба́ром дої́хали до коршми́, де все було́ ти́хо та по́рожньо.


— Так, без сідла.

— Так, без сідла́.


Га́нна Австрі́йська ступи́ла два кро́ки напере́д.


— Надінь, надінь, мій любий.

— Наді́нь, наді́нь, мій лю́бий.


— От яко, — недбало відповів Гава.

— От я́ко, — недба́ло відпові́в Га́ва.


— Бідний Атос! — говорив він.

— Бі́дний Атос! — говори́в він.


— Прощай, нам ніколи.

— Проща́й, нам ні́коли.


Атос і Д'Артаньян дивились на них з вікна.

Атос і Д'Артаньян диви́лись на них з вікна́.


Врятува́вся лише́ оди́н Ча́рлі Сі́тка.

Врятува́вся лише́ оди́н Ча́рлі Сі́тка.


—Щоб наші діти отак вибрикували!

—Щоб на́ші ді́ти ота́к вибри́кували!


Хіба не чув ти поголоски про чорну раду?

Хіба́ не чув ти поголо́ски про чо́рну ра́ду?


— Ваша добрість зворушує мене, монсеньєр, — відмовив Д'Артаньян.

— Ва́ша до́брість звору́шує мене́, монсеньє́р, — відмо́вив Д'Артаньян.


Що з собо́ю роби́ти? Куди́ пода́тися? Я не зна́ла.


— Якщо вино ще залишилось, — загудів глузливий голос Атоса.

— Якщо́ вино́ ще зали́ши́лось, — за́гудів глузли́вий го́лос Атоса.


— А хто бачив це тавро? — спитав Араміс.

— А хто ба́чив це тавро́? — спита́в Араміс.


— Скажіть мені, чи Лінчів шуд вішає людину за вбивство другої людини?

— Скажі́ть мені́, чи Лінчів шуд ві́шає люди́ну за вби́вство дру́гої люди́ни?


Знаху́р, — ду́рень, ви́брав не те, що тре́ба.


— Дитя моє, ти ж знаєш, як я люблю тебе!

— Дитя́ моє́, ти ж зна́єш, як я люблю́ тебе́!


Б'юкенгем удру́ге впав навко́лішки.

Б'юкенгем удру́ге впав навко́лішки.


— Та я й не жартую, — відказав Атос.

— Та я й не жарту́ю, — відказа́в Атос.


— Мішане, — каже, — гуляють з козаками.

— Мішане, — ка́же, — гуля́ють з козака́ми.


— Ні, — спокійно відказала вона.

— Ні, — спокі́йно відказа́ла вона́.


А багато вам треба на коня?

А бага́то вам тре́ба на коня́?


На ву́лицях невели́кого повіто́вого мі́ста М.


За хвили́ну ви́кликаний чолові́к стоя́в пе́ред Рішельє́.


— Та він мені продав, цілу шістку дістав, — толкувався Куна.

— Та він мені́ прода́в, ці́лу ші́стку діста́в, — толкува́вся Ку́на.


Ви безче́сний вби́вця, сер.

Ви безче́сний вби́вця, сер.


— І я! — додав Араміс.

— І я! — дода́в Араміс.


— Мостивий пане, — писав він.

— Мости́вий па́не, — писа́в він.


— Плянше! — вигукнув Д'Артаньян, не тямлячись з радощів.

— Пля́нше! — ви́гукнув Д'Артаньян, не тя́млячись з ра́дощів.


Умо́вкли ми і незаба́ром я захріп.

Умо́вкли ми і незаба́ром я захріп.


— Півгодини стукаю до дверей, та й годі вас добудитися.

— Півгодини сту́каю до двере́й, та й го́ді вас добуди́тися.


Негі́дник! Він усе́ передба́чив.

Негі́дник! Він усе́ передба́чив.


Сніг ліпи́в чимра́з ду́жчий.

Сніг ліпи́в чимра́з ду́жчий.


— Он іде панок Підкорецький.

— Он іде́ пано́к Підкоре́цький.


— Ні, ні! — запротестував він.

— Ні, ні! — запротестува́в він.


— На щастя, ні, — відповів Атос.

— На ща́стя, ні, — відпові́в Атос.


— А якщо не він переможе?

— А якщо́ не він перемо́же?


— Ми більше не можемо пити.

— Ми бі́льше не мо́жемо пи́ти.


— А хіба ж тебе шандар бив? — спитав пан Журковський.

— А хіба́ ж тебе́ шанда́р бив? — спита́в пан Журковський.


— Та куди там їдете? — запитав він, не здоровкаючися з нами.

— Та куди́ там ї́дете? — запита́в він, не здоровкаючися з нами.


— Ні! Я знала, що він, бідолашний, не може захистити мене.

— Ні! Я зна́ла, що він, бідола́шний, не мо́же захисти́ти мене́.


— Тут чи поблизу.

— Тут чи поблизу́.


— Против того, що тепер, під сю заверюху, того й гляди, що спіткнешся.

— Про́тив того́, що тепе́р, під сю заверю́ху, того́ й гляди́, що спіткне́шся.


Біда́ з не́ю, що вона́ ду́же відва́жна.

Біда́ з не́ю, що вона́ ду́же відва́жна.


— Ну, що ж там маєш казати? Кажи!

— Ну, що ж там ма́єш каза́ти? Кажи́!


— Так от же стинно, що Іванець у Зінькові гуляє в князя.

— Так от же сти́нно, що Іване́ць у Зінько́ві гуля́є в кня́зя.


— Годі вже про се! Просимо до господи, дорогії гості.

— Го́ді вже про се! Про́симо до госпо́ди, дорогії го́сті.


За́раз стари́й і вгамова́всь.

За́раз стари́й і вгамова́всь.


А я думаю, що на якийсь час треба перестати робити.

А я ду́маю, що на яки́йсь час тре́ба переста́ти роби́ти.


— Ні, шабля — чоловіча сила, а куля — суд божий.

— Ні, ша́бля — чолові́ча си́ла, а ку́ля — суд бо́жий.


— Ну, то може пригадаєш.

— Ну, то мо́же пригада́єш.


— От славно! — каже Гвинтовка.

— От сла́вно! — ка́же Гвинтовка.


— Ні, зроду не бачив.

— Ні, зро́ду не ба́чив.


Неха́й стої́ть, неха́й бу́де, як оздо́ба, а не як зава́да в житті́.


Гнав мене́ сього́дні від ра́на, ма́йже го́лого й бо́сого, моро́зом.


