— Герцоґ — англієць, герцоґ б'ється проти нас.

— Герцоґ — англі́єць, герцоґ б'є́ться про́ти нас.


— Я родом з Червоної Ріки.

— Я ро́дом з Черво́ної Ріки́.


— Що ж вона має робити тепер? — спитав юнак.

— Що ж вона́ ма́є роби́ти тепе́р? — спита́в юна́к.


— То ходімте.

— То ходімте.


Д'Артаньян взяв ка́шель за сигна́л.

Д'Артаньян взяв ка́шель за сигна́л.


— Невже справді? — схопилася вона.

— Невже́ спра́вді? — схопи́лася вона́.


— Тоді не лякайтеся, якщо я повернуся о першій, другій чи третій вночі.

— Тоді́ не ляка́йтеся, якщо́ я поверну́ся о пе́ршій, дру́гій чи тре́тій вночі́.


— Лягай та спи! Миски дістанеш завтра.

— Ляга́й та спи! Миски́ діста́неш за́втра.


Томмі, завари́вши чай, відсу́нув ча́йник у бік, на ви́падок, що поверне́ться Моллі.


А часом прямо було видно, що в казці снує перед нами свої власні мрії.

А ча́сом пря́мо було́ ви́дно, що в ка́зці снує́ пе́ред нами свої́ вла́сні мрі́ї.


— І через понеділок ми мусимо оставатися в місті.

— І че́рез понеді́лок ми му́симо остава́тися в мі́сті.


Лорд Вінтер завіта́в ввечорі.

Лорд Вінтер завіта́в ввечорі.


— Я знаю й про це.

— Я зна́ю й про це.


, які знали, хто де живе, та водили товаришів по заможніших дворах.

, які́ зна́ли, хто де живе́, та води́ли това́ришів по замо́жніших двора́х.


— Пане господарю! — каже.

— Па́не госпо́дарю! — ка́же.


— Я чудово знаю звичаї країни.

— Я чудо́во зна́ю зви́чаї краї́ни.


Хіба я тямлю на конях або на збруї?

Хіба́ я тя́млю на ко́нях або́ на збру́ї?


Наза́втра две́рі відчини́лися.

Наза́втра две́рі відчини́лися.


— А що саме він розповідає? — самодовільним тоном спитав Портос.

— А що са́ме він розповіда́є? — самодові́льним то́ном спита́в Портос.


— Я вже сіла.

— Я вже сі́ла.


І мандрівники́ вда́рили остро́гами ко́ні, які́ пі́сля цього́ знайшли́ в себе́ нови́х сил.


А моє кохання вийшло з нього ще палкіше та загартованіше.

А моє́ коха́ння ви́йшло з нього ще палкіше та загартованіше.


— Добре, — сказав кардинал.

— До́бре, — сказа́в кардина́л.


— І будете неправий, дорогий Вінтер, — відказав герцоґ, подаючи йому руку.

— І бу́дете непра́вий, дороги́й Вінтер, — відказа́в герцоґ, подаючи́ йому ру́ку.


— Ні, зовсім ні! — запевнив я.

— Ні, зо́всім ні! — запе́внив я.


— Ось тут в Горбачовім плесі здоровенна щука є.

— Ось тут в Горбачо́вім пле́сі здорове́нна щу́ка є.


— Я бачила, що до Бахчисараю пригнали багато бранців з України.

— Я ба́чила, що до Бахчисара́ю пригна́ли бага́то бра́нців з Украї́ни.


А тепер це було б зовсім не доречі.

А тепе́р це було́ б зо́всім не доречі.


— Це неможливо, пане.

— Це неможли́во, па́не.


— Зараз же пошліть по нього.

— За́раз же пошлі́ть по нього.


— Хто такий?

— Хто таки́й?


Затули́ла рука́ми о́чі, а сльо́зи між пучки́ так і капотя́ть.


— Правду кажучи, і сам гаразд не знаю.

— Пра́вду ка́жучи, і сам гара́зд не зна́ю.


Ба́тько мій був бі́лий, — бі́лий, як і ви.


— Я кину її.

— Я ки́ну її.


А тимчасом молода жінка все посувалася наперед, рахуючи будинки та вікна.

А тимча́сом молода́ жі́нка все посува́лася напере́д, раху́ючи буди́нки та ві́кна.


— У тебе душа щира, козацька.

— У тебе́ душа́ щи́ра, коза́цька.


Пан Андрі́й не зміг би й поду́мати, щоб таке́ ста́лося.


— Будь ласка, просимо вас, перестаньте.

— Будь ла́ска, про́симо вас, переста́ньте.


— Добра порада, пане капітане, і я завтра ж рушу.

— До́бра пора́да, па́не капіта́не, і я за́втра ж ру́шу.


— А, тавро на плечі?

— А, тавро́ на плечі́?


— П'ятсот я вже дав вам.

— П'ятсо́т я вже дав вам.


— Хіба зарок положив?

— Хіба́ заро́к положи́в?


— А кішки в вас не дряпаються ?

— А кі́шки в вас не дря́паються ?


— О перший за Люксембурґом.

— О пе́рший за Люксембурґом.


— Він тут, пане.

— Він тут, па́не.


— Як отеє так? — крикне Гвинтовка.

— Як оте́є так? — кри́кне Гвинтовка.


Чи не правда?

Чи не пра́вда?


— Дуже добре.

— Ду́же до́бре.


— Бракує двох навісків, — їх тут тільки десять.

— Браку́є двох наві́сків, — їх тут ті́льки де́сять.


— О, це довга історія, пане!

— О, це до́вга істо́рія, па́не!


— Теж саме й я кажу! — зрадів Богун.

— Теж са́ме й я кажу́! — зраді́в Богу́н.


— Герцоґ Б'юкенгемський — кат цього янгольського створіння! — дивувався Фелтон.

— Герцоґ Б'юкенгемський — кат цього́ я́нгольського створі́ння! — дивува́вся Фелтон.


— Та пирогів хочу.

— Та пирогі́в хо́чу.


— Добре, — кажу я, — приїду, якщо мене покличеш.

— До́бре, — кажу́ я, — приї́ду, якщо́ мене́ покли́чеш.


— Ви, наш друг, наше світло, наш невидимий заступник, — сказав Д'Артаньян.

— Ви, наш друг, на́ше сві́тло, наш неви́ди́мий засту́пник, — сказа́в Д'Артаньян.


Не впевнюсь, поки не побачу дива на свої очі!

Не впе́внюсь, по́ки не поба́чу ди́ва на свої́ о́чі!


Я оди́н до́сі то́пчу трави́цю, не знахо́дячи собі́ смерти.


— О, бідолашна жінка! Нещасна жінка! — схвильовано повторював Атос.

— О, бідола́шна жі́нка! Неща́сна жі́нка! — схвильо́вано повто́рював Атос.


— Боже правосудний! — кажуть.

— Бо́же правосу́дний! — ка́жуть.


— Перш за все, забираймося геть — зауважив Д'Артаньян, — а зрозумієш потім.

— Перш за все, забира́ймося геть — заува́жив Д'Артаньян, — а зрозумі́єш по́тім.


То́ї хвили́ни Пля́нше почти́во просу́нув у две́рі го́лову й допові́в, що ко́ні гото́ві.


Уна́дивсь дия́волів син до ковали́хи.

Уна́дивсь дия́волів син до ковали́хи.


— Що це за судно? — спитала міледі.

— Що це за судно́? — спита́ла міле́ді.


— Які будуть розпорядження вашої еміненції?

— Які́ бу́дуть розпоря́дження ва́шої еміне́нції?


— Я знаю про вашу помсту.

— Я зна́ю про ва́шу по́мсту.


— Ну, слава Богу! Слава Богу! — проговорив Тоньо.

— Ну, сла́ва Бо́гу! Сла́ва Бо́гу! — проговори́в Тоньо.


Ви́їхали з Борзни́.

Ви́їхали з Борзни́.


— Дак ми з тобою сусіде,— сказав запорожець.

— Дак ми з тобо́ю сусі́де,— сказа́в запоро́жець.


— Ну, коли так, то добре! — сказав Тоньо.

— Ну, коли́ так, то до́бре! — сказа́в Тоньо.


А канцлер звик до протоколів і чудово редагує їх.

А ка́нцлер звик до протоко́лів і чудо́во редагу́є їх.


— Се,— каже,— наш юродивий Кирило Тур.

— Се,— ка́же,— наш юроди́вий Кири́ло Тур.


— У мене стільки ж.

— У мене́ сті́льки ж.


— Я згоджуюсь з Арамісом, — сказав Портос.

— Я зго́джуюсь з Арамісом, — сказа́в Портос.


Він своє́ козака́м прова́див.

Він своє́ козака́м прова́див.


— А звичайно ж.

— А звича́йно ж.


— І, пане ясновельможний! Про що ви турбуєтесь! — сказав козак Сердюк.

— І, па́не ясновельмо́жний! Про що ви турбу́єтесь! — сказа́в коза́к Сердю́к.


— Ви візьмете одного з моїх.

— Ви ві́зьмете одного́ з мої́х.


За мить Д'Артаньян був бі́ля Лювра.

За мить Д'Артаньян був бі́ля Лювра.


Се́рце їй калата́ло з ра́дощів, а о́чі зася́ли тає́мною наді́єю.


— Будь ласка, милости просимо.

— Будь ла́ска, ми́лости про́симо.


— Що ж? Як? Чи коли? Хоть розкажи толком.

— Що ж? Як? Чи коли́? Хоть розкажи́ то́лком.


— Та я питаю вас не про це, Арамісе, — сказав Атос.

— Та я пита́ю вас не про це, Арамісе, — сказа́в Атос.


А тимчасом ідіть за мною.

А тимча́сом іді́ть за мно́ю.


— А якого ж ви біса гналися за мною?

— А яко́го ж ви бі́са гна́лися за мно́ю?


Він був без капелю́ха, із шпа́дою при бо́ці й сми́кав у рука́х ху́сточку.


— Що ж ти, сину, думаєш чинити? — спитав Шрам.

— Що ж ти, си́ну, ду́маєш чини́ти? — спита́в Шрам.


Хо́чете, я візьму́ вас з собо́ю? Ми схова́ємось і чека́тимемо ра́зом.


— А ви що робили, пане Портосе?

— А ви що роби́ли, па́не Портосе?


— Чи не знаєте ви пана Атоса?

— Чи не зна́єте ви па́на Ато́са?


— Так веду, як умію.

— Так веду́, як умі́ю.


Не тре́ба, щоб він заста́в вас тут.

Не тре́ба, щоб він заста́в вас тут.


— Тепер до рідного Бугу повертаються з походу козаки.

— Тепе́р до рі́дного Бу́гу поверта́ються з похо́ду козаки́.


— Ну, ну, — кажу — будь тихо, не плач! Роздягнись та йди спати!

— Ну, ну, — кажу́ — будь ти́хо, не плач! Роздягни́сь та йди спа́ти!


— Нехай! Я однаково компрометую й себе.

— Неха́й! Я одна́ково компромету́ю й себе́.


Бі́йка ста́ла зага́льна.

Бі́йка ста́ла зага́льна.


На дру́гий день до Костянти́нова прибу́в Богу́н.


Він проли́в кров, а тому́ і всіх їх теж посі́ла гаря́ча жадо́ба кро́ви.


— Скажіть мені, у цього дворянина не було на щоці майже непомітного шраму?

— Скажі́ть мені́, у цього́ дворяни́на не було́ на щоці́ ма́йже непомі́тного шра́му?


— А я непевний, — відказав Д'Артаньян, — бо виступають вони дуже рішуче.

— А я непе́вний, — відказа́в Д'Артаньян, — бо виступа́ють вони́ ду́же рішу́че.


— Так, це — щастя, — механічно відказала міледі, думаючи зовсім про інше.

— Так, це — ща́стя, — механі́чно відказа́ла міле́ді, ду́маючи зо́всім про і́нше.


Це все, що я мав вам сказа́ти.

Це все, що я мав вам сказа́ти.


А тепер посилаю тобі одно з них.

А тепе́р посила́ю тобі́ одно́ з них.


Дід махну́в руко́ю.

Дід махну́в руко́ю.


Про́сто не тра́пилося тако́го ви́падку.

Про́сто не тра́пилося тако́го ви́падку.


Хло́пці лиши́лися пі́сля ба́тька, як на пожа́рищі.


Я розпові́м про все, що ба́чив.

Я розпові́м про все, що ба́чив.


А Василь Невольник, стоючи коло них, собі радується, похитуючи головою.

А Васи́ль Нево́льник, стоючи́ ко́ло них, собі́ ра́дується, похи́туючи голово́ю.


У ньому були́ всі мої́ сподіва́ння.

У ньому були́ всі мої́ сподіва́ння.


Атос залишився сидіти.

Атос зали́ши́вся сиді́ти.


— Але тут ми, безсумнівно, наразимося на кулі — промовив Д'Артаньян.

— Але́ тут ми, безсумні́вно, нара́зимося на ку́лі — промо́вив Д'Артаньян.


Вони́ здаду́ться вам, щоб у дальні́шому воюва́ти про́ти нас.


— Тут живе Опанаско, але не Каганець, тільки Моримуха.

— Тут живе́ Опана́ско, але́ не Кагане́ць, ті́льки Моримуха.


— А правда ж, він гарний? — спитав Д'Артаньян.

— А пра́вда ж, він га́рний? — спита́в Д'Артаньян.


А може це йому верзеться?

А мо́же це йому верзе́ться?


— Завтра, зараз, коли ви побажаєте!

— За́втра, за́раз, коли́ ви побажа́єте!


— Ця небога подеколи заходить до свого дядька.

— Ця небо́га поде́коли захо́дить до свого́ дя́дька.


— Не забувайте, він уже помер!

— Не забува́йте, він уже́ поме́р!


Поїдьмо, бога ради, поїдьмо!

Пої́дьмо, бо́га ра́ди, пої́дьмо!


Пішо́в Кири́ло Тур, похили́вшись, у свої́й відло́зі з горбо́м.


— Даю вам слово дворянина.

— Даю́ вам сло́во дворяни́на.


— Поможіть, поможіть, — бурмотіла пані Бонасьє, — рятуйте!

— Поможі́ть, поможі́ть, — бурмоті́ла па́ні Бонасьє, — ряту́йте!


Вони́ всі тро́є ви́глянули на двір.

Вони́ всі тро́є ви́глянули на двір.


— Тоді підождіть трошки, зачекайте.

— Тоді́ підожді́ть тро́шки, зачека́йте.


— Це патруль, що робить обхід.

— Це патру́ль, що ро́бить обхі́д.


— Ну, то й на те зробимо нотаріяльний контракт.

— Ну, то й на те зро́бимо нотаріяльний контра́кт.


— Ой ні, ні! — перебила Марина.

— Ой ні, ні! — переби́ла Мари́на.


— Ляйтенант Фелтон від лорда Вінтера, — доповів Патрік.

— Ляйтена́нт Фелтон від ло́рда Вінтера, — допові́в Патрік.


— Та скоріше, Астарочко! як що до світу не передаси, так мерщій вертайся.

— Та скорі́ше, Аста́рочко! як що до сві́ту не передаси́, так мерщі́й верта́йся.


— Хоча вдачею був веселий, жартівливий, та швидко звик до мовчазного Урі Брема.

— Хоча́ вда́чею був весе́лий, жартівли́вий, та шви́дко звик до мовчазно́го Урі Бре́ма.


Та при тім і рефле́ксія не дріма́ла.

Та при тім і рефле́ксія не дріма́ла.


— Стрибайте у річку, а ми будемо бити німців з рушниць!

— Стриба́йте у рі́чку, а ми бу́демо би́ти ні́мців з рушни́ць!


— Ви скидаєтеся на змовців.

— Ви скида́єтеся на змо́вців.


— Як то вмирати? За що вмирати? Пощо на пні вмирати?

— Як то вмира́ти? За що вмира́ти? Пощо́ на пні вмира́ти?


— Та от бач! — кажуть.

— Та от бач! — ка́жуть.


І я покла́в пе́ред не́ю п'ять тисячоре́нських банкно́тів.


Загра́й підо мно́ю.

Загра́й підо мно́ю.


— Хто ти такий?

— Хто ти таки́й?


— Я ж уже доросла жінка, і добре все розумію.

— Я ж уже́ доро́сла жі́нка, і до́бре все розумі́ю.


— Оддай, брате, мені її без бою.

— Одда́й, бра́те, мені́ її без бо́ю.


— Яке ж там у вас лихо? — питає повагом Гвинтовка.

— Яке́ ж там у вас ли́хо? — пита́є пова́гом Гвинтовка.


— Лист підроблений, — додав Портос, — нас зовсім не заарештовано.

— Лист підро́блений, — дода́в Портос, — нас зо́всім не заарешто́вано.


Свої́ми жа́ртами та поцілу́ями він заспоко́їв мене́.


Обня́в Іване́ць Петра́ Сердюка́ за сі слова́.


— Встань, розберися, постели собі добре, і лягай, бо так не вільно тут спати!

— Встань, розбери́ся, постели́ собі́ до́бре, і ляга́й, бо так не ві́льно тут спа́ти!


Вони́ прова́дили гру да́лі, ті́льки ки́даючи м'яче́м й не підрахо́вуючи вічкі́в.


— А крутитися й менче можна б.