Ці две́рі злуча́ють її із спа́льнею па́ні.


— Чарівний голос ваш зменшує жорстокість ваших слів.

— Чарівни́й го́лос ваш зме́ншує жорсто́кість ва́ших слів.


По́тім ми пої́хали.

По́тім ми пої́хали.


— Яким чином?

— Яки́м чи́ном?


— Краще довідаймось, чого цей халамидник хоче.

— Кра́ще дові́даймось, чого́ цей халами́дник хо́че.


Я кли́кав вас, щоб ви були́ напогото́ві.


Ти був уве́сь бліди́й.

Ти був уве́сь бліди́й.


— О, пане, — вигукнув Плянше, — або я все виконаю, або мене пошматують.

— О, па́не, — ви́гукнув Пля́нше, — або́ я все ви́конаю, або́ мене́ пошмату́ють.


— Хіба перескочите, — мовив чоловік, здвигнувши плечима.

— Хіба́ переско́чите, — мо́вив чолові́к, здви́гнувши плечи́ма.


— Пані Бонасьє! — прошептав Д'Артаньян.

— Па́ні Бонасьє! — прошепта́в Д'Артаньян.


— І ви зробили неправильно, мадам.

— І ви зроби́ли непра́вильно, мада́м.


В ту мить, як ті́льки з'яви́лися пе́ред ним Фортюнові гру́ди, він спусти́в куро́к.


— За що? за що!

— За що? за що!


По́тім покли́кали Пля́нше.

По́тім покли́кали Пля́нше.


— Розваги? У чому?

— Розва́ги? У чому́?


Але гов! Радість блиснула на Лейбуневім лиці.

Але́ гов! Ра́дість бли́снула на Лейбуне́вім лиці́.


— Вам треба мапу?

— Вам тре́ба ма́пу?


— Цілком так, цілком вірно, маєте чудову память, міледі.

— Цілко́м так, цілко́м ві́рно, ма́єте чудо́ву память, міле́ді.


Назавтра Д'Артаньян прийшов до міледі.

Наза́втра Д'Артаньян прийшо́в до міле́ді.


— Добре! Ось людина, що ладна буде віддати за мене своє життя.

— До́бре! Ось люди́на, що ла́дна бу́де відда́ти за мене́ своє́ життя́.


Це знайомство дуже клопотало голову нашому ґасконцеві.

Це знайо́мство ду́же клопота́ло го́лову на́шому ґаско́нцеві.


Богун підвівся і побачив з десяток селян, узброєних хто чим.

Богу́н підві́вся і поба́чив з деся́ток селя́н, узбро́єних хто чим.


Острах її зник, скоро вона впізнала друга в тім, кого мала за ворога.

О́страх її зник, ско́ро вона́ впізна́ла дру́га в тім, кого ма́ла за во́рога.


— А мої дрова всі пропадуть!

— А мої́ дро́ва всі пропаду́ть!


І так, як оце я вам сказав, в мойому серці не знайшлось місця для неї.

І так, як оце́ я вам сказа́в, в мойо́му се́рці не знайшло́сь мі́сця для не́ї.


— Вам добре відомо, пане, що суд не повертає того, що до нього потрапило.

— Вам до́бре відо́мо, па́не, що суд не поверта́є того́, що до нього потра́пило.


Але де вона?

Але́ де вона́?


Урі на знак згоди кивнув головою.

Урі на знак зго́ди кивну́в голово́ю.


— Гічкок, ми поділимось чесно з вами.

— Гічкок, ми поділимо́сь че́сно з вами.


Краще для вас, чим швидше підете.

Кра́ще для вас, чим шви́дше пі́дете.


Ви не могли привезти з собою досить грошей, щоб жити тут.

Ви не могли́ привезти́ з собо́ю до́сить грошей, щоб жи́ти тут.


Опанас аж підкинувся, мов ужалений.

Опана́с аж підки́нувся, мов ужа́лений.


Ми отаборилися коло Тахіна, але це не дійшло до нашої свідомости.

Ми ота́борилися ко́ло Тахіна, але́ це не дійшло́ до на́шої свідомости.


Б'ються день, б'ються другий,— як де не взявсь молодий гетьман на коні.

Б'ю́ться день, б'ю́ться дру́гий,— як де не взявсь молоди́й ге́тьман на ко́ні.


— Бережіть вашу таємницю, юначе, і скажіть, чого ви бажаєте?

— Бережі́ть ва́шу таємни́цю, юна́че, і скажі́ть, чого́ ви бажа́єте?


— А де Базен? — звідався Атос.

— А де Базен? — зві́дався Атос.


А той одною рукою піддержує бранку, а другою править коня.

А той одно́ю руко́ю підде́ржує бра́нку, а дру́гою пра́вить коня́.


Та поспішаймо ж.

Та поспіша́ймо ж.


От як добре ще випили, витяг я з кишені ключі та й кинув їм вязку на стіл.

От як до́бре ще ви́пили, ви́тяг я з кише́ні ключі́ та й ки́нув їм вязку на стіл.


Д'Артаньян перебував дуже неспокійну ніч.

Д'Артаньян перебува́в ду́же неспокі́йну ніч.


Дик, по чоловічому заховавши свою цікавість, мовчки вичікував.

Дик, по чолові́чому захова́вши свою́ ціка́вість, мо́вчки вичі́кував.


Богун прибув з походу до Умані.

Богу́н прибу́в з похо́ду до У́мані.


За годину рівчаки були повні трупу й живих людей, що гинули під вагою трупів.

За годи́ну рівчаки́ були́ по́вні тру́пу й живи́х люде́й, що ги́нули під ваго́ю тру́пів.


Від Стрия, що шумить краєм долини, тут же поза селом, несеться різкий холод.

Від Стри́я, що шуми́ть кра́єм доли́ни, тут же по́за село́м, несе́ться різки́й хо́лод.


Знахур, з підбитим оком, був у кепському настрої.

Знаху́р, з підби́тим о́ком, був у ке́пському на́строї.


— Так, підроблений.

— Так, підро́блений.


Добрі молодці, як ченці, м'яса не любили.

До́брі молодці́, як ченці́, м'я́са не люби́ли.


— От тобі і що.

— От тобі́ і що.


Лорд Вінтер пішов.

Лорд Вінтер пішо́в.


По сніданку вмовлено зібратись увечорі в Атоса й там закінчити обговорення.

По сніда́нку вмо́влено зібра́тись увечорі в Атоса й там закі́нчи́ти обгово́рення.


Зараз же з'явилися люди, випрягли змилених коней й поставили карету під повітку.

За́раз же з'яви́лися лю́ди, ви́прягли зми́лених ко́ней й поста́вили каре́ту під пові́тку.


Сітка Чарлі взявся до лікування.

Сі́тка Ча́рлі взя́вся до лікува́ння.


— Так, я, — відповіла та, намагаючись зберегти байдужність.

— Так, я, — відповіла́ та, намага́ючись зберегти́ байду́жність.


— Ну, то що ж нам робити?

— Ну, то що ж нам роби́ти?


— Капітана королівських мушкетерів?

— Капіта́на королі́вських мушкете́рів?


Любив пан Андрій і випити і в карти гуляти й не шкодував на це грошей.

Люби́в пан Андрі́й і ви́пити і в ка́рти гуля́ти й не шкодува́в на це грошей.


Усі докази кохання, що їх ви наводите мені, мілорде, вони — майже злочин.

Усі́ до́кази коха́ння, що їх ви наво́дите мені́, мілорде, вони́ — ма́йже зло́чин.


Відвагу завжди шанують, навіть вороги.

Відва́гу за́вжди́ шану́ють, на́віть вороги́.


Як і всі инші жінки її раси, вона народилася, щоб коритися волі чоловічій.

Як і всі инші жінки́ її ра́си, вона́ народи́лася, щоб кори́тися во́лі чолові́чій.


Хата, піч, подушки — ото вам і все щастє.

Ха́та, піч, подушки́ — ото́ вам і все щастє.


— Ну, так, за всі п'ять кіп.

— Ну, так, за всі п'ять кіп.


Міледі заспівала з ще більшим надхненням.

Міле́ді заспіва́ла з ще бі́льшим надхне́нням.


Дав мені бог сина, такого ж, як і я, Тараса.

Дав мені́ бог си́на, тако́го ж, як і я, Тара́са.


Бікара — ґасконець, як і Д'Артаньян, удавав глухого і тільки всміхався.

Бікара — ґасконець, як і Д'Артаньян, удава́в глухо́го і ті́льки всміха́вся.


Бурилося в мені від таких слів.

Бури́лося в мені́ від таки́х слів.


— Та може й неправда.

— Та мо́же й непра́вда.


З холодної води підіймається проти сонця легесенька сива пара.

З холо́дної води́ підійма́ється про́ти со́нця леге́сенька си́ва па́ра.


Хотіла молитись, — язик одубів.

Хоті́ла моли́тись, — язи́к одубі́в.


Майстер ще нині сам їй це скаже.

Ма́йстер ще ни́ні сам їй це ска́же.


Вони сіли на коней й безгучно вирушили.

Вони́ сі́ли на ко́ней й безгу́чно ви́рушили.


— Я теж так думаю.

— Я теж так ду́маю.


Отак вона й заснула в моїх обіймах, заснула навіки.

Ота́к вона́ й засну́ла в мої́х обі́ймах, засну́ла наві́ки.


Ви добре знаєте умову між вами, Атосом і мною.

Ви до́бре зна́єте умо́ву між вами, Атосом і мно́ю.


Але я знаю, що ви благородні й хоробрі дворяни, і що на вас можна звіритись.

Але́ я зна́ю, що ви благоро́дні й хоро́брі дворя́ни, і що на вас мо́жна зві́ритись.


Я жахнувся, немов би ось тут коло мене вдарив грім.

Я жахну́вся, немо́в би ось тут ко́ло мене́ вда́рив грім.


А ви, хлопці, відійдіть у бік.

А ви, хло́пці, відійді́ть у бік.


— Ні від кого не вчився! — одповів той, повернувши до Богуна своє незряче чоло.

— Ні від кого не вчи́вся! — одпові́в той, поверну́вши до Богуна́ своє́ незря́че чоло́.


— Що! — відповів той, кидаючи шпаду на ліжко.

— Що! — відпові́в той, ки́даючи шпа́ду на лі́жко.


Звичайно, чоловіки завжди залишаються чоловікам.

Звича́йно, чоловіки́ за́вжди́ залиша́ються чоловіка́м.


Якщо вона спитуватиметься втекти, її скарають на горло.

Якщо́ вона́ спитуватиметься втекти́, її скара́ють на го́рло.


Мошко засміявся на ціле горло.

Мошко́ засмія́вся на ці́ле го́рло.


— Що маєш робити, Плянше! Що буде, те й буде!

— Що ма́єш роби́ти, Пля́нше! Що бу́де, те й бу́де!


Вона, не звернувши уваги на цей докір, промовляла далі.

Вона́, не зверну́вши ува́ги на цей до́кі́р, промовля́ла да́лі.


Не любив глянути просто в очі.

Не люби́в гля́нути про́сто в о́чі.


Борис зупинився, напружив слух і прислухувався до слів пісні.

Бори́с зупини́вся, напру́жив слух і прислу́хувався до слів пі́сні.


Священик закінчив проповідь.

Священик закі́нчи́в про́повідь.


Прийшли до коршми Парпайо.

Прийшли́ до коршми́ Парпайо.


— А, бгатику! — і почав ціловатись.

— А, бга́тику! — і поча́в цілова́тись.


Тому дуже нудилася тим життям, яке їй дісталося дома.

Тому́ ду́же ну́ди́лася тим життя́м, яке́ їй діста́лося до́ма.


— Ви, звичайно, не думаєте цього, серденько моє, — відмовив Д'Артаньян.

— Ви, звича́йно, не ду́маєте цього́, серде́нько моє́, — відмо́вив Д'Артаньян.


Він привів жінку, що мала служити міледі.

Він приві́в жі́нку, що ма́ла служи́ти міле́ді.


Ви гарна й знайдете багато чоловіків.

Ви га́рна й зна́йдете бага́то чоловікі́в.


Герцоґ Б'юкенгемський не повертався щось із рік.

Герцоґ Б'юкенгемський не поверта́вся щось із рік.


Спробуймо не жартувати, коли змога.

Спро́буймо не жартува́ти, коли́ змо́га.


Що це зо мною діється?

Що це зо мно́ю ді́ється?


Власне тепер уже бачив він, що залишатися тут нема чого.

Вла́сне тепе́р уже́ ба́чив він, що залиша́тися тут нема́ чого́.


Приїхали в трійці, привезли отого Генрися.

Приї́хали в трі́йці, привезли́ отого́ Генри́ся.


В повітрі розпорошувалася блискуча паморозь.