— А крути́тися й ме́нче мо́жна б.


— Я зараз же повертаю додому.

— Я за́раз же поверта́ю додо́му.


Що ті́льки поба́чу, за́раз хоті́в би те зроби́ти.


Да й попе́рлись до сто́лу, б'ючи́ вся́кого, хто не з блаки́тною стрі́чкою.


Спира́йся на мою́ ру́ку та ході́м до та́бору.


— А хіба мені треба казати вам про це? Невжеж ви сами того не помітили?

— А хіба́ мені́ тре́ба каза́ти вам про це? Невже́ж ви сами́ того́ не помі́тили?


Як ось чу́є — на́че хто співа́є сти́ха.

Як ось чу́є — на́че хто співа́є сти́ха.


— Контракт? А то яким способом?

— Контра́кт? А то яки́м спо́собом?


І вона́, знеси́лена, впа́ла на гру́ди молодо́го офіце́ра.


Але Лейбуньо заревів на весь голос.

Але́ Лейбуньо зареві́в на весь го́лос.


— Ти не так ставиш питання, — відповів Араміс.

— Ти не так ста́виш пита́ння, — відпові́в Араміс.


— Забути? — здивовано спитала Марина.

— Забу́ти? — здиво́вано спита́ла Мари́на.


— Ні у мене, — сказав Араміс.

— Ні у мене́, — сказа́в Араміс.


Скачи́, Пля́нше, ти га́рний хло́пець.

Скачи́, Пля́нше, ти га́рний хло́пець.


Кі́шка, а не коро́ва ви́кохує ти́гра.

Кі́шка, а не коро́ва ви́кохує ти́гра.


Кардина́л куса́в вуси й гу́би.

Кардина́л куса́в вуси й гу́би.


З вами, безсумнівно, ваші товариші, пани Портос і Араміс?

З вами, безсумні́вно, ва́ші това́риші, пани́ Портос і Араміс?


— І цю карету приготовано для нас? — спитала міледі.

— І цю каре́ту пригото́вано для нас? — спита́ла міле́ді.


Чіпці, як золото, а що мені з них?

Чіпці́, як зо́лото, а що мені́ з них?


За́втра я поба́чу вас, щоб прости́тися з вами.


Та в ді́йсності завда́ння не було́ так важке́, як здава́лося Заха́рові Тодосовичові.


— Мій товариш знав її й називав так.

— Мій това́риш знав її й назива́в так.


— О, краще смерть, ніж ганьба.

— О, кра́ще смерть, ніж ганьба́.


— Чудово! — хором відповіли юнаки.

— Чудо́во! — хо́ром́ відповіли́ юнаки́.


— Леле, пане, — зідхнув Базен, — тепер усе на світі йде догори ногами.

— Ле́ле, па́не, — зідхну́в Ба́зен, — тепе́р усе́ на сві́ті йде догори́ нога́ми.


— Що це таке? — спитав Портос.

— Що це таке́? — спита́в Портос.


— Ну, а так переїхати не можна?

— Ну, а так переї́хати не мо́жна?


Жах обгорну́в мене́.

Жах обгорну́в мене́.


Скрізь навкруги́ височі́ли шатра́ інді́йського та́бору, з лоси́ної шкі́ри поро́блені.


— Він подарував нам чудові коні.

— Він подарува́в нам чудо́ві ко́ні.


Але я свідчуся небом, ніхто не відданий вам більше за мене.

Але́ я сві́дчуся не́бом, ніхто́ не ві́дданий вам бі́льше за мене́.


— Міледі! — прошепотів Атос.

— Міле́ді! — прошепоті́в Атос.


На світа́нні до нього завіта́в Д'Артаньян і спита́в, що роби́ти.


— Поцілуйте молоду! — гримнув Біль.

— Поцілу́йте молоду́! — гри́мнув Біль.


— Вона й він.

— Вона́ й він.


— Так ви все ще спираєтесь?

— Так ви все ще спира́єтесь?


Сиді́в я тоді́ в оці́й я́мі в слі́дстві.


— І знавши справжнє ім'я, ваша ясновельможність все ж таки підпише наказа?

— І зна́вши спра́вжнє ім'я́, ва́ша ясновельмо́жність все ж таки́ підпи́ше нака́за?


— За десять десята.

— За де́сять деся́та.


Д'Артаньянові дали́ чин ляйтенанта.

Д'Артаньянові дали́ чин ляйтенанта.


— Ідіть, сідайте тут коло мене.

— Іді́ть, сіда́йте тут ко́ло мене́.


— Себто вже ворожить, характерствує.

— Се́бто вже воро́жить, характе́рствує.


Ба́зен пої́хав на дру́гий день вра́нці.

Ба́зен пої́хав на дру́гий день вра́нці.


— Може колись і будуть ліпші, але тепер кепсько з нами.

— Мо́же коли́сь і бу́дуть лі́пші, але́ тепе́р ке́псько з нами.


Атос жестом запропонував своєму льокаєві підійти.

Атос же́стом запропонува́в своє́му льокаєві підійти́.


— Треба вам знати, що я пристав до революційного гурту.

— Тре́ба вам зна́ти, що я приста́в до революці́йного гу́рту.


А слів я тоді не жалів.

А слів я тоді́ не жалі́в.


Мориму́ха так як пес.

Мориму́ха так як пес.


Невда́ча йшла невідсту́пно за ним.

Невда́ча йшла невідсту́пно за ним.


— Чорт побирай, — та це ж чудові коні!

— Чорт побира́й, — та це ж чудо́ві ко́ні!


Хто це сказав цю сентенцію?

Хто це сказа́в цю сенте́нцію?


— Не в тім справа, — почервонів Араміс.

— Не в тім спра́ва, — почервоні́в Араміс.


— Що ж мав чоловік робити? — відповів Староміський, немов би звиняючись.

— Що ж мав чолові́к роби́ти? — відпові́в Староміський, немо́в би звиня́ючись.


— Ви так гадаєте?

— Ви так гада́єте?


Це ваше прізвище?

Це ва́ше прі́звище?


А крадіжки їхньої я не боюся, вони добре тямлять, що я їх наскрізь бачу.

А краді́жки ї́хньої я не бою́ся, вони́ до́бре тя́млять, що я їх на́скрізь ба́чу.


— Та може я виплакала б?

— Та мо́же я ви́плакала б?


— Не знаю, але ж в усякому разі це неможливо.

— Не зна́ю, але́ ж в уся́кому ра́зі це неможли́во.


— А Іванець? А Васюта?

— А Іване́ць? А Васю́та?


— А ти думаєш, що мені так солодко тепер про нього згадувати? — відповів Ґава.

— А ти ду́маєш, що мені́ так со́лодко тепе́р про нього зга́дувати? — відпові́в Ґава.


— Чого бажаєте ви, пане канцлере, і чому ви сюди з'явилися?

— Чого́ бажа́єте ви, па́не ка́нцлере, і чому́ ви сюди́ з'яви́лися?


Довело́ся зно́ву поверта́ти сюди́, і шість день тому́ я прибула́ до По́ртсмуту.


— Чи ви завжди забуваєте десь свої очі, як ганяєтеся? — спитав Портос.

— Чи ви за́вжди́ забува́єте десь свої́ о́чі, як ганя́єтеся? — спита́в Портос.


— Ну, вже, брате, — каже інший, — з порожніми кишенями до жінок не вернемось!

— Ну, вже, бра́те, — ка́же і́нший, — з поро́жніми кише́нями до жіно́к не вернемо́сь!


— Ну, які ж бо ви! Вісім по двадцять нових, то шістнадцять шісток.

— Ну, які́ ж бо ви! Ві́сім по два́дцять нови́х, то шістна́дцять шісто́к.


Да́вши такі́ розпоря́дження, герцоґ поверну́вся до Д'Артаньяна.


— Ви зараз же поїдете.

— Ви за́раз же пої́дете.


Що ж тут чинити?

Що ж тут чини́ти?


— Мій перший чоловік? — вигукнула міледі, перелякано дивлячись на лорда Вінтера.

— Мій пе́рший чолові́к? — ви́гукнула міле́ді, переля́кано ди́влячись на ло́рда Вінтера.


Ко́ні над'ї́хали бли́жче.

Ко́ні над'ї́хали бли́жче.


— Шановний пане, — сказав йому Д'Артаньян, — ви, здається, поспішаєте?

— Шано́вний па́не, — сказа́в йому Д'Артаньян, — ви, здає́ться, поспіша́єте?


Аджеж ви знаєте Атоса.

Аджеж ви зна́єте Атоса.


— Кару на горло, — приглушеним голосом відповіли обоє.

— Ка́ру на го́рло, — приглу́шеним го́лосом відповіли́ обо́є.


— Як то тепер вольний? А перше ж хіба був невольний?

— Як то тепе́р во́льний? А пе́рше ж хіба́ був нево́льний?


— На щастя вона коротка, не доходить до землі футів на шість.

— На ща́стя вона́ коро́тка, не дохо́дить до землі́ фу́тів на шість.


Від сніда́нку я схова́ла скля́нку води́, бо найбі́льше знемага́ла на спра́гу.


— Це неможливо, — одповів він.

— Це неможли́во, — одпові́в він.


— Як хочете, — озвався Атос.

— Як хо́чете, — озва́вся Атос.


— Зараз і видно чернечу науку.

— За́раз і ви́дно черне́чу нау́ку.


— Згода — сказав Д'Артаньян.

— Зго́да — сказа́в Д'Артаньян.


І тоді́ відчува́в, як голова́ йде йому о́бертом.


— Відомо вам за що?

— Відо́мо вам за що?


Ба́йду́же! Я хо́чу лише́ поба́чити тебе́, ще раз сти́снути твою́ ру́ку.


Під цей час він був у ро́зквіті сил, на верши́ні своє́ї могутньости.


Але голод був дужчий, а побої наводили їх тільки чимраз на нові хитрощі.

Але́ го́лод був ду́жчий, а побо́ї наво́дили їх ті́льки чимра́з на нові́ хи́трощі.


— Любий юначе, я вам розтрощу голову.

— Лю́бий юна́че, я вам розтрощу́ го́лову.


— Хіба би у нашого навчителя.

— Хіба́ би у на́шого навчи́теля.


— І не знаєш, де вона, що з нею?

— І не зна́єш, де вона́, що з не́ю?


Але тепер йому було не до забав.

Але́ тепе́р йому було́ не до заба́в.


— Що? — грізно насупив брови хан.

— Що? — грі́зно насупи́в бро́ви хан.


Зо всіх бокі́в чу́ти чудо́ві пісні́.

Зо всіх бокі́в чу́ти чудо́ві пісні́.


Ді́йсно, барка́с прича́лив до шху́ни.

Ді́йсно, барка́с прича́лив до шху́ни.


— Звичайно так.

— Звича́йно так.


— Не жартуйте із святими речами, мій друже.

— Не жарту́йте із святи́ми реча́ми, мій дру́же.


Мину́ло кі́лька ро́кі́в.

Мину́ло кі́лька ро́кі́в.


— Годі тобі! Тебе занадто розворушують ті спомини.

— Го́ді тобі́! Тебе́ зана́дто розвору́шують ті спо́мини.


— Зробив усе так, як веліла вона.

— Зроби́в усе́ так, як велі́ла вона́.


— Що це таке? Ви вже від'їжджаєте? Куди? Як?

— Що це таке́? Ви вже від'їжджа́єте? Куди́? Як?


— А іншим разом — Бернажу.

— А і́ншим ра́зом — Бернажу.


Макси́ма зпо́між діте́й він найду́жче люби́в, бо мов себе́ пізнава́в у ньому.


Ця наго́да тра́пилася.

Ця наго́да тра́пилася.


— Тільки редакція цього листа занадто важка.

— Ті́льки реда́кція цього́ листа́ зана́дто важка́.


— Це неправда! Я тільки но одержала листа від нього!

— Це непра́вда! Я ті́льки но оде́ржала листа́ від нього!


А мені трицять і два роки.

А мені́ трицять і два ро́ки́.


— Так, доки вона не вийде звідти, — промовив Д'Артаньян.

— Так, до́ки вона́ не ви́йде зві́дти, — промо́вив Д'Артаньян.


Д'Артаньян стрибну́в наза́д і ви́тяг шпа́ду.


А ворота в Череваня не прості, а державські.

А воро́та в Череваня не про́сті́, а держа́вські.


— Так, але він либонь швидко втомлюється.

— Так, але́ він либо́нь шви́дко вто́млюється.


Та по́ми́лка трива́ла недо́вго.

Та по́ми́лка трива́ла недо́вго.


— Для матері або й не для матері, а вам що до того? Скільки їх тут маєте?

— Для ма́тері або́ й не для ма́тері, а вам що до того́? Скі́льки їх тут ма́єте?


— Щоб шукати захисту в нього?

— Щоб шука́ти за́хисту в нього?


Нехай і сам Петрусь про те не відає!

Неха́й і сам Петрусь про те не ві́дає!


— І чого ти, гайвороне, кричиш? — обрушився Мундзьо на меншого брата.

— І чого́ ти, га́йвороне, кричи́ш? — обру́шився Мундзьо на ме́ншого бра́та.


— Я мала ваше слово салдата та джентлмена і звірилася на нього.

— Я ма́ла ва́ше сло́во салда́та та джентлме́на і зві́рилася на нього.


— Чорт побирай! — сказав Араміс.

— Чорт побира́й! — сказа́в Араміс.


— Зараз, коли бажаєте.

— За́раз, коли́ бажа́єте.


Ні, він бу́де че́сним.

Ні, він бу́де че́сним.


— У моєму нещасті.

— У моє́му неща́сті.


— Цей божевільний не дозволяє людям дати лад своєму вину.

— Цей божеві́льний не дозволя́є лю́дям да́ти лад своє́му вину́.


— Як? Він зробив вам честь спинитися тут?

— Як? Він зроби́в вам честь спини́тися тут?


— Дуже прошу, — відповів Д'Артаньян.

— Ду́же про́шу́, — відпові́в Д'Артаньян.


— Мовчи, стара! Не з тобою говорять! — крикнув він з жартовливою погрозою.

— Мовчи́, стара́! Не з тобо́ю гово́рять! — кри́кнув він з жартовли́вою погро́зою.


Петро́ Сердю́к, проведи́, бра́те, мене́ до госпо́ди.


Чи погоджуєтесь ви на це?

Чи пого́джуєтесь ви на це?


— Я обіцяв вам прийти й прийшов.

— Я обіця́в вам прийти́ й прийшо́в.


— А в який спосіб хочете ви відімстити їй?

— А в яки́й спо́сіб хо́чете ви відімсти́ти їй?


— А що ж, батьку? Хіба так отеє його й покинути?

— А що ж, ба́тьку? Хіба́ так оте́є йо́го й поки́нути?


По обі́ді ви́йшов, не ка́жучи, куди́ йде.


— Покладіть зброю на місце, Д'Артаньяне, — сказав він.

— Покладі́ть збро́ю на мі́сце, Д'Артаньяне, — сказа́в він.


— Уперше чую це ім'я!

— Упе́рше чу́ю це ім'я́!


— Це страшний суперник.

— Це страшни́й супе́рник.


А там побачимо, що дасться дальше зробити.

А там поба́чимо, що да́сться да́льше зроби́ти.


— Ну, я продаватиму.

— Ну, я продава́тиму.


Па́лко припа́в він йому до руки́ і сльо́зи покоти́лися йому з оче́й.


Зна́єш, що я звича́йно не був ла́сий до жіно́цтва, ані́ на́дто чутли́вий.


— Оце ж й є підлота, — відповіла міледі.

— Оце́ ж й є підло́та, — відповіла́ міле́ді.


— Та що ж таке? Кажіть! Ви заморите мене до смерти.

— Та що ж таке́? Кажі́ть! Ви замо́рите мене́ до смерти.


— Усю цю справу я взяв на себе.

— Усю́ цю спра́ву я взяв на себе́.


— Ось мій мішок з піском.

— Ось мій мішо́к з піско́м.


— Як то нічим? здивовавшись, каже Сурмач.

— Як то ні́чим? здивова́вшись, ка́же Сурма́ч.


— Ну, так, причіпається по старій знайомості.

— Ну, так, причіпа́ється по старі́й знайо́мості.


Араміс почервонів до білка очей, засунув листа у кешеню й застьобнув камізельку.

Араміс почервоні́в до білка́ оче́й, засу́нув листа́ у кешеню й застьобну́в камізельку.


— Куди ми йдемо? — на мигах запитав він.

— Куди́ ми йдемо́? — на ми́гах запита́в він.


— О першій вночі вона ще не поверталася.

— О пе́ршій вночі́ вона́ ще не поверта́лася.


— Ми спроможемося ще втекти через сад, у мене ключ.

— Ми спромо́жемося ще втекти́ че́рез сад, у мене́ ключ.


— Це він! — згукнув Бонасьє.

— Це він! — згукну́в Бонасьє.


— Ну, що? — питав при вечері батько.

— Ну, що? — пита́в при вече́рі ба́тько.


— Мариночко, Мариночко, заспокойся! — кинувся до неї Богун.

— Мари́ночко, Мари́ночко, заспоко́йся! — ки́нувся до не́ї Богу́н.


— Ви, здається, казали мені, що сподіваєтеся знайти там екіпіровку.