В пові́трі розпоро́шувалася блиску́ча па́морозь.


Хай іде з миром.

Хай іде́ з ми́ром.


Вона належить вам.

Вона́ нале́жить вам.


У коридорі розлігся шум, і міледі впізнала кроки лорда Вінтера.

У коридо́рі розлі́гся шум, і міле́ді впізна́ла кро́ки ло́рда Вінтера.


Д'Артаньян стояв й розглядав цього чоловіка.

Д'Артаньян стоя́в й розгляда́в цього́ чолові́ка.


Ну, та однаково, — замовчіть, я пишу.

Ну, та одна́ково, — замовчі́ть, я пишу́.


— Чи ви повідомили вже кардинала?

— Чи ви повідо́мили вже кардина́ла?


Дивиться Петро — Кирило Тур держить перед собою Лесю на сідлі, як дитину.

Ди́виться Петро́ — Кири́ло Тур держить пе́ред собо́ю Ле́сю на сідлі́, як дити́ну.


Саме проти брами простяглася вулиця до базару.

Са́ме про́ти бра́ми простягла́ся ву́лиця до база́ру.


— То інша річ.

— То і́нша річ.


— Так, так, так, це вірно, — сказав хазяїн.

— Так, так, так, це ві́рно, — сказа́в хазя́їн.


Я так гадав.

Я так гада́в.


Ось моя відповідь.

Ось моя́ ві́дповідь.


В неї, мусимо пригадати, стріляли наші приятелі.

В не́ї, му́симо пригада́ти, стріля́ли на́ші при́ятелі.


Тільки простіше треба.

Ті́льки прості́ше тре́ба.


— Тут же на другім поверсі.

— Тут же на дру́гім по́версі.


Хіба ж вони можуть інакше?

Хіба́ ж вони́ мо́жуть іна́кше?


Усі ці сумніви викликали в ньому велике бажання дійти правди.

Усі́ ці су́мніви ви́кликали в ньому вели́ке бажа́ння дійти́ пра́вди.


Грімо з своїм мушкетом піде з вами.

Грі́мо з свої́м́́́ мушке́том пі́де з вами.


Ще не порвав усіх ниток з минулим і теперішнім.

Ще не порва́в усі́х нито́к з мину́лим і тепе́рішнім.


Зрадовалась Череваниха, як наздогнала своїх, мов слобонилась од якої напасті.

Зрадовалась Череваниха, як наздогна́ла свої́х, мов слобони́лась од яко́ї на́па́сті.


Але ця жінка ладна віддати віть за віть і не схибить.

Але́ ця жі́нка ла́дна відда́ти віть за віть і не схи́бить.


Схвильований та зворушений, він кинувся до ніг молодої жінки.

Схвильо́ваний та звору́шений, він ки́нувся до ніг молодо́ї жі́нки.


В разі непослуху або недбальства був страшенно злий і гострий.

В ра́зі непо́слуху або́ недба́льства був страше́нно злий і го́стрий.


Але я не дурний.

Але́ я не дурни́й.


Мушу, не видержу довше.

Му́шу, не ви́держу до́вше.


— Ет! — відповів дід і замовк.

— Ет! — відпові́в дід і замо́вк.


В великій пригоді стали Гаві ті раки, та не надовго.

В вели́кій приго́ді ста́ли Гаві ті ра́ки, та не надо́вго.


Опинивсь козак коло Хмарища.

Опини́всь коза́к ко́ло Хма́рища.


Узяли козаки од їх коні.

Узя́ли козаки́ од їх ко́ні.


Так ось — ви бачили руку королеви й тільки.

Так ось — ви ба́чили ру́ку короле́ви й ті́льки.


Ігуменя лише перехристилася, не висловивши ні хвали, ані догани.

Ігу́меня лише́ перехристи́лася, не ви́словивши ні хвали́, ані́ дога́ни.


На столі лежала булава Брюховецького з бунчуком і корогвою.

На столі́ лежа́ла булава́ Брюхове́цького з бунчуко́м і корогво́ю.


Томмі вийняв пару Молліних панчох і почав сушити їх, розклавши на колінах.

Томмі ви́йняв па́ру Молліних панчо́х і поча́в суши́ти їх, розкла́вши на колі́нах.


На порозі з'явився Базен, сумний та охлялий.

На поро́зі з'яви́вся Базен, сумни́й та охля́лий.


Вогонь у печі марно змагався з темрявою і, нарешті, зовсім погас.

Вого́нь у пе́чі ма́рно змага́вся з те́мрявою і, наре́шті, зо́всім пога́с.


Ви тільки подумайте, за пуд, за всяке зерно, по полтиннику.

Ви ті́льки поду́майте, за пуд, за вся́ке зе́рно́, по полтиннику.


У Лондоні, сподіваюся, є установи, куди він міг би ув'язнити свою невістку.

У Ло́ндоні, сподіва́юся, є устано́ви, куди́ він міг би ув'язни́ти свою́ неві́стку.


Потім ви нас покличете, і ми будем обідати.

По́тім ви нас покли́чете, і ми бу́дем обі́дати.


Усі троє посідали на коні й помчали що було духу.

Усі́ тро́є посіда́ли на ко́ні й помча́ли що було́ ду́ху.


Досить лише переїхати через річку, і я віншій державі.

До́сить лише́ переї́хати че́рез рі́чку, і я віншій де́ржа́ві.


Та я не попущу, щоб ця історія скінчилася так, як вони того бажають.

Та я не попущу́, щоб ця істо́рія скінчи́лася так, як вони́ того́ бажа́ють.


— Хто се тобі сказав?

— Хто се тобі́ сказа́в?


Отже, я був примушений провести її до карети.

О́тже, я був приму́шений провести́ її до каре́ти.


Він водночас і ненавидів, і обожнював її.

Він водно́ча́с і нена́видів, і обо́жнював її.


— Не дивно те.

— Не ди́вно те.


Грімо поклав коша на землю й сів, похитуючи головою.

Грі́мо покла́в коша́ на зе́млю й сів, похи́туючи голово́ю.


Усі зареготали, почувши таке диво.

Усі́ зарегота́ли, почу́вши таке́ ди́во.


Не раз він мені ставав у великій пригоді.

Не раз він мені́ става́в у вели́кій приго́ді.


Д'Артаньян і Атос засміялися.

Д'Артаньян і Атос засмія́лися.


— Так, пане, — відповів англієць, уклонившися.

— Так, па́не, — відпові́в англі́єць, уклонившися.