— Ви, здає́ться, каза́ли мені́, що сподіва́єтеся знайти́ там екіпіро́вку.


— За чиїм же воно підписом? Короля?

— За чиї́м же воно́ пі́дписом? Короля́?


— Ходім бо, Атосе, ходім — підганяв Д'Артаньян, — піддамо ходу, піддамо.

— Ходім бо, Атосе, ході́м — підганя́в Д'Артаньян, — піддамо́ хо́ду, піддамо́.


Ми ж ізма́лечку, бра́те, на́вчені зако́ну бо́жого.


— Ну, і що ж далі?

— Ну, і що ж да́лі?


— Д'Артаньян має рацію, — зауважив Атос.

— Д'Артаньян ма́є ра́цію, — заува́жив Атос.


— Наказуйте, сір, — відповів кардинал.

— Нака́зуйте, сір, — відпові́в кардина́л.


За ним пові́явсь і ба́тько Пу́гач із свої́м́́́ чу́рою.


Про дру́гий лист, звича́йно, він не сказа́в ні сло́ва.


— Ми не бачили її, монсеньєр.

— Ми не ба́чили її, монсеньє́р.


— Чудово, — згукнув Атос, — ви цар поетів, мій любий Арамісе.

— Чудо́во, — згукну́в Атос, — ви цар пое́тів, мій лю́бий Арамісе.


— Я, принаймні, мав би надію відшукати її.

— Я, прина́ймні, мав би наді́ю відшука́ти її.


Робо́та закипі́ла на́ново.

Робо́та закипі́ла на́ново.


Ян попрацюва́в про́тягом п'яти́ холо́дних ро́кі́в.


— О, ні, звичайно.

— О, ні, звича́йно.


— Дозвольте висловити вам щонайпалкішу подяку.

— Дозво́льте ви́словити вам щонайпалкі́шу подя́ку.


— Справа в тому, що в мене нема грошей, — мовила королева, — але зажди.

— Спра́ва в то́му, що в мене́ нема́ грошей, — мо́вила короле́ва, — але́ зажди́.


По́ки мину́в ти́ждень, хан Ісла́м Гірей лежа́в уже́ тя́жко хво́рий.


— Це ви через те, що він себе хотів зарізати?

— Це ви че́рез те, що він себе́ хоті́в зарі́зати?


Та й сам я — мо́вити пра́вду — не хоті́в би більш підійма́тись на но́ги.


Сказа́вши це, клю́чник две́рі замкну́в і пішо́в.


Як часто я плакала! Якби ви знали, скільки я вистраждала!

Як ча́сто я пла́кала! Якби́ ви зна́ли, скі́льки я ви́страждала!


Вінапі доторкну́лась до щік Карен.

Вінапі доторкну́лась до щік Карен.


А часом прямо було видно, що в казці снує перед нами свої власні мрії.

А ча́сом пря́мо було́ ви́дно, що в ка́зці снує́ пе́ред нами свої́ вла́сні мрі́ї.


Ко́ло ворі́т зня́вся страше́нний шум.

Ко́ло ворі́т зня́вся страше́нний шум.


— А це для вас!

— А це для вас!


— І ворог смертельний.

— І во́рог смерте́льний.


Базен зрозумі́в, що був нече́мний і, опусти́вши го́лову, ви́йшов.


— Ну, це й справді слава Богу, що вирятував.

— Ну, це й спра́вді сла́ва Бо́гу, що ви́рятував.


— Так, ото ж я й кажу про жир.

— Так, ото́ ж я й кажу́ про жир.


— Максима від спадщини я одстороняю.

— Макси́ма від спа́дщини я одстороня́ю.


— І ви їдете сами?

— І ви ї́дете сами́?


— Та й не відступати ж! — мовив Портос.

— Та й не відступа́ти ж! — мо́вив Портос.


— Так! Араміс — один з найкращих моїх друзів.

— Так! Араміс — оди́н з найкра́щих мої́х дру́зів.


— О, цей плян покинути мир склався в мене віддавна.

— О, цей плян поки́нути мир скла́вся в мене́ відда́вна.


По́тім ви відбули́ по́дорож з ва́шими дру́зями на Форзькі води́.


Він увійшо́в у су́проводі замаско́ваної люди́ни, сам у машкарі́.


, ішли два пішоходи.

, ішли́ два пішохо́ди.


Хитрюща жі́нка збагну́ла, що шко́дить собі́, виявля́ючи свій на́стрій.


— Дрібниця — буркнув пан.

— Дрібни́ця — бу́ркнув пан.


Особли́во дивува́ли свої́х това́ришів на́ші чоти́ри при́ятелі.


— Так, звичайно ж, не кардинал.

— Так, звича́йно ж, не кардина́л.


— Ну, скажи що? Чого тобі треба від мене?

— Ну, скажи́ що? Чого́ тобі́ тре́ба від мене́?


Та ще які три жінки!

Та ще які́ три жінки́!


— Може дома.

— Мо́же до́ма.


— Добре! — мовила пані Бонасьє — Тепер я й собі дам вам інструкції.

— До́бре! — мо́вила па́ні Бонасьє́ — Тепе́р я й собі́ дам вам інстру́кції.


— Ось бачте, ви вдруге мене так узиваєте.

— Ось ба́чте, ви вдру́ге мене́ так узива́єте.


— Краще вже й не кажіть, пане, — відповів слуга.

— Кра́ще вже й не кажі́ть, па́не, — відпові́в слуга́.


А я тим часом поїду з Череванем у Ніжень.

А я тим ча́сом пої́ду з Черева́нем у Ніжень.


— Бачите — сказала вона, — як нам щастить.

— Ба́чите — сказа́ла вона́, — як нам щасти́ть.


— Бачу, я й сам.

— Ба́чу, я й сам.


Якого тобі чорта тратити літа між тим навісноголовим городовим козацтвом?

Яко́го тобі́ чо́рта тра́тити лі́та між тим навісноголовим городови́м коза́цтвом?


— Що вдієш? Я іду за своїм покликанням.

— Що вді́єш? Я іду́ за свої́м́́́ покли́канням.


Офіце́р усади́в на нього міле́ді й сам сів по́руч.


— Я чекав на нього сьогодні рано.

— Я чека́в на нього сього́дні ра́но.


— Боже мій! — каже.

— Бо́же мій! — ка́же.


Куса́в, як то ка́жуть, бі́льше, ніж міг проковтну́ти.


Але ви не з'явилися.

Але́ ви не з'яви́лися.


— Браво, Д'Артаньяне! Я згодний, — сказав Атос.

— Бра́во, Д'Артаньяне! Я зго́дний, — сказа́в Атос.


Да й обня́в і поціловав запоро́жця.

Да й обня́в і поціловав запоро́жця.


В Армантьєрі? Що це таке?

В Армантьєрі? Що це таке́?


Ось так, гаразд! Дуже хороше!

Ось так, гара́зд! Ду́же хоро́ше!


— Мій? Чи не збожеволіли ви?

— Мій? Чи не збожево́ліли ви?


А табор Сомків стояв під Ніженем, за Білявськими левадами.

А та́бор Сомкі́в стоя́в під Ніженем, за Біля́вськими лева́дами.


Міле́ді слу́хала з ува́гою, що від не́ї ши́рилися чолові́чки її блиску́чих оче́й.


— Ближче! Дивися мені в очі!

— Бли́жче! Диви́ся мені́ в о́чі!


— Ну, нехай.

— Ну, неха́й.


Я зра́зу полюби́ла її.

Я зра́зу полюби́ла її.


Жидо́к дає́ запоро́жцеві напи́тись горі́лки з бари́льця.


— Не можна? А то чому?

— Не мо́жна? А то чому́?


До́ля йому до́сі сприя́ла, і він почува́в, що, зроби́вши зло́чин, зно́ву зазна́є́ ка́ри.


Наспра́вді, вона́ явля́ла собо́ю тата́рський тип, змі́нений до ідеальности.


— Я, навпаки, прийшов просити захисту.

— Я, навпаки́, прийшо́в проси́ти за́хисту.


— О, я знаю, — відповіла міледі.

— О, я зна́ю, — відповіла́ міле́ді.


— Тепер я пропав, — і механічно, не чинивши ніякого опору, пішов за вартою.

— Тепе́р я пропа́в, — і механі́чно, не чини́вши нія́кого о́пору, пішо́в за ва́ртою.


То́ї ж хвили́ни две́рі кімна́ти не відчини́лись, а піддали́ся на́тискові.


— Як її прізвище?

— Як її прі́звище?


— А куди ви йдете?

— А куди́ ви йдете́?


Але зовсім инша справа з Фредою.

Але́ зо́всім инша спра́ва з Фредою.


— Відтоді, — відповів Д'Артаньян, — як вони мають друзів, що за них клопочуться.

— Відто́ді́, — відпові́в Д'Артаньян, — як вони́ ма́ють дру́зів, що за них клопо́чуться.


— Скільки обережности, щоб займатись богослів'ям!

— Скі́льки обережности, щоб займа́тись богослі́в'ям!


А все таки я хотів би знати.

А все таки́ я хоті́в би зна́ти.


— Я знав про це.

— Я знав про це.


У ві́йта сі́ни були́ те́мні, обши́рні.

У ві́йта сі́ни були́ те́мні, обши́рні.


— Листа передадуть особисто йому.

— Листа́ передаду́ть особи́сто йому.


— Сам я бачу, що біда надходить звідусюди.

— Сам я ба́чу, що біда́ надхо́дить звідусю́ди.


Ну, та й добре ж іде ваша справа!

Ну, та й до́бре ж іде́ ва́ша спра́ва!


— Завтра чи позавтра приїдуть по неї з наказом королеви.

— За́втра чи поза́втра приї́дуть по не́ї з нака́зом короле́ви.


В оча́х її бли́мнула бли́скавка.

В оча́х її бли́мнула бли́скавка.


— Який жах! — вигукнув Д'Артаньян.

— Яки́й жах! — ви́гукнув Д'Артаньян.


Сам Богу́н став зо́всім уже́ си́вий, хоч був ще крем'я́зний і до́сить жва́вий.


— Я заплатив за нього двадцять пістолей.

— Я заплати́в за нього два́дцять пістоле́й.


— Я не виконаю цього наказу.

— Я не ви́конаю цього́ нака́зу.


— Чи скоро ви скінчите? — запитав я.

— Чи ско́ро ви скі́нчите? — запита́в я.


— Що ви кажете? Не чую! Кажіть голосніше! — мовив він.

— Що ви ка́жете? Не чу́ю! Кажі́ть голосні́ше! — мо́вив він.


— Ну, ну, дай спокій! — мовила вона.

— Ну, ну, дай спо́кій! — мо́вила вона́.


— Пане! Ви, сподіваюся, вибачите мені, — сказав він.

— Па́не! Ви, сподіва́юся, ви́бачите мені́, — сказа́в він.


— Місяць ін скоро зайде,— каже запорожець,— побачиш, не повилазять.

— Мі́сяць ін ско́ро за́йде,— ка́же запоро́жець,— поба́чиш, не повила́зять.


— Іду, монсеньєр!

— І́ду, монсеньє́р!


— Ви не вуйцьо? Хто ж ви такий?

— Ви не вуйцьо? Хто ж ви таки́й?


— Що вам до цього?

— Що вам до цього́?


— Я побачу короля сьогодні увечорі, але вас не раджу навертатись йому на вічі.

— Я поба́чу короля́ сього́дні увечорі, але́ вас не ра́джу наверта́тись йому на ві́чі.


— Підвертай! — вже з серцем скрикнула Марина.

— Підверта́й! — вже з се́рцем скри́кнула Мари́на.


— Атоса заарештовано? За що?

— Атоса заарешто́вано? За що?


Тоді́ Білозе́рець і поча́в розказовати.

Тоді́ Білозе́рець і поча́в розказовати.


— Слухайте, — сказала вона йому.

— Слу́хайте, — сказа́ла вона́ йому.


— Хочеш, Мариночко, я збудую тут хатку і будемо на те літо тут жити?

— Хо́чеш, Мари́ночко, я збуду́ю тут ха́тку і бу́демо на те лі́то тут жи́ти?


Чи ви́пив чолові́к ку́бок ме́ду, чи не ви́пив, уже́ й голова́ й но́ги хоч поодтина́й.


— Хто ж таки християнина, наче собаку, проганя од порога!

— Хто ж таки́ христия́ни́на, на́че соба́ку, проганя́ од поро́га!


Був ду́же ува́жний.

Був ду́же ува́жний.


— Ми питали.

— Ми пита́ли.


Атос і незнайомий перекинулися кількома словами.

Атос і незнайо́мий переки́нулися кількома́ слова́ми.


Вона́ сподіва́лася, що Фелтон при́йде до сніда́нку.


Не зважа́ючи на уда́ване хвилюва́ння, льодова́ байду́жість не ки́дала її.


— Думав і я гордо да несито, поки смерть не заглянула мені в вічі.

— Ду́мав і я го́рдо да неси́то, по́ки смерть не загля́нула мені́ в ві́чі.


— Ні у мене, — приєднався Атос.

— Ні у мене́, — приєдна́вся Атос.


— Ви можете цілком покластися на вченість цих шановних осіб.

— Ви мо́жете цілко́м покла́стися на вче́ність цих шано́вних осі́б.


А внизу готівка, книжечки податкові і банкові.

А внизу́ готі́вка, книжечки́ податко́ві і ба́нкові.


— Авжеж, що він.

— Авже́ж, що він.


Та все ж було́ щі́льно зачи́нене.

Та все ж було́ щі́льно зачи́нене.


— Ну, так, чоловік був молодший, нерозважний.

— Ну, так, чолові́к був моло́дший, нерозва́жний.


— Віконта Рошефора! Так це ж він викрав мене!

— Віконта Рошефора! Так це ж він ви́крав мене́!


— Що буде, те й буде, — каже понуро Гвинтовка.

— Що бу́де, те й бу́де, — ка́же пону́ро Гвинтовка.


— Пощо ти, серденько, так не в пору вирвалася? — сказав до неї Володко.

— Пощо ти, се́рде́нько, так не в по́ру ви́рвалася? — сказа́в до не́ї Воло́дко.


— Далебі, пане, сьогодні я спатиму спокійно вперше за ці шістнадцять день.

— Далебі, па́не, сього́дні я спа́тиму спокі́йно впе́рше за ці шістна́дцять день.


Араміс злегка кивнув головою, але не всміхнувся.

Араміс зле́гка кивну́в голово́ю, але́ не всміхну́вся.


Ви зна́єте, зима́, до́вга, само́тна, випе́щує ке́пські думки́ та злі вчи́нки.


Не боїться собак?

Не бої́ться соба́к?


— У мене є чудодійний бальзам для ран.

— У мене́ є чудоді́йний бальза́м для ран.


— Слава тобі, боже! Ну, не тратьмо ж часу й ми.

— Сла́ва тобі́, бо́же! Ну, не тра́тьмо ж ча́су й ми.


Капелю́х одлеті́в на де́сять кро́ків.

Капелю́х одлеті́в на де́сять кро́ків.


І сам я був не аби́який хло́пець, коли́ впе́рше попа́в на ї́хній бе́рег.


— Ви їсте конятину.

— Ви їсте́ коня́тину.


Яке вам діло до цієї людини?

Яке́ вам ді́ло до ціє́ї люди́ни?


— Каюся, що це мене дуже заспокоїло б.

— Ка́юся, що це мене́ ду́же заспоко́їло б.


— Що за чудесний вид! — мимоволі скрикнув молодший панич.

— Що за чуде́сний вид! — мимово́лі скри́кнув моло́дший пани́ч.


— Я довідаюсь про це.

— Я дові́даюсь про це.


— О, ви голови цвілії! — каже Брюховецький.

— О, ви го́лови цвілі́ї! — ка́же Брюхове́цький.


— Ні, слово чести, що не будемо.

— Ні, сло́во чести́, що не бу́демо.


Як ось запоро́жці знов по бока́х доро́ги.


— Так, так, — похитав головою Атос, — це я бачу.

— Так, так, — похита́в голово́ю Атос, — це я ба́чу.


А що вже воювати з бусурменами, так хоч щодня.

А що вже воюва́ти з бусурменами, так хоч щодня́.


— А то що хіба?

— А то що хіба́?


— Кохання до тебе, яке починає вже понимати мене.

— Коха́ння до тебе́, яке́ почина́є вже понима́ти мене́.


— Як? — здивувався хан.

— Як? — здивува́вся хан.


Гей Стокард зупини́вся, намага́ючись ви́явити слова́ми суво́ру е́тику своє́ї души́.


— Я й не купував.

— Я й не купува́в.


— Ідіть туди, аби він міг засвідчити, що ви були в нього до пів на десяту.

— Іді́ть туди́, аби́ він міг засві́дчити, що ви були́ в нього до пів на деся́ту.


— Тут чи поблизу.

— Тут чи поблизу́.


А пан Андрій одразу повеселішав, так наче він заспокоїв себе цією витівкою.

А пан Андрі́й одра́зу повеселі́шав, так на́че він заспоко́їв себе́ ціє́ю ви́тівкою.


— Амінь, — підсумував Атос.

— Амі́нь, — підсумува́в Атос.


Чи ви бачили її колись розлютованою?

Чи ви ба́чили її коли́сь розлюто́ваною?


— Я сам, любий Атос, — мовив тоді Д'Артаньян.