Що ж то був за Шрам такий і як се він був разом піп і полковник?

Що ж то був за Шрам таки́й і як се він був ра́зом піп і полко́вник?


Залишайся, я сам піду.

Залиша́йся, я сам піду́.


Фелтон кинувся до палацу.

Фелтон ки́нувся до пала́цу.


— здивувався Д'Артаньян.

— здивува́вся Д'Артаньян.


— Так, так, хай ідуть зараз же! У мене нема часу.

— Так, так, хай іду́ть за́раз же! У мене́ нема́ ча́су.


— Мої вожаки підуть попереду.

— Мої́ вожаки́ пі́дуть попе́реду.


Хтонебудь з них, напевно, вдома, а може, і всі троє вже повернулися.

Хтонебудь з них, напе́вно, вдо́ма, а мо́же, і всі тро́є вже поверну́лися.


Раптом щось йому спало на думку, і він зірвався на ноги.

Ра́птом щось йому спа́ло на ду́мку, і він зірва́вся на но́ги.


— З блакитними очима, з дивним блиском і з чорними бровами й віями?

— З блаки́тними очи́ма, з ди́вним бли́ском і з чо́рними брова́ми й ві́ями?


Міледі оповила шию Фелтона, і той витяг її з вікна.

Міле́ді опови́ла ши́ю Фелтона, і той ви́тяг її з вікна́.


Цієї ночи передбачаються важливіші справи.

Ціє́ї ночи передбача́ються важли́ві́ші спра́ви.


Нема, може, і в світі такої щирої душі до мене.

Нема́, мо́же, і в сві́ті тако́ї щи́рої душі́ до мене́.


Фелтон почав поволі спускатися з щабля на щабель.

Фелтон поча́в пово́лі спуска́тися з щабля́ на щабе́ль.


У вас, здається, зник пісок.

У вас, здає́ться, зник пісо́к.


Вертаюсь ранком, проспавшись, аж дома вже походжено.

Верта́юсь ра́нком, проспа́вшись, аж до́ма вже похо́джено.


Міледі зрозуміла, що треба опанувати становище.

Міле́ді зрозумі́ла, що тре́ба опанува́ти стано́вище.


От же й мені, бачся, доведеться йти батьківським слідом!

От же й мені́, ба́чся, доведе́ться йти ба́тьківським слі́дом́!


Покинуті запряжки стикнулися з иншими, і сталася на льоду ціла метушня.

Поки́нуті запря́жки стикну́лися з иншими, і ста́лася на льоду́ ці́ла метушня́.


Скажіть, щоб мені дозволили гуляти в цім гаю.

Скажі́ть, щоб мені́ дозво́лили гуля́ти в цім гаю́.


У них моє щастя, моє багатство, моя надія.

У них моє́ ща́стя, моє́ бага́тство, моя́ наді́я.


Та він про те не облишив свої думки.

Та він про те не обли́шив свої́ думки́.


Чи знали ви про це?

Чи зна́ли ви про це?


Потім вип'ємо й закусимо.

По́тім ви́п'ємо й заку́симо.


А останній, як усім відомо, мало кого боїться.

А оста́нній, як усі́м відо́мо, ма́ло кого бої́ться.


Кидав напасників як снопи, ломав їм ноги копняками своїх здоровенних чобіт.

Ки́дав напа́сників як снопи́, лома́в їм но́ги копняками свої́х здорове́нних чобі́т.


Це кожний повинен зробити.

Це ко́жний пови́нен зроби́ти.


Що завинив, те буду терпіти.

Що завини́в, те бу́ду терпі́ти.


Таким чином, то підбігаючи, то спочиваючи, вони відкатали ще два перегони.

Таки́м чи́ном, то підбіга́ючи, то спочива́ючи, вони́ відката́ли ще два перего́ни.


Д'Артаньяна це заінтригувало.

Д'Артаньяна це заінтригува́ло.


— Я цеї штуки не вмію, але як треба, то допоможу.

— Я це́ї шту́ки не вмі́ю, але́ як тре́ба, то допоможу́.


За п'ять хвилин вони були на кораблі.

За п'ять хвили́н вони́ були́ на кораблі́.


Він ішов між Атосом і Портосом, ніжно притискаючи їх до себе.

Він ішо́в між Атосом і Порто́сом, ні́жно притиска́ючи їх до себе́.


І вона кинулася з кімнати.

І вона́ ки́нулася з кімна́ти.


— Мене вона непокоїть скрізь, — сказав Д'Артаньян.

— Ме́не вона́ непоко́їть скрізь, — сказа́в Д'Артаньян.


— Я точно виконую інструкції вашої еміненції і нетерпляче чекаю на них.

— Я то́чно вико́ную інстру́кції ва́шої еміне́нції і нетерпля́че чека́ю на них.


Двоє льокаїв вели міледі, тримаючи її за руки.

Дво́є льокаїв вели́ міле́ді, трима́ючи її за ру́ки.


— Що сказати матері да сестрі? — поспитав Петро.

— Що сказа́ти ма́тері да сестрі́? — поспита́в Петро́.


Мабуть вернула додому швидше.

Ма́бу́ть верну́ла додо́му шви́дше.


Фелтон спускався далі.

Фелтон спуска́вся да́лі.


— Алеж то на такий спосіб підлий чоловік! — скрикнула Оля.

— Алеж то на таки́й спо́сіб пі́длий чолові́к! — скри́кнула Оля.


Оставсь Брюховецький, як остуджений.

Оставсь Брюхове́цький, як осту́джений.


Бачиш, я готова до дороги.

Ба́чиш, я гото́ва до доро́ги.


П'ятдесят суден і собі готові були відплисти й чекали тільки на дозвіл.

П'ятдеся́т су́ден і собі́ гото́ві були́ відплисти́ й чека́ли ті́льки на до́звіл.


Не дивно, що я вагаюсь у виборі між вами та їм.

Не ди́вно, що я вага́юсь у ви́борі між вами та їм.


— А що ж би ви гадали?

— А що ж би ви гада́ли?


О четвертій почувся гамір у стайні.

О четве́ртій почу́вся га́мір у ста́йні.


Каганчик стоїть у стіні на віконці.

Каганчик стої́ть у стіні́ на віко́нці.


Серед ланок запанувала велика радість, і вони урочисто відсвяткували подію.

Сере́д ла́нок запанува́ла вели́ка ра́дість, і вони́ урочи́сто відсвяткува́ли поді́ю.


— Давай! — сказав Лейбуньо.