— Я сам, лю́бий Атос, — мо́вив тоді́ Д'Артаньян.


— Еге, є сало, та не для кота! — озветься другий через дорогу.

— Еге́, є са́ло, та не для кота́! — озве́ться дру́гий че́рез доро́гу.


— Мариночко, Мариночко, заспокойся! — кинувся до неї Богун.

— Мари́ночко, Мари́ночко, заспоко́йся! — ки́нувся до не́ї Богу́н.


— Звичайно! Будь ласка!

— Звича́йно! Будь ла́ска!


Але не судилося мені так легко її здобути.

Але́ не суди́лося мені́ так ле́гко її здобу́ти.


— У Бориславі ані ти не винен, ані я не винен.

— У Борисла́ві ані́ ти не ви́нен, ані́ я не ви́нен.


Та вже не вгада́ю, що й роби́ти.

Та вже не вгада́ю, що й роби́ти.


Йому страше́нно хоті́лося зно́ву почу́ти її го́лос, і він наре́шті зва́жився.


— Чи не хочете ви покликати лікаря? — спитала жінка.

— Чи не хо́чете ви покли́ка́ти лі́каря? — спита́ла жі́нка.


— Чего ради?

— Чего ра́ди?


— Сідай біля мене, синку,— каже батько Пугач.

— Сіда́й бі́ля мене́, синку́,— ка́же ба́тько Пу́гач.


А особливо я здивувався.

А особли́во я здивува́вся.


— Приїздіть, — промовив старець, що приніс листа.

— Приїзді́ть, — промо́вив ста́рець, що прині́с листа́.


Як сказа́в, то на́че і́скру в по́рох уки́нув.


— Пан війт мене знають.

— Пан війт мене́ зна́ють.


— Я тільки так сів, щоби трохи обігрітися, та й от і здрімався.

— Я ті́льки так сів, що́би тро́хи обігрі́тися, та й от і здріма́вся.


Між ними ше́птом ішла́ і́нша розмо́ва.

Між ними ше́птом ішла́ і́нша розмо́ва.


Міле́ді спусти́ла го́лову на ру́ки й намага́лася зібра́ти свої́ думки́.


— Можна знати куди?

— Мо́жна зна́ти куди́?


— Буква закону! — глузливо всміхнувся Гічкок.

— Бу́ква зако́ну! — глузли́во всміхну́вся Гічкок.


— Од Сомка? — питає Шрам, здивовавшись.

— Од Сомка́? — пита́є Шрам, здивова́вшись.


— Го, го, пане Мошку, — відповів війт, — то так не йде.

— Го, го, па́не Мо́шку, — відпові́в війт, — то так не йде.


Ось диві́ться, ді́ти покра́ли ва́ші човни́.


— От божевільне жіноцтво! — каже Черевань,— Куди він, туди й я!

— От божеві́льне жіно́цтво! — ка́же Черева́нь,— Куди́ він, туди́ й я!


Народ нелюдимий,— от що!

Наро́д нелюди́мий,— от що!


— Против того, що тепер, під сю заверюху, того й гляди, що спіткнешся.

— Про́тив того́, що тепе́р, під сю заверю́ху, того́ й гляди́, що спіткне́шся.


Пої́хав в осени́ Макси́м до університе́ту, рік мину́в, усе́ мов гара́зд було́.


— Вони застрелять вас, мій друже.

— Вони́ застре́лять вас, мій дру́же.


Я подарува́в їх вам для того́, щоб ви носи́ли їх.


— Ні в своїх, ні в чужих?

— Ні в свої́х, ні в чужи́х?


— Ось твої шпаргали! — буркнув показуючи їх мені здалека.

— Ось твої́ шпарга́ли! — бу́ркнув пока́зуючи їх мені́ зда́лека.


— Поперше, одна маленька інтриганка Бонасьє.

— Попе́рше, одна́ мале́нька інтрига́нка Бонасьє.


Згада́вши про Ґассі, я погля́нув на Ти́ллі.


— Так, багато.

— Так, бага́то.


Черво́ний Бапти́ст пода́в знак, і спис проши́в йому гру́ди.


— Тікай, нещасний, — згукнув Араміс, кидаючи йому в обличчя свій капелюх.

— Тікай, неща́сний, — згукну́в Араміс, ки́даючи йому в обли́ччя свій капелю́х.


Той ге́тьман — Хмельни́цький, і у військо́ви́х спра́вах я йому корю́ся.


Ніхто́ на́віть би й недоми́слився, що там хтось є.


— Поставте цей стіл сюди, — промовив голос, в якому міледі впізнала Фелтона.

— Поста́вте цей стіл сюди́, — промо́вив го́лос, в яко́му міле́ді впізна́ла Фелтона.


— Ну, а далі!

— Ну, а да́лі!


— Безсумнівно, і тим з більшою охотою.

— Безсумні́вно, і тим з бі́льшою охо́тою.


То хібаж ні?

То хіба́ж ні?


— Так, що твої речі і звичаї годились би й звірю Єремі.

— Так, що твої́ ре́чі і зви́чаї годи́лись би й звірю́ Єремі.


— А що, як цей бідолашний граф та винний менше, ніж ви гадаєте?

— А що, як цей бідола́шний граф та ви́нний ме́нше, ніж ви гада́єте?


Невжеж так буде й сьогодні?

Невже́ж так бу́де й сього́дні?


А тимчасом пошліть по канцлера.

А тимча́сом пошлі́ть по ка́нцлера.


І він сів спи́ною до жі́нки.

І він сів спи́ною до жі́нки.


— От же ні, коли хочеш знати! — каже Кирило Тур.

— От же ні, коли́ хо́чеш зна́ти! — ка́же Кири́ло Тур.


— Вона виконує свої службові обов'язки в Люврі.

— Вона́ вико́нує свої́ службо́ві обо́в'язки в Лю́врі.


Кардина́л каза́в щось по́шепки, і коро́ль був ду́же бліди́й.


— А Бастилія? — спитав Араміс.

— А Басти́лія? — спита́в Араміс.


— О, боже мій!

— О, бо́же мій!


Бийте, батьки, превражого сина!

Би́йте, батьки́, превражого си́на!


Вона́ їх рятува́ла.

Вона́ їх рятува́ла.


— Король наказує, ваша величність.

— Коро́ль нака́зує, ва́ша вели́чність.


Ніхто́ не обізва́вся на її кри́ки.

Ніхто́ не обізва́вся на її кри́ки.


— На що ж до них? — схаменувся євнух.

— На що ж до них? — схамену́вся є́внух.


Неха́й наш каза́н закипи́ть іще́ й з дру́гого бо́ку, щоб ізвари́лась ка́ша.


Але ви гарний час вибрали для від'їзду.

Але́ ви га́рний час ви́брали для від'ї́зду.


— Оце щоб я був спадкоємець ворога! — обурився Атос — За кого ви мене маєте?

— Оце́ щоб я був спадкоє́мець во́рога! — обу́рився Атос — За кого ви мене́ ма́єте?


В осві́тлене ко́ло вступи́ла яка́сь по́стать, одя́гнена в ху́тра.


— Ні, не чую.

— Ні, не чу́ю.


— Хай буде так, — відповів Червоний Баптист.

— Хай бу́де так, — відпові́в Черво́ний Бапти́ст.


Супротив кого се ти заложив такий табор? Здається ж, тихо на Вкраїні?

Супроти́в кого се ти заложи́в таки́й та́бор? Здає́ться ж, ти́хо на Вкраї́ні?


Урі Брем скориста́вся з цього́ моме́нту.


— А що ж то ще за чотири роки, що йому додали до вічности?

— А що ж то ще за чоти́ри ро́ки́, що йому додали́ до вічности?


— А може не хотів дати? — втрутив хтось.

— А мо́же не хоті́в да́ти? — втру́тив хтось.


— То спробуйте мене.

— То спро́буйте мене́.


— Знаєш, Мариночко, до хана приїхали гості з вашого краю, з України?

— Зна́єш, Мари́ночко, до ха́на приї́хали го́сті з ва́шого кра́ю, з Украї́ни?


— Чи дуже кохаєте ви мою пані?

— Чи ду́же коха́єте ви мою́ па́ні?


— Вартий він, на вашу думку, ста пістолей?

— Ва́ртий він, на ва́шу ду́мку, ста пістолей?


— Що таке? — захвилювалася міледі.

— Що таке́? — захвилюва́лася міле́ді.


— Вас безпідставно підозрювали, а тому вас треба тепер одшкодувати.

— Вас безпідста́вно підо́зрювали, а тому́ вас тре́ба тепе́р одшкодува́ти.


— А ось і моє ліжко, — відповів Плянше, вказуючи на стрямок соломи.

— А ось і моє́ лі́жко, — відпові́в Пля́нше, вка́зуючи на стрямо́к соло́ми.


— Цей чоловік, — закінчила міледі, притишивши голос, — мій брат.

— Цей чолові́к, — закі́нчи́ла міле́ді, прити́шивши го́лос, — мій брат.


— Але ж Лорен Лізней — оце, справді, жінка для нього.

— Але́ ж Лоре́н Лі́зней — оце́, спра́вді, жі́нка для нього.


— І мені теж, — додав Атос.

— І мені́ теж, — дода́в Атос.


— Що вам переказав кардинал для мене?

— Що вам переказа́в кардина́л для мене́?


Ба́чите, яки́й я до́брий.

Ба́чите, яки́й я до́брий.


— А її брат? — несміливо запитав Д'Артаньян.

— А її брат? — несмі́ли́во запита́в Д'Артаньян.


А може вислати напротив вас фіру?

А мо́же ви́слати напро́тив вас фі́ру?


— Як то чого, аджеж ти велів мені йти!

— Як то чого́, адже́ж ти велі́в мені́ йти!


— Що ж з нею сталося? — жваво запитав Рошфор.

— Що ж з не́ю ста́лося? — жва́во запита́в Рошфор.


А Брюховецький тим часом бенкетовав у Ніжені.

А Брюхове́цький тим ча́сом бенкетовав у Ніжені.


Д'Артаньян з жа́хом диви́вся на нього.

Д'Артаньян з жа́хом диви́вся на нього.


— Але до кави кличуть, покинь! — сказав батько.

— Але́ до ка́ви кли́чуть, поки́нь! — сказа́в ба́тько.


А козакам і байдуже, тілько сміялись.

А козака́м і ба́йду́же, ті́лько смія́лись.


Лорд Вінтер, розлучившися з Д'Артаньяном, зали́ши́в йому адре́су своє́ї сестри́.


— Відомі вам прізвища цих трьох мушкетерів?

— Відо́мі вам прі́звища цих трьох мушкете́рів?


Атос пішов далі.

Атос пішо́в да́лі.


— Шановна громадо! — каже.

— Шано́вна грома́до! — ка́же.


— Я тобі кажу, Янкелю, не продам.

— Я тобі́ кажу́, Я́нкелю, не прода́м.


Пові́рте, я не зверта́ю ува́ги на такі́ передчува́ння.


— Він повіз її до свого палацу і зробив з неї першу пані на всю округу.

— Він пові́з її до свого́ пала́цу і зроби́в з не́ї пе́ршу па́ні на всю окру́гу.


— Кепсько, погано, пане! — відповів король.

— Ке́псько, пога́но, па́не! — відпові́в коро́ль.


— Стривайте, стривайте! — згукнув герцоґ.

— Стрива́йте, стри́вайте! — згукну́в герцоґ.


— Ну, пропустіте ж нас, коли так,— каже Шрам.

— Ну, пропусті́те ж нас, коли́ так,— ка́же Шрам.


Так, мусьє́, Дейвід Пейн.

Так, мусьє́, Дейвід Пейн.


Засну́, дак усе́ мине́ться.

Засну́, дак усе́ мине́ться.


— Було пів до одинадцятої.

— Було́ пів до одина́дцятої.


— Розуміється, — сказала вона коротко.

— Розумі́ється, — сказа́ла вона́ ко́ротко.


— Кулик, кулик, он там між камінням шниряє!

— Кули́к, ку́лик, он там між камі́нням шниря́є!


— Ви — пан Д'Артаньян, — згукнув Грімо, — та не може бути!

— Ви — пан Д'Артаньян, — згукну́в Грі́мо, — та не мо́же бу́ти!


— А що дужче любиш, гроші чи пироги?

— А що ду́жче лю́биш, гро́ші́ чи пироги́?


— Доречі, у вас, напевно, є один чи два приятелі?

— Доречі, у вас, напе́вно, є оди́н чи два при́ятелі?


— Я здаюся на ваше слово.

— Я здаю́ся на ва́ше сло́во.


— Вона доручила мені переказати, що кохала вас завжди.

— Вона́ доручи́ла мені́ переказа́ти, що коха́ла вас за́вжди́.


— Плянше! — повторили Портос і Араміс.

— Пля́нше! — повтори́ли Портос і Араміс.


А стук ішов по цілім будинку.

А стук ішо́в по ці́лім буди́нку.


— На п'ятсот.

— На п'ятсо́т.


— Геть! — раптом вигукнув пан Андрій гнівно.

— Геть! — ра́птом ви́гукнув пан Андрі́й гні́вно.


— А так, що броду не є.

— А так, що бро́ду не є.


— А якщо вони безрозсудливі, то ми що, повинні миритися з цим? Чи ж не так?

— А якщо́ вони́ безрозсу́дливі, то ми що, пови́нні мири́тися з цим? Чи ж не так?


— Це й є Бонасьє? — спитав Рішельє по хвилинній мовчанці.

— Це й є Бонасьє? — спита́в Рішельє́ по хвили́нній мовча́нці.


— Еге, бгате! Моя Мелася не зневажила б себе і за гетьманом.

— Еге́, бга́те! Моя́ Мела́ся не знева́жила б себе́ і за ге́тьманом.


Ча́су в мене́ бага́то, і так воно́ бу́де коре́ктніш.


— А де ж тепер ваш бог? — глузував він з пораненого, передаючи йому револьвера.

— А де ж тепе́р ваш бог? — глузува́в він з пора́неного, передаючи́ йому револьве́ра.


— Правда, мій дорогий, що тобі уже надокучило так довго чекати?

— Пра́вда, мій дороги́й, що тобі́ уже́ надоку́чило так до́вго чека́ти?


— Так! — сказав Д'Артаньян.

— Так! — сказа́в Д'Артаньян.


— О, не бійся, доню, циганка вміє ховати!

— О, не бі́йся, до́ню, цига́нка вмі́є хова́ти!


— Однаковий і досі.

— Одна́ковий і до́сі.


З телегра́мами в жме́ні я шви́дко засну́в, не розгорта́вши їх.


— Вона так кохала мене.

— Вона́ так коха́ла мене́.


Він діста́в свого́ й забра́вся зві́дси, щасли́вий, що зали́ши́вся живи́й.


Я зра́зу ви́звірилася на нього, та це було́ йому ба́йду́же.


А втім кардинал не сказав і слова про герцоґа Б'юкенгемського.

А втім кардина́л не сказа́в і слова́ про герцоґа Б'юкенгемського.


— Діти! — крикне на своїх старий Шрам.

— Ді́ти! — кри́кне на свої́х стари́й Шрам.


— Мабуть, тисячу пістолей.

— Ма́бу́ть, ти́сячу пістоле́й.


— З примусу? Ви глузуєте з мене.

— З при́мусу? Ви глузу́єте з мене́.


— Ні, Атосе, ні.

— Ні, Атосе, ні.


— Тут, очевидно, є щось нове?

— Тут, очеви́дно, є щось нове́?


Підві́вши до́вгу мо́рду до не́ба, заво́див протяжно і жа́лібно.


— Нехай велик росте да щаслив буде! — каже Шрам.

— Неха́й ве́лик росте́ да щасли́в бу́де! — ка́же Шрам.


— З діямантами?

— З діяма́нтами?


— Я йому дав слово, що він говоритиме з нами безпечно.

— Я йому дав сло́во, що він говори́тиме з нами безпе́чно.


Що ти, милий, думаєш гадаєш?

Що ти, ми́лий, ду́маєш гада́єш?


— Ніякої, присягаюся вам.

— Нія́кої, присяга́юся вам.


На вас я мо́жу цілко́м зда́тися.

На вас я мо́жу цілко́м зда́тися.


— Ой, пострілено! Пострілено! — ревів Ґава, немов з нього шкуру дерли.

— Ой, пострі́лено! Пострі́лено! — реві́в Ґава, немо́в з нього шку́ру де́рли.


— А де ж вона?

— А де ж вона́?


— Ні, не страшно.

— Ні, не стра́шно.


— Я ручуся за Базена, — сказав Араміс.

— Я ручу́ся за Базена, — сказа́в Араміс.


— Я їх попереджу.

— Я їх попере́джу.


Флойд Вандерліп і Фреда споча́тку не розмовля́ли між собо́ю.


— Море! — каже Чорногор — Ти б уже хоч мене своїм характерством не морочив!

— Мо́ре! — ка́же Чорногор — Ти б уже́ хоч мене́ свої́м́́́ характе́рством не моро́чив!


Портос прийшо́в незаба́ром пі́сля Д'Артаньяна.


Ці жа́рти розлютува́ли Жюсака.

Ці жа́рти розлютува́ли Жюсака.


— Погана справа! — сказав, усміхаючись, Атос, — цього разу нам не дадуть хреста.