— Дава́й! — сказа́в Лейбуньо.


— Добре, добре, Рошефоре! Не все пропало.

— До́бре, до́бре, Рошефоре! Не все пропа́ло.


Забули й страх божий.

Забу́ли й страх бо́жий.


Мій тріюмф тихий і ясний, як погідний літній вечір.

Мій тріюмф ти́хий і я́сни́й, як погі́дний лі́тній ве́чір.


За нею виступав кат.

За не́ю виступа́в кат.


Я велів принести два келішки коньяку.

Я велі́в принести́ два келішки коньяку́.


Подивіться, що він зробив зо мною.

Подиві́ться, що він зроби́в зо мно́ю.


Атос витяг шпаду й заступив йому дорогу.

Атос ви́тяг шпа́ду й заступи́в йому доро́гу.


Я хочу, щоб ви пішли зі мною.

Я хо́чу, щоб ви пішли́ зі мно́ю.


Та й не в тім річ.

Та й не в тім річ.


Було то в зимі, то й я мав час вільний.

Було́ то в зимі́, то й я мав час ві́льний.


Не так роду, як мамочки,.

Не так ро́ду, як ма́мочки,.


Атос спустився й швидко повернувся.

Атос спусти́вся й шви́дко поверну́вся.


Хоть стріляй, хоть рубай, лізуть наче скажені.

Хоть стріля́й, хоть руба́й, лі́зуть на́че скаже́ні.


Раптом чиясь рука чудової форми і білости просунулась крізь портьєру.

Ра́птом чия́сь рука́ чудо́вої фо́рми і білости просу́нулась крізь портьє́ру.


Марина не злякалася.

Мари́на не зляка́лася.


Поміж возами збився гармидер.

Помі́ж во́зами зби́вся гарми́дер.


Через те й люди лежали на своїх санях, терпляче вичікуючи кращої дороги.

Че́рез те й лю́ди лежа́ли на свої́х са́нях, терпля́че вичі́куючи кра́щої доро́ги.


Вождь Джордж знову показав на мене, але з них ніхто й з місця не ворухнувся.

Вождь Джордж зно́ву показа́в на мене́, але́ з них ніхто́ й з мі́сця не ворухну́вся.


На сходах він зустрів гарненьку покоївку.

На схо́дах він зустрі́в гарне́ньку покої́вку.


Тілько один бог може її сповнити.

Ті́лько оди́н бог мо́же її спо́вни́ти.


У нього не було більше дітей, Опанас був одинак.

У нього не було́ бі́льше діте́й, Опана́с був одина́к.


— Ось що! — по хвилинній мовчанці закінчила міледі.

— Ось що! — по хвили́нній мовча́нці закі́нчи́ла міле́ді.


Вона повернула до мене.

Вона́ поверну́ла до мене́.


Ченці їх проводжали.

Ченці́ їх проводжа́ли.


Юнак залишався байдужий.

Юна́к залиша́вся байду́жий.


— Амінь! — вимовив юнак і поскакав уклус.

— Амі́нь! — ви́мовив юна́к і поскака́в уклу́с.


— Чи не підозрююте ви, що цей юнак дає погані поради?

— Чи не підозрююте ви, що цей юна́к дає́ пога́ні пора́ди?


Маю тепер клопіт воловодитися з ним поза очами.

Ма́ю тепе́р кло́піт волово́дитися з ним по́за оча́ми.


Двадцять третього червня він одчув напад пропасниці, але все ж таки поїхав.

Два́дцять тре́тього че́рвня він одчу́в на́пад пропа́сниці, але́ все ж таки́ пої́хав.


Серденько ж прагне.

Се́рде́нько ж пра́гне.


Гадаю, що краще вам тепер поїхати звідціля, поки їх ще нема.

Гада́ю, що кра́ще вам тепе́р пої́хати звідціля́, по́ки їх ще нема́.


Королева ступила до залі.

Короле́ва ступи́ла до за́лі.


Вона не мала тепер сумніву, що в Портоса з дамою була інтрига.

Вона́ не ма́ла тепе́р су́мніву, що в Портоса з да́мою була́ інтри́га.


Га? — Вони перевернули Кента.

Га? — Вони́ переверну́ли Ке́нта.


Гетьте, кажу, з моєї хати, бо я і знати того не хочу! Ушилися.

Ге́тьте, кажу́, з моє́ї ха́ти, бо я і зна́ти того́ не хо́чу! Уши́лися.


— Ні, мені щастить, ось і все.

— Ні, мені́ щасти́ть, ось і все.


Той лежав мертвий.

Той лежа́в ме́ртвий.


За дві години вибило дванадцять, і вартовий знову змінився.

За дві годи́ни ви́било двана́дцять, і вартови́й зно́ву зміни́вся.


— Слухай же, — мовила вона далі.

— Слу́хай же, — мо́вила вона́ да́лі.


Іде до хати.

Іде́ до ха́ти.


— Я кажу, сір, що гине моє здоров'я в цій безупинній боротьбі та вічній праці.

— Я кажу́, сір, що ги́не моє́ здоро́в'я в цій безупи́нній боротьбі́ та ві́чній пра́ці.


Старого полковника далеко більше турбувало те, що Марина почала хворіти.

Старо́го полко́вника дале́ко бі́льше турбува́ло те, що Мари́на почала́ хворі́ти.


Ми змарнували, поховали її.

Ми змарнува́ли, похова́ли її.


Я обернувся знов до місцевого чоловіка.

Я оберну́вся знов до місце́вого чолові́ка.


Сталася невидана подія.

Ста́лася неви́дана поді́я.


А вночі зорі наче наближались, ставали якимись великими, маячили, танцювали.

А вночі́ зо́рі на́че наближа́лись, става́ли яки́мись вели́кими, маячи́ли, танцюва́ли.


— Гріх тобі, Мундзю, таке говорити, — сказав Тоньо.

— Гріх тобі́, Мундзю, таке́ говори́ти, — сказа́в Тоньо.


Портос і Араміс підвелися із своїх стільців.

Портос і Араміс підвели́ся із свої́х стільці́в.


Не вважай на їх галас.

Не вважа́й на їх га́лас.


Десь иноді завиє, або загавкає собака.

Десь иноді завиє́, або́ зага́вкає соба́ка.


— Він мене вб'є, як наздожене.

— Він мене́ вб'є, як наздожене́.


— Чи не поранені ви? — спитав Д'Артаньян.

— Чи не пора́нені ви? — спита́в Д'Артаньян.