— Пога́на спра́ва! — сказа́в, усміха́ючись, Атос, — цього́ ра́зу нам не даду́ть хреста́.


О́тже, вона́ не зрозумі́ла по́глядів Фрединих.


— Ось дивіться, — сказав він.

— Ось диві́ться, — сказа́в він.


— Прийдеться нести бідолаху, — сказав.

— При́йдеться нести́ бідола́ху, — сказа́в.


— Цілком вірно, — ствердив Араміс.

— Цілко́м ві́рно, — стве́рдив Араміс.


— О, якби це я була чоловіком.

— О, якби́ це я бу́ла́ чолові́ком.


У гру́дях ще бі́льший неспо́кій, голова́ кру́титься.


— А прийдете з зброєю, то битимуся з вами на смерть, як і до цього бився.

— А при́йдете з збро́єю, то би́тимуся з вами на смерть, як і до цього́ би́вся.


— Крута година наступила.

— Крута́ годи́на наступи́ла.


— Їй млосно.

— Їй мло́сно.


Він упа́в навко́лішки, схопи́в цю ру́ку й шанобли́во доторкну́вся до не́ї губа́ми.


— Не турбуйтесь, я добре вивірив.

— Не турбу́йтесь, я до́бре ви́вірив.


Бо над сином, над Кирилом, чорний ворон кряче!

Бо над си́ном, над Кири́лом, чо́рний во́рон кря́че!


— Дуже поважну даму, — додав Араміс.

— Ду́же пова́жну да́му, — дода́в Араміс.


— За твоє здоров'я! — підхопили Портос і Араміс.

— За твоє́ здоро́в'я! — підхопи́ли Портос і Араміс.


— Невжеж ми отак їхатимемо через цілу ніч? — спитав Плянше.

— Невже́ж ми ота́к ї́хатимемо че́рез ці́лу ніч? — спита́в Пля́нше.


— А хіба ми про це не будемо знати?

— А хіба́ ми про це не бу́демо зна́ти?


— Куди ми їдемо звідси?

— Куди́ ми ї́демо зві́дси?


— Ну, що ж, якщо не приїде, це позначатиме, що він спізнився, ось і все.

— Ну, що ж, якщо́ не приї́де, це познача́тиме, що він спізни́вся, ось і все.


Я до вас із щи́рим се́рцем, а ви до мене́ з хи́трощами.


— То колядники збиточники.

— То коля́дники збиточники.


— Ну, ну, ти дурненький! Годі тобі.

— Ну, ну, ти дурне́нький! Го́ді тобі́.


— Ай, чого ж пан сердяться.

— Ай, чого́ ж пан се́рдяться.


Пройшли́ за ярок, аж ось і Череваниха ї́де назу́стріч.


— Атос, — відповів мушкетер.

— Атос, — відпові́в мушкете́р.


А Петро, як ускочив у хату, то й став у порога, як укопаний.

А Петро́, як уско́чив у ха́ту, то й став у поро́га, як уко́паний.


— Але чому не наздоганяємо ми цієї жінки? — спитав Д'Артаньян.

— Але́ чому́ не наздоганя́ємо ми ціє́ї жі́нки? — спита́в Д'Артаньян.


— Ввійдіть сюди, пане офіцере.

— Ввійді́ть сюди́, па́не офіце́ре.


— Алеж то не будуть політичні віча.

— Алеж то не бу́дуть політи́чні ві́ча.


— Чи бачиш, що тут у нас діється?

— Чи ба́чиш, що тут у нас ді́ється?


До того́ ж лорд Вінтер дово́диться їй ді́вер.


— Тепер розумієте? — сказав Атос.

— Тепе́р розумі́єте? — сказа́в Атос.


— Я хотів викласти вам цей плян в той день, коли я вперше запрошував вас.

— Я хоті́в ви́класти вам цей плян в той день, коли́ я впе́рше запро́шував вас.


Коміса́р, здава́лося, захвилюва́вся.

Коміса́р, здава́лося, захвилюва́вся.


Я та́ко́ж лише́ пригуби́в і не пив.

Я та́ко́ж лише́ пригуби́в і не пив.


— Пане, запевняю вас, ви втомлюєте мене вашим допитом.

— Па́не, запевня́ю вас, ви вто́млюєте мене́ ва́шим до́питом.


— Це ви Бонасьє?

— Це ви Бонасьє́?


— Отже, готуй наші пакунки та їдьмо.

— О́тже, готу́й на́ші паку́нки та ї́дьмо.


— Думаєш, що так?

— Ду́маєш, що так?


А понижче села четвертий, найкрутіший скрут.

А пони́жче села́ четве́ртий, найкруті́ший скрут.


Я за́раз метну́лася до одного́ знайо́мого, де звича́йно ночува́ли лю́ди з на́шого села́.


Поліца́ї роздя́кувалися Д'Артаньянові і забра́ли свою́ здо́бич.


Тут замі́шані зна́тні осо́би, і все це мо́же ма́ти для нас ду́же пога́ні на́слідки.


— Це ж не буде зрадою ханові, — упевняла себе Марина.

— Це ж не бу́де зра́дою ха́нові, — упевня́ла себе́ Мари́на.


Аж незабаром щось заманячило.

Аж незаба́ром щось заманя́чило.


— Біжи до Атоса, Портоса та Араміса.

— Біжи́ до Атоса, Портоса та Араміса.


— Ми почали вже нетерпеливитись, — сказав Атос.

— Ми почали́ вже нетерпели́витись, — сказа́в Атос.


— Котра тепер година?

— Котра́ тепе́р годи́на?


— Бережіться, Д'Артаньяне, бережіться, — застеріг Араміс.

— Бережі́ться, Д'Артаньяне, бережі́ться, — застері́г Араміс.


— На наступний понеділок.

— На насту́пний понеді́лок.


Він лежа́в мов невели́чкий вал.

Він лежа́в мов невели́чкий вал.


— Чудна рекомендація.

— Чудна́ рекоменда́ція.


— А все ж таки, — напосідав Фелтон, — я хочу знати.

— А все ж таки́, — напосіда́в Фелтон, — я хо́чу зна́ти.


— На що дурніші.

— На що дурні́ші.


По́тім з'яви́лися Пля́нше й Грі́мо, теж з кі́ньми свої́х пані́в.


— Будинок ґвардії, рота Дезесара.

— Буди́нок ґва́рдії, ро́та Дезеса́ра.


— Але може б тато були ласкаві показати мені книжки, рахунки?

— Але́ мо́же б та́то були́ ласка́ві показа́ти мені́ книжки́, раху́нки?


— Я так і думав, — сказав Атос.

— Я так і ду́мав, — сказа́в Атос.


Міле́ді ви́пустила жахли́вий крик і впа́ла навко́лішки.


— Вони лежать у ямі зверху і можуть зовсім зіпсуватись.

— Вони́ лежа́ть у я́мі зве́рху і мо́жуть зо́всім зіпсува́тись.


— Це вже наша річ, — сказав Вовкун.

— Це вже на́ша річ, — сказа́в Вовку́н.


— Хочемо на другий бік, — мовив провідник.

— Хо́чемо на дру́гий бік, — мо́вив провідни́к.


— Це побачення неприємніше за перше.

— Це поба́чення неприємніше за пе́рше.


— Так там же наші, козаки!

— Так там же на́ші, козаки́!


— На нас три, ах, тільки два книдлі?

— На нас три, ах, ті́льки два кни́длі?


— Ми пропали, — шепнув Д'Артаньян на вухо Атосові.

— Ми пропа́ли, — ше́пнув Д'Артаньян на ву́хо Ато́сові.


— Розважайтеся з вашою міледі, любий Д'Артаньяне.

— Розважа́йтеся з ва́шою міле́ді, лю́бий Д'Артаньяне.


— Та видимо.

— Та ви́димо.


— А я, — всміхаючися відповів Д'Артаньян, — їжджу на чому доведеться.

— А я, — всміха́ючися відпові́в Д'Артаньян, — ї́жджу на чому́ доведе́ться.


— І вибрався кудись.

— І ви́брався куди́сь.


— Ну так, — сказав він.

— Ну так, — сказа́в він.


— Доведеться вам, за браком шампані та шамбертена, задовольнитись цим.

— Доведе́ться вам, за бра́ком шампа́ні та шамберте́на, задовольни́тись цим.


Рад би леті́ти, а тут у тебе́ но́ги сла́бнуть, ро́бляться мов олов'я́ні.


— А чи не можете ви взяти мене з собою?

— А чи не мо́жете ви взя́ти мене́ з собо́ю?


— Це вірна особа?

— Це ві́рна осо́ба?


— Нехай станеться по твоєму мудрому слові, великий хане!

— Неха́й ста́неться по твоє́му му́дрому сло́ві, вели́кий ха́не!


По закі́нченні обло́ги я вступа́ю до манастиря́ лазари́стів.


Проте́, ми не скори́лися, нас потягли́ силомі́ць.


Генри́сь ки́нувся на со́фу і захріп відра́зу.


— Ось тут, — сказав він.

— Ось тут, — сказа́в він.


Не за легку́ спра́ву бра́вся Хмельни́цький.


— Кажіть, я слухаю.

— Кажі́ть, я слу́хаю.


— Тьфу та пек на тебе! — бурчав Сарабрин.

— Тьфу та пек на тебе́! — бурча́в Сарабри́н.


— З чого? — наївно спитала міледі.

— З чого́? — наї́вно спита́ла міле́ді.


— Але чого ж ви від мене вимагаєте? Скажіть.

— Але́ чого́ ж ви від мене́ вимага́єте? Скажі́ть.


— Здається, не дочуваю.

— Здає́ться, не дочува́ю.


Це — ї́хня релі́гія, і нам до цього́ ніякі́сінького ді́ла.


— Тепер про інше.

— Тепе́р про і́нше.


— Ах, монсеньєр!

— Ах, монсеньє́р!


Дай же нам помочі, бо чутка є, що ляхів, як сарани йде!

Дай же нам по́мочі, бо чу́тка є, що ля́хів, як сарани́ йде!


— А то пощо? — відповіла панночка.

— А то пощо? — відповіла́ па́нночка.


— Тікаймо на Вкраїну.

— Тікаймо на Вкраї́ну.


Переверну́лись тепе́р уже́ кат зна́є на що запоро́жці.


— Яким же, бгате, оце случаєм? — питає зараз Черевань.

— Яки́м же, бга́те, оце́ слу́ча́єм? — пита́є за́раз Черева́нь.


— Як! — вигукнув він, ще більше здивований.

— Як! — ви́гукнув він, ще бі́льше здиво́ваний.


— Дурень ти, Гаво, — сказав на те Фавель.

— Дурень ти, Га́во, — сказа́в на те Фавель.


Пі́дчас на́шої пої́здки до Бетюна скона́в чолові́к моє́ї герцоґині.


— Над ким же ми пануватимем, — питає другий, — коли всяка душа буде рівна?

— Над ким же ми панува́тимем, — пита́є дру́гий, — коли́ вся́ка душа́ бу́де рі́вна?


— Для цього є тільки один спосіб.

— Для цього́ є ті́льки оди́н спо́сіб.


Лейбуньо затря́сся на вид пона́дної, срі́бної поку́си, але́ йому жаль було́ пирогі́в.


Існу́є ще одна́ ду́же бага́та копа́льня на рі́чці Ельдора́до.


— Хан зрадив нас.

— Хан зра́див нас.


Я це для неві́стки купи́ла.

Я це для неві́стки купи́ла.


Про́буйте переспа́тися, мо́же вам поле́гшає, то тоді́ ска́жете.


— Мабуть — зайве слово, — посміхнувся Д'Артаньян.

— Ма́бу́ть — за́йве сло́во, — посміхну́вся Д'Артаньян.


— Ось чому я втрутився у вашу розмову.

— Ось чому́ я втру́тився у ва́шу розмо́ву.


— Як упізнав? Хіба ти вже бачила колись цього чоловіка?

— Як упізна́в? Хіба́ ти вже ба́чила коли́сь цього́ чолові́ка?


— Ми мусимо йти зараз до узгірря на край міста.

— Ми му́симо йти за́раз до узгі́рря на край мі́ста.


— Так, це моє прізвище.

— Так, це моє́ прі́звище.


— Агов! — промовив я, схопивши за руку вождя Джорджа.

— Аго́в! — промо́вив я, схопи́вши за ру́ку вождя́ Джо́рджа.


По до́брих десятьо́х мі́нутах дід Гара́сим зача́в зно́ву.


А Корній Онофрієвич завжди був людиною обережною.

А Корні́й Онофрієвич за́вжди́ був люди́ною обере́жною.


Все одно я собі смерть заподію!

Все одно́ я собі́ смерть заподі́ю!


Сою́з цей скеро́вано про́ти Фра́нції.

Сою́з цей скеро́вано про́ти Фра́нції.


— Відпочити? Ні в якому разі, Атосе.

— Відпочи́ти? Ні в яко́му ра́зі, Атосе.


— Що ж ви стоїте, наче статуя.

— Що ж ви стоїте́, на́че ста́туя.


Ніщо́ не помага́ло і пан Андрі́й, де да́лі, ті́льки ду́жче глузува́в із нього.


На схо́дах Д'Артаньян стрів стурбо́ваного Пля́нше.


— Ну, їдь же собі обідати, — каже Шрам, — нам ніколи.

— Ну, їдь же собі́ обі́дати, — ка́же Шрам, — нам ні́коли.


Джой Моліно і світ упе́рше поба́чила під мерехтли́вим півні́чним ся́йвом.


— Я думаю, що нам не слід було й відпускати її.

— Я ду́маю, що нам не слід було́ й відпуска́ти її.


— Як то тепер вольний? А перше ж хіба був невольний?

— Як то тепе́р во́льний? А пе́рше ж хіба́ був нево́льний?


— Б'ють на сполох!

— Б'ють на спо́лох!


І Портос поверну́в папі́р Д'Артаньянові.


Він зро́бить все, що я хо́чу.

Він зро́бить все, що я хо́чу.


— Я питаю вас, що сталося з цим шляхтичем?

— Я пита́ю вас, що ста́лося з цим шля́хтичем?


З ці́лої ку́пи ху́трів се́ред човна́ підвела́сь мі́сис Сейзер в усі́й свої́й красі́.


— Ні, голубко моя нещасна, я не можу оддати тебе бусурманові на поталу.

— Ні, голу́бко моя́ неща́сна, я не мо́жу одда́ти тебе́ бусурманові на пота́лу.


— Поясніть, бо я не розумію, що ви хочете сказати.

— Поясні́ть, бо я не розумі́ю, що ви хо́чете сказа́ти.


А ну, Чарлі, біжи скоріше за мискою!

А ну, Ча́рлі, біжи́ скорі́ше за ми́скою!


— Так, як чорт із попом.

— Так, як чорт із попо́м.


— То я повинен знати, де ваш пісок.

— То я пови́нен зна́ти, де ваш пісо́к.


Він зайшо́в у те село́ з па́ном Косціцьким, котро́го вмів був цілкови́то опанува́ти.


— Там усе з запорожцями бенкетує.

— Там усе́ з запоро́жцями бенкету́є.


— Був пару разів.

— Був па́ру разі́в.


— Як! За що се?

— Як! За що се?


Па́ні Бонасьє ба́чила, що він вага́ється.


— До манастиря? — зацікавився Рішельє.

— До манастиря́? — заціка́вився Рішельє́.


— Через те ще дужче треба Хмельницького пожаліти й допомогти йому.

— Че́рез те ще ду́жче тре́ба Хмельни́цького пожалі́ти й допомогти́ йому.


— Це не мій секрет.

— Це не мій секре́т.


А може за місяць, за другий і на чіпці знов покуп буде.

А мо́же за мі́сяць, за дру́гий і на чіпці знов покуп бу́де.


Але незабаром я впевнився, що він обдурював мене.

Але́ незаба́ром я впе́внився, що він обду́рював мене́.


Наш юна́к ки́нувся до кімна́ти й розпеча́тав листа́.


— Ого, каже Шрам,— он воно куди діло хилиться!

— Ого́, ка́же Шрам,— он воно́ куди́ ді́ло хи́литься!


Оди́н з тих, кого я ви́садив із сідла́, був її ба́тько.


Льокаї ї́хали поза́д них.

Льокаї ї́хали поза́д них.


— Вперед, Д'Артаньяне! Вперед, вперед! — І він вистрелив з обох пістолетів.

— Впере́д, Д'Артаньяне! Впере́д, впере́д! — І він ви́стрелив з обо́х пістоле́тів.


— У справах короля?

— У спра́вах короля́?


— Та куди там їдете? — запитав він, не здоровкаючися з нами.

— Та куди́ там ї́дете? — запита́в він, не здоровкаючися з нами.


— Я? — згукнув Д'Артаньян, — я? Ледащо, що ти кажеш?

— Я? — згукну́в Д'Артаньян, — я? Леда́що, що ти ка́жеш?


— Чи ви збожеволіли, що розмовляєте зі мною так?

— Чи ви збожево́ліли, що розмовля́єте зі мно́ю так?


— Усі́ ли́ха!


— Не глядіть на мене, як теля на нові ворота! — гримнув він гостро.

— Не глядіть на мене́, як теля́ на нові́ воро́та! — гри́мнув він го́стро.


— Ну, що ти Ґаво, — шептав Вовкун, — чи справді дуже ранений?

— Ну, що ти Ґаво, — шепта́в Вовку́н, — чи спра́вді ду́же ра́нений?


Втікаймо лучче заздалегідь!

Втіка́ймо лучче заздалегі́дь!


Правди́вого чуття́ в тім нема́, от що.

Правди́вого чуття́ в тім нема́, от що.


— Усі троє, як чуєш, пане гетьмане.

— Усі́ тро́є, як чу́єш, па́не ге́тьмане.


— Ні, мені добре, зовсім добре, — відповіла Оля, вдивляючися в чудову сцену.

— Ні, мені́ до́бре, зо́всім до́бре, — відповіла́ Оля, вдивляючися в чудо́ву сце́ну.


— А мені видиться, що він багато бреше, — кажу я.

— А мені́ ви́диться, що він бага́то бре́ше, — кажу́ я.


— Ну, але ті, що вже готові, що з ними буде?

— Ну, але́ ті, що вже гото́ві, що з ними бу́де?


— Чи не правдива була моя думка, що тут щось негаразд?

— Чи не правди́ва була́ моя́ ду́мка, що тут щось негара́зд?


— Дайте тілько гортань промочити.

— Да́йте ті́лько горта́нь промочи́ти.


— Як се? Ти одступаєшся од бранки?

— Як се? Ти одступа́єшся од бра́нки?


Перебули́ тут ко́ло годи́ни, щоб да́ти ко́ням́ відсапа́тися.


Роби́, що хо́чеш, Д'Артаньяне.

Роби́, що хо́чеш, Д'Артаньяне.


— Куди ви? — питаються.

— Куди́ ви? — пита́ються.


— Іванець ось вознесен, а Сомко з моїм панотцем гіркую випили.

— Іване́ць ось вознесе́н, а Сомко з мої́м панотце́м гірку́ю ви́пили.


Тоді́ бері́ть найдо́вшу й прихо́дьте показа́ти її мені́ сього́дні ввечорі.


Черева́нь, ди́влячись, аж іздрига́ється.


— Витрати він сплотить.

— Ви́трати він спло́тить.


— Людина з Менґа! — відповів юнак і зник.

— Люди́на з Менґа! — відпові́в юна́к і зник.


— Він дуже просить дозволу поговорити з вашою еміненцією.

— Він ду́же про́сить до́зволу поговори́ти з ва́шою еміне́нцією.


— А я пулярду, — вкинув слово Араміс.

— А я пулярду, — вки́нув сло́во Араміс.


— А ви не довідалися згодом, хто був цей мерзотник?

— А ви не дові́далися зго́дом, хто був цей мерзо́тник?


— Її брат? — повторив Атос.

— Її брат? — повтори́в Атос.


— А, ви таки прокинулись, мадам? — сказав він.

— А, ви таки́ проки́нулись, мада́м? — сказа́в він.


— Лягай спати, не турбуйсь.

— Ляга́й спа́ти, не турбу́йсь.


— Варта, приведена людьми в чорному, що ви їх погнали геть.

— Ва́рта, приве́дена людьми́ в чо́рному, що ви їх погна́ли геть.


Лорд Вінтер гада́в, що Атос збожево́лів.


— Хто це? Хто це? — зойкнула жінка, задихаючись з жаху.

— Хто це? Хто це? — зо́йкнула жі́нка, задиха́ючись з жа́ху.


Ви тут сами, Атосе?

Ви тут сами́, Атосе?


— Слізьми рани не залічиш.

— Слізьми́ ра́ни не залі́чиш.


— І добре робите.

— І до́бре ро́бите.


Що мені́ з тебе́ за пожи́ток.

Що мені́ з тебе́ за пожи́ток.


— Не грубіяньте! — промовила вона нарешті.

— Не грубія́ньте! — промо́вила вона́ наре́шті.


— Батечки мої, голубчики! — крикне, злякавшись, Кирилова мати.

— Ба́течки мої́, голу́бчики! — кри́кне, зляка́вшись, Кири́лова ма́ти.


На коні, друзі мої, на коні!

На ко́ні, дру́зі мої́, на ко́ні!


— Як же це так? — запитав я.

— Як же це так? — запита́в я.


Це непередба́чений ви́падок.

Це непередба́чений ви́падок.


— Хіба що? Хіба той вічняк заважав вам?

— Хіба́ що? Хіба́ той вічня́к заважа́в вам?


— Дивна річ.

— Ди́вна річ.


— Учинив він таке, що тілько пху! Не хочеться й вимовити.

— Учини́в він таке́, що ті́лько пху! Не хо́четься й ви́мовити.


— Тоді якого ж біса ми бідкаємося, що у нас нема грошей?

— Тоді́ яко́го ж бі́са ми бі́дкаємося, що у нас нема́ грошей?


Кобзаря́ почастува́ли горі́лкою, і він поча́в заїда́ти са́лом.


— Перш за все, де ваша дружина?

— Перш за все, де ва́ша дружи́на?


— От іще помана не поліно, зовсім подібне до щуки!

— От іще́ пома́на не полі́но, зо́всім поді́бне до щу́ки!


— А якби ви й не винилися, то ваша розпуста та ваші злочини виказали б вас.

— А якби́ ви й не вини́лися, то ва́ша розпу́ста та ва́ші зло́чини ви́казали б вас.


— Але, — відказав Д'Артаньян, — це подарунок королеви.

— Але́, — відказа́в Д'Артаньян, — це подару́нок короле́ви.


Хто зна́є, чи до́вго це потрива́є.

Хто зна́є, чи до́вго це потрива́є.


— Готуйтесь! — урочисто промовив він.

— Готу́йтесь! — урочи́сто промо́вив він.


— Міледі тобі скаже.

— Міле́ді тобі́ ска́же.


— А ми до міста.

— А ми до мі́ста.


— Нехай собі їде.

— Неха́й собі́ ї́де.


Д'Артаньян за́раз же ки́нувся до гардеро́бу.


Я чека́в на одну́ осо́бу, що не прийшла́.


— Та скажіть, чого вам треба?

— Та скажі́ть, чого́ вам тре́ба?


— А як же звуть цього пана? — спитав комісар.

— А як же звуть цього́ па́на? — спита́в коміса́р.


— Сподіваюсь, що на вашому обіді немає дам, — зауважив Араміс.

— Сподіва́юсь, що на ва́шому обі́ді нема́є дам, — заува́жив Араміс.


— Вони бачилися!

— Вони́ ба́чилися!


Сі́ли козаки́ і пої́хали спі́шно.

Сі́ли козаки́ і пої́хали спі́шно.


— Та це ж безчесне насильство, чи знаєте ви, пане?

— Та це ж безче́сне наси́льство, чи зна́єте ви, па́не?


— А так їх лишити не можна було.

— А так їх лиши́ти не мо́жна було́.


— Тепер, — сказав Фелтон, — ми врятовані!

— Тепе́р, — сказа́в Фелтон, — ми врято́вані!


Ви́со́ко, в я́сні́й блаки́ті пла́вко кружля́ли три вели́кі шулі́ки.


Але о п'ятій вдень вона спромоглася втекти за вашою допомогою.

Але́ о п'я́тій вдень вона́ спромогла́ся втекти́ за ва́шою допомо́гою.


Нема́ там ні пані́в, ні мужикі́в, ні бага́тих, ні вбо́гих.


— Тоді ваше доручення не буде виконано.

— Тоді́ ва́ше дору́чення не бу́де ви́конано.


— Діду Гарасиме!

— Ді́ду Гарасиме!


— Ну, а далі, далі що?

— Ну, а да́лі, да́лі що?


— Нас уб'ють ще скоріше, якщо ми не підемо туди, — відмовив Атос.

— Нас уб'ю́ть ще скорі́ше, якщо́ ми не пі́демо туди́, — відмо́вив Атос.


— А що ж клень? Де він?

— А що ж клень? Де він?


— Чесно й одверто? — повторила міледі з невимовно хитрим виразом.

— Че́сно й одве́рто? — повтори́ла міле́ді з невимо́вно хи́трим ви́разом.


— Любиш мене проте?

— Лю́биш мене́ проте́?


Діставшися до Ерль, Пля́нше, що вів пе́ред, взяв ліво́руч.


— Івась, Івано! — переглумився пан керкермайстер.

— Іва́сь, Івано! — переглуми́вся пан керкерма́йстер.


Чу́ти було́, як затиха́в шум кро́ків і го́мін голосі́в.


ви́стрілила вго́ру відо́ма йому мело́дія, мов протяжне́, тужли́ве зітха́ння.


— Та випити б то чоловік випив, але грошей дасть Біг.

— Та ви́пити б то чолові́к ви́пив, але́ грошей дасть Біг.


Спе́ршу ду́мала небо́га, що се їй сни́ться, да́лі кри́кнула, да зада́рмо.


— Ну, Антошку, — промовив він.

— Ну, Анто́шку, — промо́вив він.


— Добрий день вам, пане Староміський! — сказав Гава, входячи в хату.

— До́брий день вам, па́не Староміський! — сказа́в Га́ва, вхо́дячи в ха́ту.


— Зачекайте трохи.

— Зачека́йте тро́хи.


— Простягніть ваші руки! Схрестіть їх! Так!

— Простягні́ть ва́ші ру́ки! Схресті́ть їх! Так!


— Завтра? Куди саме?

— За́втра? Куди́ са́ме?


— Що ж? Вам, Атосе, не до вподоби цей плян? — спитав Д'Артаньян.

— Що ж? Вам, Атосе, не до вподо́би цей плян? — спита́в Д'Артаньян.


— Ой, киньте це! Невже ви шукаєте мучеництва?

— Ой, ки́ньте це! Невже́ ви шука́єте му́чеництва?


Але він опиняв та ломав себе та ще стримувався.

Але́ він опиня́в та лома́в себе́ та ще стри́мувався.


— Господи! — сказав, дивуючись, Білозерець.

— Го́споди! — сказа́в, диву́ючись, Білозе́рець.


— Нарешті, ваш діямантовий перстень залишився? — боязко спитав він.

— Наре́шті, ваш діямантовий пе́рстень зали́ши́вся? — бо́язко спита́в він.


Як ти постарів, голубе мій!

Як ти поста́рі́в, го́лубе мій!


— Туди, або кудись інде.

— Туди́, або́ куди́сь і́нде.


— Таврована жінка! — додав Портос, голосно зареготавши.

— Тавро́вана жі́нка! — дода́в Портос, го́лосно зарегота́вши.


— Мене, квапливий пане, ви знайдете, не ганяючись за мною.

— Ме́не, квапли́вий па́не, ви зна́йдете, не ганя́ючись за мно́ю.


— Хто ж це? — звідався кардинал.

— Хто ж це? — зві́дався кардина́л.


— Що робити? — спитав Д'Артаньян.

— Що роби́ти? — спита́в Д'Артаньян.


— Мусите здогадатись про це, подивившись на мій мундир, мадам.

— Му́сите здогада́тись про це, подиви́вшись на мій мунди́р, мада́м.


Цілу́ю ва́ші ка́рі о́чі.

Цілу́ю ва́ші ка́рі о́чі.


Я ра́дий би глухівчанам по́мочі да́ти, а не би́ти на них.


— Горітимеш у пеклі.

— Горі́тимеш у пе́клі.


— Володю, наш Стефанко уже всміхається!

— Воло́дю, наш Стефанко уже́ всміха́ється!


— А що, пане гетьмане, яково?

— А що, па́не ге́тьмане, я́ково?


Від кого дізналися ви, що вашу жінку вкрадено?

Від кого дізна́лися ви, що ва́шу жі́нку вкра́дено?


— Оддали би ви листа, Арамісе? — спитав Д'Артаньян.

— Оддали би ви листа́, Арамісе? — спита́в Д'Артаньян.


— А багато їх маєте?

— А бага́то їх ма́єте?


— Може ще скажеш Бог?

— Мо́же ще ска́жеш Бог?


— Померла? — повторив кардинал, не понявши віри своїм вухам.

— Поме́рла? — повтори́в кардина́л, не поня́вши ві́ри своїм́́́ ву́хам.


Би́то й нас де за що за́молоду, так зна́ємо ми лі́ки од сього́ ли́ха.


— Ухвалено! — підхопили разом три мушкетери.

— Ухва́лено! — підхопи́ли ра́зом три мушкете́ри.


— Що ти за один? — питаю закостенілого товариша, не встаючи з ліжка.

— Що ти за оди́н? — пита́ю закостені́лого това́риша, не встаючи́ з лі́жка.


— Годі юродствовати, бо й голос тебе не слухає.

— Го́ді юродствовати, бо й го́лос тебе́ не слу́хає.


Назві́ть потрі́бних вам підмайстрі́в і вкажі́ть, які́ інструме́нти тре́ба принести́.


— Після, — зауважив Д'Артаньян.

— Пі́сля, — заува́жив Д'Артаньян.


— Це тому, що моє щастя здається мені непевним.

— Це тому́, що моє́ ща́стя здає́ться мені́ непе́вним.


— Ні я господар, ні я жебрак.

— Ні я госпо́дар, ні я жебра́к.


— Так, моє діточко.

— Так, моє́ ді́точко.


Араміс, дарма що поранений, вхопив за гриву коня і понісся слідом за іншими.

Араміс, дарма́ що пора́нений, вхопи́в за гри́ву коня́ і поні́сся слі́дом́ за і́ншими.


— Нас помітили.

— Нас помі́тили.


— Думаю, що на двісті доларів набереться.

— Ду́маю, що на дві́сті до́ларів набере́ться.


Аж ось якась темна постать людини виникла з поза скелі.

Аж ось яка́сь те́мна по́стать люди́ни ви́никла з по́за ске́лі.


— Я захопила їх і врятувала тебе від зради й сорому, любий чоловіче!

— Я захопи́ла їх і врятува́ла тебе́ від зра́ди й со́рому, лю́бий чолові́че!


— Гетьте к нечистій матері! — крикне жорстокий запорожець.

— Ге́тьте к нечи́стій ма́тері! — кри́кне жорсто́кий запоро́жець.


— Про леді Вінтер, — відповів Д'Артаньян, — так, про міледі Вінтер.

— Про ле́ді Вінтер, — відпові́в Д'Артаньян, — так, про міле́ді Вінтер.


— Знаєш що, реб Мойше, — кажу, — віддай мені ті папери.

— Зна́єш що, реб Мойше, — кажу́, — відда́й мені́ ті папе́ри.


— Погано, пане, погано, — відповів голос, в якому Д'Артаньян впізнав Плянше.

— Пога́но, па́не, пога́но, — відпові́в го́лос, в яко́му Д'Артаньян впізна́в Пля́нше.


Тепер мусите задовольнитися!

Тепе́р му́сите задовольни́тися!


— Пройде час — і я буду абатом.

— Про́йде час — і я бу́ду аба́том.


— Тільки я не сповіщав вас.

— Ті́льки я не сповіща́в вас.


— Ов! Навіть певність маєш? — з насмішкою спитав Ґава.

— Ов! На́віть пе́вність ма́єш? — з насмі́шкою спита́в Ґава.


Ну і згинемо так, як раки на мілкім узбережжю!

Ну і зги́немо так, як ра́ки на мілкім узбере́жжю!


— Викликай охочих.

— Виклика́й охо́чих.


— То були чудові дні.

— То були́ чудо́ві дні.


— Це — тигриця, пантера.

— Це — тигри́ця, панте́ра.


— Я приніс вам ваш плащ, пане, бо сьогодні досить холодно.

— Я прині́с вам ваш плащ, па́не, бо сього́дні до́сить хо́лодно.


— Буль ласка, відповідайте мені тою ж мовою.

— Буль ла́ска, відповіда́йте мені́ то́ю ж мо́вою.


Ціє́ї люди́ни я не знайшо́в.

Ціє́ї люди́ни я не знайшо́в.


— Як говорив ти з Костомарою, то в мене чогось наче мороз поза шкурою пішов.

— Як говори́в ти з Костома́рою, то в мене́ чого́сь на́че моро́з по́за шку́рою пішо́в.


Не зважа́ючи на вагу́ двох тіл, пори́ви гурага́ну розхи́тували їх у пові́трі.


— А собаки ж у вас не кусаються?

— А соба́ки ж у вас не куса́ються?


— І ви не знали, що тут мешкає юнак?

— І ви не зна́ли, що тут ме́шкає юна́к?


— Так він був, кажеш, улесливий.

— Так він був, ка́жеш, уле́сливий.


— О, ні, — згукнула міледі голосом, де бреніла справжня щирість.

— О, ні, — згукну́ла міле́ді го́лосом, де брені́ла спра́вжня щи́рість.


Але після війни буде мир.

Але́ пі́сля війни́ бу́де мир.


— Де гро́ші́?


— Чорт побирай, — промовив Атос.

— Чорт побира́й, — промо́вив Атос.


Але слова їхні потонули в страшному гуркоті.

Але́ слова́ ї́хні потону́ли в страшно́му гу́ркоті.


За кі́лька день він на́че поста́рі́вся, чи засла́б.


— Нарешті, ваш діямантовий перстень залишився? — боязко спитав він.

— Наре́шті, ваш діямантовий пе́рстень зали́ши́вся? — бо́язко спита́в він.


— Так, так, я ще вагався, — відповів Фелтон, — але тепер я вірю.

— Так, так, я ще вага́вся, — відпові́в Фелтон, — але́ тепе́р я ві́рю.