Сам він не мав ніякої охоти брати до рук гетьманську булаву.

Сам він не мав нія́кої охо́ти бра́ти до рук ге́тьма́нську булаву́.


То був здоровий гірський орел.

То був здоро́вий гі́рськи́й оре́л.


Портос і Араміс перезирнулися, не розуміючи такої впевнености Атоса.

Портос і Араміс перезирну́лися, не розумі́ючи тако́ї впевнености Атоса.


Ізнов коло дверей козак.

Ізно́в ко́ло двере́й коза́к.


Я вхопила мертву пташину і почала цілувати її закривавлену головку.

Я вхопи́ла ме́ртву пташи́ну і почала́ цілува́ти її закрива́влену голо́вку.


Нарешті світло погасло.

Наре́шті сві́тло пога́сло.


Вони потрібні мені позавтра.

Вони́ потрі́бні мені́ поза́втра.


Можна би всі три дочки до роботи засадити ще й стару до помочі.

Мо́жна би всі три до́чки до робо́ти засади́ти ще й стару́ до по́мочі.


Вовкун тільки головою хитав.

Вовку́н ті́льки голово́ю хита́в.


— Здається, ні, — сказав Ґава.

— Здає́ться, ні, — сказа́в Ґава.


— У вас все буде, мадам.

— У вас все бу́де, мада́м.


Це малим дітям та старим пряхам до лиця, а не нам із вами, панно Маню!

Це мали́м ді́тям та стари́м пря́хам до лиця́, а не нам із вами, панно́́ Маню́!


— А ґвардійця?

— А ґварді́йця?


Ми аж ахнули! Цілі плечі хлопця вкриті були синцями та пругами засохлої крови.

Ми аж а́хнули! Ці́лі пле́чі хло́пця вкри́ті були́ синця́ми та пру́гами засо́хлої кро́ви.


Сітка Чарлі обіцяв їй допомогти.

Сі́тка Ча́рлі обіця́в їй допомогти́.


Тільки схоплений мною ніж залишився у мені в руках.

Ті́льки схо́плений мно́ю ніж зали́ши́вся у мені́ в рука́х.


Кров і гнів ударили йому в голову.

Кров і гнів уда́рили йому в го́лову.


Це зрештою і не придалось би ні на що.

Це зре́штою і не придало́сь би ні на що.


Залишалися Портос і Бікара.

Залиша́лися Портос і Бікара.


— Убив чи просмикнув — це вже, пане, як вам більше до вподоби.

— Уби́в чи просмикну́в — це вже, па́не, як вам бі́льше до вподо́би.


Д'Артаньян був один із постійних одвідувачів капітана мушкетерів.

Д'Артаньян був оди́н із пості́йних одві́дувачів капіта́на мушкете́рів.


Молодий офіцер мовчав.

Молоди́й офіце́р мовча́в.


Кожний з них ніс по ковдрі.

Ко́жний з них ніс по ко́вдрі.


Він витрусив останні пилинки з мішка, і знов одна шалька спустилася до долу.

Він ви́трусив оста́нні пили́нки з мішка́, і знов одна́ ша́лька спусти́лася до до́лу.


У нас зібралося аж три тисячі козаків.

У нас зібра́лося аж три ти́сячі козакі́в.


Сідайте отут, пане Д'Артаньяне, проти мене.

Сіда́йте оту́т, па́не Д'Артаньяне, про́ти мене́.


Фелтон зв'язав їй кисті рук своєю хусткою, а поверх хустки — шворкою.

Фелтон зв'яза́в їй ки́сті рук своє́ю ху́сткою, а пове́рх ху́стки — шво́ркою.


І я беру твою руку і стискаю її.

І я беру́ твою́ ру́ку і стиска́ю її.


Це не тут, не там.

Це не тут, не там.


Д'Артаньян убрався, Атос так само.

Д'Артаньян убра́вся, Атос так са́мо.


Шум ставав усе чутніший.

Шум става́в усе́ чутніший.


Вона опам'яталась, але дивилася на нього безнадійно.

Вона́ опам'ята́лась, але́ диви́лася на нього безнаді́йно.


— Пошліть, мадам, пошліть та якнайскорше, бо за годину ми розпочнемо балет.

— Пошліть, мада́м, пошлі́ть та якнайско́рше, бо за годи́ну ми розпочнемо́ бале́т.


Д'Артаньян шанобливо вклонився.

Д'Артаньян шанобли́во вклони́вся.


Я вірю, що він любить справедливість.

Я ві́рю, що він лю́бить справедли́вість.


Рошфор на хвилину замислився.

Рошфо́р на хвили́ну зами́слився.


— Як? Мої полковники перейшли до Іванцевого боку?

— Як? Мої́ полко́вники перейшли́ до Іванце́вого бо́ку?


Я зайду по тебе.

Я зайду́ по тебе́.


На мить запала тиша, і враз розтялося дике голосіння.

На мить запа́ла ти́ша, і враз розтя́лося ди́ке голосі́ння.


— Натурально, — відповів Д'Артаньян.

— Натура́льно, — відпові́в Д'Артаньян.


У мене в голові шуміло, немов мене оглушено довбнею.

У мене́ в голові́ шумі́ло, немо́в мене́ оглу́шено до́вбнею.


Він обіцяв заїхати по нього, щоб познайомити їх.

Він обіця́в заї́хати по нього, щоб познайо́мити їх.


Д'Артаньян став з другого її боку.

Д'Артаньян став з дру́гого її бо́ку.


Причеплюсь за пана Шрама, да куди він, туди й я.

Приче́плюсь за па́на Шра́ма, да куди́ він, туди́ й я.


На щастя, якийсь жебрак підійшов до нього попросити милостині.

На ща́стя, яки́йсь жебра́к підійшо́в до нього попроси́ти ми́лостині.


— Пів на восьму.

— Пів на во́сьму.


— Ти кажеш, Атосе, хоч раз та гаразд.

— Ти ка́жеш, Атосе, хоч раз та гара́зд.


Скоро тільки почнуть купувати, то будьте певні, що я зараз до вас зголошуся.

Ско́ро ті́льки почну́ть купува́ти, то бу́дьте пе́вні, що я за́раз до вас зголошу́ся.


— Тепер загине Україна — говорив Довбня.

— Тепе́р заги́не Украї́на — говори́в До́вбня.


Не звернув на те уваги, хоч чути було, що ззаду йшов хтось швидше та наздоганяв.

Не зверну́в на те ува́ги, хоч чу́ти було́, що зза́ду йшов хтось шви́дше та наздоганя́в.