А комісар тимчасом похапливо писав листа, на якого чекав секретар.

А коміса́р тимча́сом похапливо писа́в листа́, на яко́го чека́в секрета́р.


Я не зна́ю, про що я ду́мав тоді́, зроби́вши цей крок.


Не вспі́ла Мари́на вско́чити у наме́т, як почу́вся по́клик євну́ха, що хан іде́.


А він почервонівся весь і з подякою відсунув склянку.

А він почервоні́вся весь і з подя́кою відсу́нув скля́нку.


— Розмовляти з вами, приносить мені нещастя, — відказав Портос.

— Розмовля́ти з вами, прино́сить мені́ неща́стя, — відказа́в Портос.


— Будь мені за рідну сестру.

— Будь мені́ за рі́дну сестру́.


Араміс вийшов з коршми Парпайо разом із Портосом.

Араміс ви́йшов з коршми́ Парпайо ра́зом із Портосом.


— Запорожець запорожцеві не пара.

— Запоро́жець запоро́жцеві не па́ра.


Немо́жна боя́тись того́, хто вас коха́є.


А день все ж таки яснів, і ріполови співали.

А день все ж таки́ ясні́в, і ріполови співа́ли.


— Як тільки я крикну, то ти зараз же й біжи.

— Як ті́льки я кри́кну, то ти за́раз же й біжи́.


враз пізнава́ли, що то ніхто́ і́нший іде́, ті́льки Цапковатий.


Я знаю твоє гарне перо, чи можу на тебе числити в тім ділі?

Я зна́ю твоє́ га́рне перо́, чи мо́жу на тебе́ чи́слити в тім ді́лі?


— Той шляхтич, учора.

— Той шля́хтич, учо́ра.


Але вона засміялась.

Але́ вона́ засмія́лась.


— А ваш полк? Ваш капітан?

— А ваш полк? Ваш капіта́н?


Ви сами́ зна́єте, як неприє́мно бува́є, коли́ вас турбу́ють пі́дчас сніда́нку.


— Але ж я ввесь час вас любила! — заперечила вона.

— Але́ ж я ввесь час вас люби́ла! — запере́чила вона́.


— А втім це було так, як я мав за честь доповісти вашій величності.

— А втім це було́ так, як я мав за честь допові́сти́ ва́шій вели́чності.


— А, — недбало промовив Портос, — це одна герцоґиня, моя приятелька.

— А, — недба́ло промо́вив Портос, — це одна́ герцоґиня, моя́ при́ятелька.


— Наблизьтесь та поясніть, що ви робите тут цієї години?

— Набли́зьтесь та поясні́ть, що ви ро́бите тут ціє́ї годи́ни?


— Я зрозумів би вас з одного вашого погляду.

— Я зрозумі́в би вас з одного́ ва́шого по́гляду.


Якщо́ ви забу́ли про це, я мо́жу написа́ти йому.


Але коли ви кохаєте мене, як кажете, то невжеж ані трохи не боїтесь за мене?

Але́ коли́ ви коха́єте мене́, як ка́жете, то невже́ж ані́ тро́хи не боїте́сь за мене́?


— Дніпро тече просто до Січі.

— Дніпро́ тече́ про́сто до Сі́чі.


Тупи́й біль души́в її.

Тупи́й біль души́в її.


— Ну, що там у вас чувати?

— Ну, що там у вас чува́ти?


Сміливіш! Пої́жте трі́шки.

Сміливіш! Пої́жте трі́шки.


— Ну, ну, не журися, — кажу.

— Ну, ну, не жури́ся, — кажу́.


Недале́ко тре́ба було́ й шука́ти.

Недале́ко тре́ба було́ й шука́ти.


— Мовчіть! Я чую кроки свого брата.

— Мовчі́ть! Я чу́ю кро́ки свого́ бра́та.


І ось тут я зустрі́в люди́ну з се́рцем і терпі́нням Христо́вим.


— Ви чесний хлопець, але зараз я можу для вас зробити тільки те, що обіцяв.

— Ви че́сний хло́пець, але́ за́раз я мо́жу для вас зроби́ти ті́льки те, що обіця́в.


— Що ж оце? Дак це нас козаки, мабуть, убрали в шори?

— Що ж оце́? Дак це нас козаки́, ма́бу́ть, убра́ли в шо́ри?


Та коли́ я схопи́ла ніж, щось жахли́ве спа́ло мені́ на ду́мку.


Химерний дуже був народ!

Химе́рний ду́же був наро́д!


— Ватажка дам, — сказав Богун, і обвів очами понавколо, шукаючи кого б дати.

— Ватажка́ дам, — сказа́в Богу́н, і обві́в оча́ми понавко́ло, шука́ючи кого б да́ти.


— Пізніше, — відказав Атос, — мені треба вжити деяких заходів.

— Пізні́ше, — відказа́в Атос, — мені́ тре́ба вжи́ти де́яких за́ходів.


Верну́в дале́ко веселі́ший і спокійні́ший, ніж пішо́в.


А що я щасливий, я бажав би, щоб і всі були щасливі.

А що я щасли́вий, я бажа́в би, щоб і всі були́ щасли́ві.


— Та це ж не відповідь.

— Та це ж не ві́дповідь.


— Ця кімната?

— Ця кімна́та?


— Ну де б там? І хто проти своєї користи йшов би?

— Ну де б там? І хто про́ти своє́ї кори́сти йшов би?


— Це можливо.

— Це можли́во.


— Я віддаю вас герцоґу Б'юкенгемському, — я? Що ви кажете?

— Я віддаю́ вас герцоґу Б'юкенгемському, — я? Що ви ка́жете?


— Вона є, — сказала міледі.

— Вона́ є, — сказа́ла міле́ді.


— Ще раз питаю вас, де той шляхтич? Що з ним сталося? Живий він чи помер?

— Ще раз пита́ю вас, де той шля́хтич? Що з ним ста́лося? Живи́й він чи поме́р?


— Чули,— каже Шрам.

— Чу́ли,— ка́же Шрам.


— Тепер про нас хіба тільки почуєш.

— Тепе́р про нас хіба́ ті́льки почу́єш.


— Про що ви питали?

— Про що ви пита́ли?


— А чому ж ми не залишилися поснідати в Парпайо?

— А чому́ ж ми не зали́ши́лися посні́дати в Парпайо?


А їх він у думках і в серці ставив понад решту людей.

А їх він у думка́х і в се́рці ста́вив по́над ре́шту люде́й.


Ці два дні две́рі в Греччиній госпо́ді не зачиня́лися.


Поля́ків було́ дале́ко бі́льше, ніж тата́рів та козакі́в.


Комена́рчик ку́литься ще бі́льше і цоко́че го́лосно зуба́ми.


— Може знаєте, а може й ні.

— Мо́же зна́єте, а мо́же й ні.


— Да як же зволите, добродію! Да й поціловались любенько.

— Да як же зво́лите, добро́дію! Да й поціловались любенько.


Тата́ри наляка́лися вели́кого по́льського ві́йська і втекли́.


При зга́дці про ви́дру у щу́ки затремті́ло хребе́тне крило́.


Міле́ді про́сто збожево́ліла від коха́ння й не тя́милися з ра́дощів.


— Хороше, хороше.

— Хоро́ше, хоро́ше.


— А то чому!

— А то чому́!


— Друзі мої, ви зробили точнісінько так, як і я.

— Дру́зі мої́, ви зроби́ли точні́сінько так, як і я.


— О, це вже занадто! — вигукнула міледі.

— О, це вже зана́дто! — ви́гукнула міле́ді.


— Чуєте, ви добрий чоловіче, поможіть мені! — сказав він до Владка.

— Чу́єте, ви до́брий чолові́че, поможі́ть мені́! — сказа́в він до Владка.


Задеревів я і не міг кро́ку да́лі зроби́ти.


— Ну, де тінь?

— Ну, де тінь?


Міле́ді зідхну́ла й розплю́щила о́чі.

Міле́ді зідхну́ла й розплю́щила о́чі.


— Я розумію шпинат.

— Я розумі́ю шпина́т.


— Панно Маню, одягайтеся, в що маєте найкраще.

— Панно́́ Маню́, одяга́йтеся, в що ма́єте найкра́ще.


— І вона повернулася без коробочка?

— І вона́ поверну́лася без коро́бочка?


— Амінь? Ні, ще сьому ділу не скоро скажуть амінь.

— Амі́нь? Ні, ще сьо́му ді́лу не ско́ро ска́жуть амі́нь.


— Та от, бач, полюбив молодець дівчину, ну і дівчина не од того.

— Та от, бач, полюби́в молоде́ць ді́вчи́ну, ну і ді́вчи́на не од того́.


— Та де би? Хіба в корчмі.

— Та де би? Хіба́ в ко́рчмі́.


— Такими речами! О, Д'Артаньяне!

— Таки́ми реча́ми! О, Д'Артаньяне!


Міле́ді простягла́ йому ру́ку.

Міле́ді простягла́ йому ру́ку.


— Пам'ятайте, що зараз ви захищаєте всю Україну од нелюдського ката.

— Пам'ята́йте, що за́раз ви захища́єте всю Украї́ну од нелю́дського ка́та.


— Від кого ти навчився ціх дум? — спитав Богун, коли втомлений кобзар спинився.

— Від кого ти навчи́вся ціх дум? — спита́в Богу́н, коли́ вто́млений кобза́р спини́вся.


— Від лорда Вінтера? — перепитав Б'юкенгем.

— Від ло́рда Вінтера? — перепита́в Б'юкенгем.


Шрам ті́лько похита́в голово́ю.

Шрам ті́лько похита́в голово́ю.


— І ваша ясновельможність підпишете цього наказа без гризот сумління?

— І ва́ша ясновельмо́жність підпи́шете цього́ нака́за без гризо́т сумлі́ння?


— Я тебе навчу, що тоді робити, кому і як продавати.

— Я тебе́ навчу́, що тоді́ роби́ти, ко́му і як продава́ти.


— Ні, ні, бережіть цей перстень, в ім'я нашого кохання.

— Ні, ні, бережі́ть цей пе́рстень, в ім'я́ на́шого коха́ння.


Бог не дав цій краї́ні ні життя́, ані́ зако́нів, — це безсумні́вний факт.


— Чорт побирай! — буркнув той крізь зуби.

— Чорт побира́й! — бу́ркнув той крізь зу́би.


— Моє ти коханнє! — каже тоді, одмінивши голос, Кирило Тур.

— Моє́ ти коха́ннє! — ка́же тоді́, одміни́вши го́лос, Кири́ло Тур.


— До мене, пане ґвардійце! Я уб'ю вас.

— До мене́, па́не ґвардійце! Я уб'ю́ вас.


— Благословляють мене?

— Благословля́ють мене́?


— Бачу, що мій добрий цар сьогодня невеселий, а через що це, того не відаю.

— Ба́чу, що мій до́брий цар сього́дня невесе́лий, а че́рез що це, того́ не ві́даю.


Хіба ж вона не чудова жінка!

Хіба́ ж вона́ не чудо́ва жі́нка!


А й справді, предки пана Івана були мабуть ідеалістами свого часу.

А й спра́вді, пре́дки па́на Іва́на були́ ма́бу́ть ідеалі́стами свого́ ча́су.


Від Чількута до Ст.

Від Чількута до Ст.


А ти навіть у мене в хаті був.

А ти на́віть у мене́ в ха́ті був.


На мої́ пита́ння відповіда́в ко́ротко і нена́че нера́до.


— Невжеж це він грав ролю?

— Невже́ж це він грав ро́лю?


Вінапі, не церемо́нячись, повела́ па́льцем по лиці́ Сейзер.


Що ми вдвох робитимемо з одним конем?

Що ми вдвох роби́тимемо з одни́м коне́м?


Хто такі ці добродії?

Хто такі́ ці добро́дії?


Невжеж це нова помста цієї жінки?

Невже́ж це нова́ по́мста ціє́ї жі́нки?


Се ж з одного́ бо́ку.

Се ж з одного́ бо́ку.


— Пречудесно! — підтвердив драгун.

— Пречуде́сно! — підтве́рдив драгу́н.


— Бог з тобою! — скрикнув Ґава, — хіба ж я це сказав?

— Бог з тобо́ю! — скрикну́в Ґава, — хіба́ ж я це сказа́в?


— Ти ж бачиш, — казав Богун гетьманові, — люди не хочуть коритися ляхам.

— Ти ж ба́чиш, — каза́в Богу́н ге́тьманові, — лю́ди не хо́чуть кори́тися ля́хам.


— Чого ж ти, каже,— осо, од мене хочеш?

— Чого́ ж ти, ка́же,— о́со, од мене́ хо́чеш?


— Вибачте мені, мадам, але в даному разі я не більш, як знаряддя короля.

— Ви́бачте мені́, мада́м, але́ в да́ному ра́зі я не більш, як знаря́ддя короля́.


— Гаразд, — сказав Атос, — тепер я бачу, що ви мене впізнали.

— Гара́зд, — сказа́в Атос, — тепе́р я ба́чу, що ви мене́ впізна́ли.


— Що він робив? — спитав мене ключник.

— Що він роби́в? — спита́в мене́ клю́чник.


— Так, звичайно треба, — ствердила королева.

— Так, звича́йно тре́ба, — стве́рдила короле́ва.


— Це тому, що вони не бачать нас, — сказав Атос.

— Це тому́, що вони́ не ба́чать нас, — сказа́в Атос.


— Та чого хочеш від мене? — відповів Йосько.

— Та чого́ хо́чеш від мене́? — відпові́в Йосько.


— Добре, сказав кардинал, — надішліть мені цю серветку, будь ласка.

— До́бре, сказа́в кардина́л, — надішлі́ть мені́ цю серве́тку, будь ла́ска.


— Держіть, держіть! — галасувала біля них жінка Хамамбета, Гафіфе.

— Держіть, держіть! — галасува́ла бі́ля них жі́нка Хамамбета, Гафіфе.


Па́нське господа́рство, котре́ Гершко вважа́в свої́м́́́, зацвіло́.


— Такий, як я.

— Таки́й, як я.


Це був просто́рий кабіне́т.

Це був просто́рий кабіне́т.


Але я не знаю жодної жінки вартої того, щоб її шукали, коли вона зникла.

Але́ я не зна́ю жо́дної жі́нки ва́ртої того́, щоб її шука́ли, коли́ вона́ зни́кла.


— А Мускетон тут?

— А Мускето́н тут?


Що бли́жче к ца́рському наме́ту, то все трудніш було́ пробира́тись.


— Що то за жарти! — приглушеним голосом мовила вона.

— Що то за жа́рти! — приглу́шеним го́лосом мо́вила вона́.


— Але ж Лорен Лізней — оце, справді, жінка для нього.

— Але́ ж Лоре́н Лі́зней — оце́, спра́вді, жі́нка для нього.


— Зроблю все, що звелиш, — прошептав я.

— Зроблю́ все, що звели́ш, — прошепта́в я.


— Атос? — механічно повторив король.

— Атос? — механі́чно повтори́в коро́ль.


— Чи удаєте, що не розумієте, — зауважила полонянка, недовірливо посміхаючись.

— Чи удаєте́, що не розумі́єте, — заува́жила полоня́нка, недові́рливо посміха́ючись.


Біль, зле́гка почервоні́вши, припини́в розмо́ву.


А закон лише посміхався на це.

А зако́н лише́ посміха́вся на це.


Най псяюха намерзнеться бодай, най знає, що то красти!

Най пся́юха намерзнеться бода́й, най зна́є, що то кра́сти!


— Перевелись? — каже.

— Перевели́сь? — ка́же.


— О, щоб вас господь побив праведним громом! — каже тоді Шрам.

— О, щоб вас госпо́дь поби́в пра́ведним гро́мом! — ка́же тоді́ Шрам.


— Дивіться! — Я стрибнув уперед, показуючи пальцем на гурт скво.

— Диві́ться! — Я стрибну́в упере́д, пока́зуючи па́льцем на гурт скво.


— Чорт побирай! Французам усе байдуже!

— Чорт побира́й! Францу́зам усе́ ба́йду́же!


— Не сяду! — каже Пугач, стоя серед світлиці.

— Не ся́ду! — ка́же Пу́гач, стоя се́ред світли́ці.


— Де я помру? — спитала вона.

— Де я помру́? — спита́ла вона́.


— Неможна гаяти жодної хвилинки.

— Немо́жна га́яти жо́дної хвили́нки.


— Земляки мої нещасні побила нас лихая година.

— Земляки́ мої́ неща́сні поби́ла нас лиха́я годи́на.


Неха́й не ду́рно запро́шував ти мене́ до свої́х воюва́ти ту́рка.


В мене́ того́ не мо́жна.

В мене́ того́ не мо́жна.


— Всемогущий Аллах, — надсилу промовляв він, — кличе мене до себе.

— Всемогу́щий Алла́х, — надси́лу промовля́в він, — кли́че мене́ до себе́.


Допомага́в їй Васи́ль Нево́льник.

Допомага́в їй Васи́ль Нево́льник.


— Як же мені розуміти це? Я ничого не знаю.

— Як же мені́ розумі́ти це? Я ничого не зна́ю.


— Та хіба ви не чули, що сказав Д'Артаньян? — спитав Атос.

— Та хіба́ ви не чу́ли, що сказа́в Д'Артаньян? — спита́в Атос.


— Ви помиляєтесь, я не молилась.

— Ви помиля́єтесь, я не моли́лась.


Та пораза що зроби́в Хамамбет, почала́ нага́дувати про себе́.


— Кіллісну сказала, щоб ви негайно приїздили.

— Кіллісну сказа́ла, щоб ви нега́йно приїзди́ли.


Ви нена́видні і лю́дям, і бо́гові.

Ви нена́видні і лю́дям, і бо́гові.


— О, нещасна! — вимовив комісар.

— О, неща́сна! — ви́мовив коміса́р.


А тепер бувай здоров! Ти спиш солодко.

А тепе́р бува́й здоро́в! Ти спиш со́лодко.


— Набийте знову рушниці, Грімо! — наказав Атос.

— Наби́йте зно́ву рушни́ці, Грі́мо! — наказа́в Атос.


— Смертю! — засміявшись, каже Кирило Тур.

— Сме́ртю! — засмія́вшись, ка́же Кири́ло Тур.


Він гада́в че́рез підле́щування замири́ти з бі́дним хло́пцем.


— Ну, вже такої радості я й не сподівавсь! — каже Гвинтовка.

— Ну, вже тако́ї ра́дості я й не сподіва́всь! — ка́же Гвинтовка.


— Я чула, що вам довелося багато перетерпіти від кардинала.

— Я чу́ла, що вам довело́ся бага́то перете́рпіти від кардина́ла.


— Ось тобі півпістолі.

— Ось тобі́ півпістолі.


Стежте за моїм димом!

Сте́жте за мої́м ди́мом!


— Дивна річ! — сказав той, подумавши.

— Ди́вна річ! — сказа́в той, поду́мавши.


І я почува́ла ди́вну поле́гшу в моли́тві і ди́вну ро́зкіш у спо́віді.


— А що він сказав? — звідався Портос.

— А що він сказа́в? — зві́дався Портос.


— Чи вже б то?

— Чи вже б то?


— Я? А тобі що таке, серденько? Хіба ж мені можна?

— Я? А тобі́ що таке́, серде́нько? Хіба́ ж мені́ мо́жна?


— Чого ж ви боїтеся?

— Чого́ ж ви боїте́ся?


— Але це не моя таємниця, і я не можу її відкривати.

— Але́ це не моя́ таємни́ця, і я не мо́жу її відкрива́ти.


Замло́їло мене́ ко́ло се́рця від тих слів.


— Інших, пане Атосе, брали на допит і вони відповідали.

— І́нших, па́не Атосе, бра́ли на до́пит і вони́ відповіда́ли.


— Отже, ти кинув нас, щоб повернутись до неї? — спитав Араміс.

— О́тже, ти ки́нув нас, щоб поверну́тись до не́ї? — спита́в Араміс.


— Тепер мені залишається перевести найважливішу частину трусу.

— Тепе́р мені́ залиша́ється перевести́ найважли́ві́шу части́ну тру́су.


— Сину мій нещасний, любий! Надіє моя!

— Си́ну мій неща́сний, лю́бий! Наді́є моя́!


— Геть з дисертаціями! Я вимагаю скасувати дисертації!

— Геть з дисерта́ціями! Я вимага́ю скасува́ти дисерта́ції!


— Я сказала, що коли Луї Савой вийде переможцем, то матиме мене за дружину.

— Я сказа́ла, що коли́ Луї́ Савой ви́йде перемо́жцем, то ма́тиме мене́ за дружи́ну.


— Із божка! — каже Шрам.

— Із божка́! — ка́же Шрам.


Він був чолові́к нежонатий, ішо́в на до́бру пла́ту в дале́кі некульту́рні краї́.


— Годі, годі квакати! — кажуть кармазини.

— Го́ді, го́ді ква́кати! — ка́жуть кармазини.


— Бог з тобою! — скрикнув Ґава, — хіба ж я це сказав?

— Бог з тобо́ю! — скрикну́в Ґава, — хіба́ ж я це сказа́в?


— Я ладний хоч зараз.

— Я ла́дний хоч за́раз.


— Хай буде кузина.

— Хай бу́де кузи́на.


— А ти, зраднице! — звернувся далі гнівний мурза до Астари.

— А ти, зра́днице! — зверну́вся да́лі гні́вний мурза́ до Астари́.


— Інакше кажучи, ви чекаєте, щоб я показав себе гідним бути мушкетером.

— Іна́кше ка́жучи, ви чека́єте, щоб я показа́в себе́ гі́дним бу́ти́ мушкете́ром.


— Так, ото ж я й кажу про жир.

— Так, ото́ ж я й кажу́ про жир.


Бетлсова дружи́на, вими́вшись, одягла́сь у чи́сте пла́ття.


Лорд Вінтер ви́йшов, рида́ючи.

Лорд Вінтер ви́йшов, рида́ючи.


— Тоді здайтеся на мене й будьте спокійні!

— Тоді́ зда́йтеся на мене́ й бу́дьте спокі́йні!


Як і напередо́дні, салда́т переста́в ходи́ти, і, спинившися, слу́хав.


— А він так мало ховає їх, що вгадати їх не трудно.

— А він так ма́ло хова́є їх, що вгада́ти їх не тру́дно.


— Манюсю моя!

— Маню́сю моя́!


— А де ж той ваш навчитель?

— А де ж той ваш навчи́тель?


— Од твоїх речей душа моя оживає, яко злак од божої роси.

— Од твої́х рече́й душа́ моя́ ожива́є, я́ко злак од бо́жої роси́.


— Якби я не знав.

— Якби́ я не знав.


Дід Гара́сим ждав смерти.

Дід Гара́сим ждав смерти.


— Алеж я вас не знаю і не хочу! — скрикнула я до нього.

— Алеж я вас не зна́ю і не хо́чу! — скри́кнула я до нього.


— Дивіться сюди!

— Диві́ться сюди́!


— Тут, Грімо? — спитав Атос.

— Тут, Грі́мо? — спита́в Атос.


Не тре́ба нам нічієї по́мочі.

Не тре́ба нам нічієї по́мочі.


— Хто краде? Ти!

— Хто кра́де? Ти!


На слідуючу неді́лю до нього наві́дались несподі́вані го́сті.


—Так ти справді не оддаси її без бою? — питає ще Петро.

—Так ти спра́вді не оддаси її без бо́ю? — пита́є ще Петро́.


Чоти́ри по́стріли пролуна́ли, як оди́н, і впа́ли чоти́ри чолові́ка.


Ві́ра ру́хає го́ри.

Ві́ра ру́хає го́ри.


Мо́же, не зо́всім пра́вда й про бу́рку.

Мо́же, не зо́всім пра́вда й про бу́рку.


— Ну, брате Михайле, тепер і я скажу, що є тобі чим на старість похвалитись.

— Ну, бра́те Миха́йле, тепе́р і я скажу́, що є тобі́ чим на ста́рість похвали́тись.


— Узяли? Хто?

— Узя́ли? Хто?


Чи не правда, пане Бонасьє? Відповідайте!

Чи не пра́вда, па́не Бонасьє? Відповіда́йте!


— Я надумалась, не піду ще спати, а посиджу з вами.

— Я наду́малась, не піду́ ще спа́ти, а поси́джу з вами.


— Так, священик.

— Так, священик.


— Що ж тоді цікаво? Мій арешт?

— Що ж тоді́ ціка́во? Мій аре́шт?


— А що ж бачите ви дивного в моїх словах? — усміхнувшись, спитала міледі.

— А що ж ба́чите ви ди́вного в мої́х слова́х? — усміхну́вшись, спита́ла міле́ді.


— Ну, хвала Богу, — сказав він, — на початок це навіть дуже добре!

— Ну, хвала́ Бо́гу, — сказа́в він, — на поча́ток це на́віть ду́же до́бре!


— Мабуть, хтонебудь повинний вам за мене поручитися?

— Ма́бу́ть, хтонебудь пови́нний вам за мене́ поручи́тися?


— Щож ти зо мною робиш! Заверни орду до бою! Ще ж бойовище тільки розпочалося.

— Щож ти зо мно́ю ро́биш! Заве́рни орду́ до бо́ю! Ще ж бойови́ще ті́льки розпочало́ся.


Але ж був уже занадто властолюбний.

Але́ ж був уже́ зана́дто властолю́бний.


— Дуже шкодую, пане, але я приїхав перший і не поїду другим.

— Ду́же шкоду́ю, па́не, але́ я приї́хав пе́рший і не пої́ду дру́гим.


Здається ви дійсно Максимів батько, то що саме ви хочете?

Здає́ться ви ді́йсно Макси́мів ба́тько, то що са́ме ви хо́чете?


— О, ні, боронь боже, — відказав Бонасьє.

— О, ні, боро́нь бо́же, — відказа́в Бонасьє.


Міле́ді зна́ла, що за не́ю сте́жать, і почала́ прока́зувати молитви́.


Ось воро́та мі́ста.

Ось воро́та мі́ста.


— А як же тебе звати?

— А як же тебе́ зва́ти?


Нас хо́чуть затри́мати.

Нас хо́чуть затри́мати.


— Гей, пане! Ось папери, що випали з вашого капелюха.

— Гей, па́не! Ось папе́ри, що ви́пали з ва́шого капелю́ха.


— А цей за мене.

— А цей за мене́.


Кажуть, що їх, як сарани женуть!

Ка́жуть, що їх, як сарани́ жену́ть!


У мене́ є три дру́га, гідні́ші за мене́.


— Це й краще, — додав Рошфор, — бо мені треба їхати далі.

— Це й кра́ще, — дода́в Рошфо́р, — бо мені́ тре́ба ї́хати да́лі.


Я в усьо́му ви́нний пе́ред вами.

Я в усьо́му ви́нний пе́ред вами.


— Це абсолютний секрет.

— Це абсолю́тний секре́т.


Атос маленькими ковтками допивав останню пляшку еспанського вина.

Атос мале́нькими ковтка́ми допива́в оста́нню пля́шку еспа́нського вина́.


Пога́слий по́гляд Атоса ра́птом спалахну́в по́лум'ям.


— Се все ми знаємо.

— Се все ми зна́ємо.


— Як! За що се?

— Як! За що се?


Та скоріше поспішайте, ви чортова швабро, а то я вам покажу!

Та скорі́ше поспіша́йте, ви чо́ртова шва́бро, а то я вам покажу́!


Д'Артаньян не хоті́в ки́дати так свого́ това́риша.


— Де тобі десята! — підхопили, шуткуючи, гості,— Хіба сота!

— Де тобі́ деся́та! — підхопи́ли, шутку́ючи, го́сті,— Хіба́ со́та!


Але таке ім'я, як ваше, повинно було правити мені за щит у моїй подорожі.

Але́ таке́ ім'я́, як ва́ше, пови́нно було́ пра́вити мені́ за щит у мої́й по́дорожі.


— Мадам Лянуа, абсолютно віддана вашій еміненції, як ви то знаєте.

— Мада́м Лянуа, абсолю́тно ві́ддана ва́шій еміне́нції, як ви то зна́єте.


— Ей, — каже, — годі! Нема тут наших!

— Ей, — ка́же, — го́ді! Нема́ тут на́ших!


Але не судилося мені так легко її здобути.

Але́ не суди́лося мені́ так ле́гко її здобу́ти.


Ми зупини́лися в Ірку́тську.

Ми зупини́лися в Ірку́тську.


— Так, сер, не раз я робив це в себе у божій країні.

— Так, сер, не раз я роби́в це в себе́ у бо́жій краї́ні.


Це турбу́є мене́ не бі́льше, як поро́жня пля́шка.


— А чи тут Каганців Панаско?

— А чи тут Каганці́в Пана́ско?


— Мундир ляйтенанта мушкетерів.

— Мунди́р ляйтенанта мушкете́рів.


— Кого ховають?

— Кого хова́ють?


— Ну,— каже,— бгате, не вниз ідеш, а вгору.

— Ну,— ка́же,— бга́те, не вниз іде́ш, а вго́ру.


— Про що? — спитав Д'Артаньян, бачивши, що пані Бонасьє не наважається кінчати.

— Про що? — спита́в Д'Артаньян, ба́чивши, що па́ні Бонасьє не наважа́ється кінча́ти.


— Вибачте, що я був з числа ваших гнобителів.

— Ви́бачте, що я був з числа́ ва́ших гноби́телів.


— Битва! Треба ж перевірити нашу зброю.

— Би́тва! Тре́ба ж переві́рити на́шу збро́ю.


— Отеє ще! — каже Гвинтовка.

— Отеє ще! — ка́же Гвинтовка.


— Це маловажно! Ви кажете, той чоловік іде сюди?

— Це малова́жно! Ви ка́жете, той чолові́к іде́ сюди́?


— І ми голодні.

— І ми голо́дні.


— Цю жінку треба судити, а не вбивати.

— Цю жі́нку тре́ба суди́ти, а не вбива́ти.


Аж ось приїхав із Ніженя сотник, Гордій Костомара.

Аж ось приї́хав із Ніженя со́тник, Горді́й Костома́ра.


— Пху! — аж плюнув з серця запорожець.

— Пху! — аж плю́нув з се́рця запоро́жець.


— Ледачу ж вибрав він дорогу — каже Шрам.

— Леда́чу ж ви́брав він доро́гу — ка́же Шрам.


— Нема? А як же тато господарство ведуть?

— Нема́? А як же та́то господа́рство веду́ть?


— Вам непотрібний ваш льокай?

— Вам непотрі́бний ваш льока́й?


Підходить? Згода? Згоджуєтесь?

Підхо́дить? Зго́да? Зго́джуєтесь?


— Що поробиш? — казав мушкетер.

— Що поро́биш? — каза́в мушкете́р.


— Клопоту багато, а пожитку мало.

— Кло́поту бага́то, а пожи́тку ма́ло.


— Ви навіть не питаєте мене, чого я приїхала сюди на північ.

— Ви на́віть не пита́єте мене́, чого́ я приї́хала сюди́ на пі́вніч.


— Чи не мав він мене заарештувати?

— Чи не мав він мене́ заарештува́ти?


— Кирило Тур!

— Кири́ло Тур!


— Дайте мені сокиру!

— Да́йте мені́ соки́ру!


Але ніхто не відповідав, навіть луна.

Але́ ніхто́ не відповіда́в, на́віть луна́.


— Не скупійте!

— Не скупі́йте!


— Батьку мій! — каже гетьман, приступивши до Шрама.

— Ба́тьку мій! — ка́же ге́тьман, приступи́вши до Шра́ма.


— А, — а! — зауважив він, — вона спить.

— А, — а! — заува́жив він, — вона́ спить.


— Іродова душа! — крикне йому Петро.

— Іродова душа́! — кри́кне йому Петро́.


— Хто вона? — звідався коршмар.

— Хто вона́? — зві́дався коршма́р.


— А, — промовив Атос, — ця спритна особа — ваша кузина.

— А, — промо́вив Атос, — ця спри́тна осо́ба — ва́ша кузи́на.


— Ваше ім'я? — спитав комісар.

— Ва́ше ім'я́? — спита́в коміса́р.


— Він посилав по мене, — згорда відповів крамар.

— Він посила́в по мене́, — зго́рда відпові́в кра́мар.


Себто вже наш брат їм не куппанія,— от воно що!

Се́бто вже наш брат їм не куппанія,— от воно́ що!


— Повертаюсь до Парижу.

— Поверта́юсь до Пари́жу.


— Так, у цьому готелі.

— Так, у цьо́му́ готе́лі.


— Успокойтеся, діду, — мовив я.

— Успоко́йтеся, ді́ду, — мо́вив я.


— Бережіть вашу таємницю, юначе, і скажіть, чого ви бажаєте?

— Бережі́ть ва́шу таємни́цю, юна́че, і скажі́ть, чого́ ви бажа́єте?


— А, ти вбив мене, зраднику!

— А, ти вбив мене́, зра́днику!


Він ви́рішив розгада́ти цю таємни́цю.

Він ви́рішив розгада́ти цю таємни́цю.


— Ваш брат у сьому не тямить сили.

— Ваш брат у сьо́му не тя́мить си́ли.


Чи не віддались ви утрете за протестанта?

Чи не віддали́сь ви утрете́ за протеста́нта?


— Ви вщерть сповняєте мене радістю.

— Ви вщерть сповня́єте мене́ ра́дістю.


— Ти так слугувала своєму володареві? Відтяти їй голову мечем!

— Ти так слугува́ла своє́му воло́даре́ві? Відтя́ти їй го́лову мече́м́!


— Я вже сам скермую, куди треба.

— Я вже сам скермую, куди́ тре́ба.


А за ним повалило козацтво, як за маткою бджоли.

А за ним повали́ло коза́цтво, як за ма́ткою бджо́ли.


Не їдьмо на ту оперу!

Не ї́дьмо на ту о́перу!


— Пам'ятайте, що це прізвище — мій секрет.

— Пам'ята́йте, що це прі́звище — мій секре́т.


— Я не вбачаю жодних перешкод до цього.

— Я не вбача́ю жо́дних перешко́д до цього́.


— Гадаєте, що треба було йому допомогти?

— Гада́єте, що тре́ба було́ йому допомогти́?


Міле́ді схопи́лася з лі́жка й відчини́ла вікно́.


Дру́гий, що зали́ши́вся ці́лий та непошко́джений, прямува́в да́лі до та́бору.