Ті слова Гава твердо собі затямив.

Ті слова́ Га́ва тве́рдо собі́ затя́мив.


Тим часом од'їхали вони далеко, і не стало чути їх розмови.

Тим ча́сом од'ї́хали вони́ дале́ко, і не ста́ло чу́ти їх розмо́ви.


— Куди хочете, аби ви зсадили мене в Портесмуті.

— Куди́ хо́чете, аби́ ви зсади́ли мене́ в Порте́смуті.


Д'Артаньян, онімівши з гніву та хвилювання, сів, грізний як суддя.

Д'Артаньян, онімі́вши з гні́ву та хвилюва́ння, сів, грі́зний як суддя́.


Найзнатніші та найбагатші дворяни намагаються вступити до неї, і не можуть.

Найзнатні́ші та найбага́тші дворя́ни намага́ються вступи́ти до не́ї, і не мо́жуть.


— А за що ж то тебе аж тут до криміналу притіщили?

— А за що ж то тебе́ аж тут до криміна́лу приті́щили?


Отже, я сповідаюся перед вами, Д'Артаньяне.

О́тже, я сповіда́юся пе́ред вами, Д'Артаньяне.


Вже далі забув, як там виглядає на вольнім світі.

Вже да́лі забу́в, як там вигляда́є на во́льнім сві́ті.


Кент, не стреливши, побіг на край тої ями.

Кент, не стре́ливши, побі́г на край то́ї я́ми.


Чоловік заметушився, запрягаючи волів і поїхав геть далі од шляху.

Чолові́к заметуши́вся, запряга́ючи волі́в і пої́хав геть да́лі од шля́ху.


І не потребуєте всі робити.

І не потребу́єте всі роби́ти.


Ми просимо, щоб ви нас залишили.

Ми про́симо, щоб ви нас зали́ши́ли.


Фреда знайшла собі гідну супротивницю.

Фреда знайшла́ собі́ гі́дну супроти́вницю.


Тільки збоку знали ми, що старий Моримуха був чоловік заможній, але дуже скупий.

Ті́льки збо́ку зна́ли ми, що стари́й Моримуха був чолові́к замо́жній, але́ ду́же скупи́й.


Дні й ночі минали мені, як у найтяжчій каторзі.

Дні й но́чі мина́ли мені́, як у найтя́жчій ка́торзі.


Вовчий Зуб нащурив вуха і загарчав на Герінгтона.

Во́вчий Зуб нащури́в ву́ха і загарча́в на Герінгтона.


Ця одсіч не спинила Чарнецького.

Ця одсіч не спини́ла Чарне́цького.


— А де ж чекати?

— А де ж чека́ти?


— Щоб же тебе побив несвітський сором, як ти нашу старість осоромив!

— Щоб же тебе́ поби́в несві́тський со́ром, як ти на́шу ста́рість осоро́мив!


Сідаючи відпочивати, він і з коней здіймав вантаж, щоб і кінь міг трохи спочити.

Сіда́ючи відпочива́ти, він і з ко́ней здійма́в ванта́ж, щоб і кінь міг тро́хи спочи́ти.


За годину Фелтон знову постукав.

За годи́ну Фелтон зно́ву посту́кав.


Не один тут такий, а ще має Бога в серці.

Не оди́н тут таки́й, а ще ма́є Бо́га в се́рці.


Я йду до королеви.

Я йду до короле́ви.


Одначе дочка мала інші погляди та думки.

Одна́че дочка́ ма́ла і́нші по́гляди та думки́.


Їй соромно стало, що на очах у всіх її так зневажено, і вона зненавиділа Фреду.

Їй со́ромно ста́ло, що на оча́х у всіх її так знева́жено, і вона́ знена́виділа Фреду.


— Довго я спав? — питаю я.

— До́вго я спав? — пита́ю я.


За п'ять хвилин він був уже на вулиці Могильників.

За п'ять хвили́н він був уже́ на ву́лиці Моги́льників.


Відтак він почав цілувати один по одному навіски, з якими мав розлучитися.

Відта́к він поча́в цілува́ти оди́н по одному́ наві́ски, з яки́ми мав розлучи́тися.


Вона сиділа випроставшись і мала неприступний вигляд.

Вона́ сиді́ла ви́проставшись і ма́ла непристу́пний ви́гляд.


— Що ж, коли хочете, то нехай і так буде.

— Що ж, коли́ хо́чете, то неха́й і так бу́де.


Я сьогодні написала листа.

Я сього́дні написа́ла листа́.


Тоді Д'Артаньян оповів довгу історію про королеву.

Тоді́ Д'Артаньян опові́в до́вгу істо́рію про короле́ву.


Далось і йому взнаки батиївське лихоліття.

Дало́сь і йому взнаки́ бати́ївське лихолі́ття.


Жінка в Атоса! Але й у Араміса була жінка.

Жі́нка в Атоса! Але́ й у Араміса була́ жі́нка.


Минув тиждень, — усе йшло якнайліпше.

Мину́в ти́ждень, — усе́ йшло якнайлі́пше.


Почервонів, як мідень, Гвинтовка.

Почервоні́в, як мі́день, Гвинтовка.


Тої ж хвилини якийсь чоловік, що лежав у рівчаку, звівся на рівні ноги.

То́ї ж хвили́ни яки́йсь чолові́к, що лежа́в у рівчаку́, зві́вся на рі́вні но́ги.


— Я! — згукнув Бонасьє.

— Я! — згукну́в Бонасьє.


Первий запорожець був здоровенний козарлюга.

Пе́рвий запоро́жець був здорове́нний козарлюга.


Може, котра з них щось і казала, але ж це неправдоподібно.

Мо́же, котра́ з них щось і каза́ла, але́ ж це неправдоподі́бно.


— Правда, я й забув, що він мушкетер тільки тимчасовий.

— Пра́вда, я й забу́в, що він мушкете́р ті́льки тимчасо́вий.


То був один з моментів, які визначають усю долю людини.

То був оди́н з моме́нтів, які́ визнача́ють усю́ до́лю люди́ни.


Матрос звелів своїм товаришам кинутись на Яна.

Матро́с звелі́в своїм́́́ това́ришам ки́нутись на Я́на.


Та Д'Артаньян одним словом запобіг усьому цьому.

Та Д'Артаньян одни́м сло́вом запобі́г усьо́му цьому́.


Тепер я говорю з Білем.

Тепе́р я говорю́ з Бі́лем.