Question: Апостроф треба писати на місці обох пропусків у рядку

Answer: п..ять відсотків, б..юджетний кодекс

Answer: розпочинати кар..єру, св..яткові заходи

Answer: кишеньковий комп..ютер, розв..язати рівняння

Answer: зар..яджати батарею, громадянське об..єднання

Answer: опинитися в міжгір..ї, поширити на пів..Європи

ukrainian-language-and-literature


Question: Подвоєні букви треба писати на місці обох пропусків у рядку

Answer: записати до щоден..ика, лебедин..ий пух

Answer: від..зеркалене зображення, кілька стат..ей

Answer: пісен..а спадщина, зав..ишки з будинок

Answer: чавун..і ґрати, поро..саджувати квіти

Answer: суцвіт..я черемхи, раннє надвечір..я

ukrainian-language-and-literature


Question: Граматичну помилку допущено в рядку

Answer: порада вчителя

Answer: посада керівника

Answer: нові паспорта

Answer: сьоме грудня

Answer: давній сусіда

ukrainian-language-and-literature


Question: Закінчення *-ий* має прикметник, утворений від слова

Answer: дорога

Answer: торік

Answer: зовні

Answer: учора

Answer: тривога

ukrainian-language-and-literature


Question: Граматичну помилку допущено в рядку

Answer: найвідоміші скульптури

Answer: більш цікавіший сюжет

Answer: тонший від паперу

Answer: найменш привабливі ціни

Answer: зрозуміліше пояснення

ukrainian-language-and-literature


Question: Граматичну помилку допущено в реченні

Answer: У п’єсах Шекспіра «Гамлеті» та «Королі Лірі» порушено вічні проблеми буття.

Answer: Прототипом Нори в «Ляльковому домі» Ібсена є письменниця Лаура Кілер.

Answer: Які засоби комічного вжив Микола Гоголь у «Мертвих душах»?

Answer: Палац, який змальовує Міцкевич у сонеті «Бахчисарай уночі», належав ханові Гірею.

Answer: Почесне місце в бібліотеці Жуля Верна належало творам Даніеля Дефо та Фенімора Купера.

ukrainian-language-and-literature


Question: Правильну відмінкову форму числівника *шістсот дев’яносто вісім* наведено в рядку

Answer: Р. в. шестиста дев’яноста восьми

Answer: Д. в. шестисот дев’яноста вісьмом

Answer: Зн. в. шістсот дев’яноста вісім

Answer: Ор. в. шестистами дев’яноста вісьмома

Answer: М. в. (на) шестистах дев’яноста вісьмох

ukrainian-language-and-literature


Question:
Прочитайте уривок.

*Сонце мало(1)помалу хилилося до заходу. Воно поволі червонило край(2)небо й робило його ясно(3)червоним. Ген(4)ген до обрію насторожено шумів неозорий ліс, оточений біляво(5)сивою мрякою.*

Дефіс треба ставити на місці всіх цифр, окрім

Answer: 1

Answer: 2

Answer: 3

Answer: 4

Answer: 5

ukrainian-language-and-literature


Question: Правильно утворено форму третьої особи множини від інфінітива

Answer: плавати — пливуть

Answer: возити — везуть

Answer: водити — водють

Answer: сипати — сиплють

Answer: бігти — біжуть

ukrainian-language-and-literature


Question: Складносурядне речення утвориться, якщо серед варіантів продовження речення «Ще виблискують кришталеві роси...» обрати

Answer: і випромінюють веселковий розмай.

Answer: милуючи око веселим сяйвом.

Answer: але сонце вже осяяло виднокрай.

Answer: бо тільки займається на день.

Answer: ранок холодить оксамитові трави.

ukrainian-language-and-literature


Question: Однакова кількість звуків і букв у кожному слові рядка

Answer: наддністрянський, щирісінький, юнацтво

Answer: джерельний, український, безмежжя

Answer: восьмитонний, щавель, їжджу

Answer: їстоньки, плямистий, щуплявенький

Answer: хом’ячисько, дзенькіт, зшиток

ukrainian-language-and-literature


Question: Розділові знаки при передачі чужої мови правильно вжито в реченні

Answer: «За що ж, хто-небудь попитає, Зозуля Півня вихваляє?».

Answer: «Та чим же я вам досадив?» ягнятко, плачучи, питає.

Answer: Яка ти розкішна, земле, — думала Маланка.

Answer: Мати через пліт запитала сина, куди він зібрався.

Answer: Жалібно жовте листя березини, здається, шепче, «Літо, де ти, літо?».

ukrainian-language-and-literature


Question: Частка **не** пишеться разом у варіанті

Answer: не/зовсім зрозумілий

Answer: зошит не/підписано

Answer: не/розмовляю італійською

Answer: не/всі з цим обізнані

Answer: не/забутня подорож

ukrainian-language-and-literature


Question: Звертання є в реченні

Answer: Усе, чим я щасливий і багатий, я мушу рідним словом оспівати.

Answer: Запалай, мій вогнику крилатий, полум’ям привітним і незлим.

Answer: Я люблю твоє майво зелене, і Донбас, і Каховку ясну.

Answer: На берегах Дніпра крутих, весь помережений садами, стоїть у сяйві днів нових наш рідний Київ перед нами.

Answer: «Роби добро, — мені казала мати, — і чисту совість не віддай за шмати!».

ukrainian-language-and-literature


Question: Виділена буква позначає однаковий звук у кожному слові рядка

Answer: ме**ж**увати, **ж**алюгідний, круті**ж**

Answer: ха**р**ків’янин, заб**р**ьоха, **р**ізний

Answer: приво**к**зальний, **к**расень, моро**к**

Answer: д**з**еленькати, моро**з**, зобов’я**з**ати

Answer: шіс**т**сот, майс**т**рувати, ми**т**ець

ukrainian-language-and-literature


Question:
**Прочитайте текст (**цифри в дужках позначають номери рядків**) і виконайте завдання**

**Сергій Параджанов**

(1–3) Геній — поняття, що давно стало книжним. Кажемо так про людей, які зоріють у недосяжному часі та просторі. Довідуємося про них із легенд і підручників. Серед нас вони давно не живуть.

(4–15) Тим, хто знав режисера фільму «Тіні забутих предків» Сергія Параджанова, фантастично пощастило. Вони бачили живого генія. Це зрозуміло було з того, як усе від його слова сповнювалося краси та значення. Це зрозуміло було з тієї бентежної енергії, що неослабно променіла з нього. Це зрозуміло було настільки, що в жартівливих розмовах слово «геній» стало синонімом його імені та й сам він залюбки вдавався до цього титулу. Треба було знати Параджанова, щоб за цим не шукати марнославства чи несмаку. Він жив іншими стимулами, у його світі тон задавали дитяча великодушність та оповитий артистизмом гумор. Смак до жарту, «жертвою» якого ставав він сам, передавався його друзям. «У ці дні ми будемо насолоджуватися присутністю найгеніальнішого режисера всіх часів — Параджанова. Це я його жартома так називаю», — писав приятель. Авжеж, усі ми так жартували. Але добре знали, що в тих жартах — правда.

(16–20) Книжок у його хаті майже не було, а як щось з’являлося — на другий день комусь дарував. Здавалося, нічого не читав, а насправді все знав і давав непомильну, на рівні «абсолютного слуху» оцінку всім помітним явищам літератури та мистецтва. Часом допомагала інтуїція генія: досить було кинути оком, проглянути кілька сторінок — і суть схоплено.

(21–26) Він сприймав світ через красу. І мав дивовижну здатність надавати всьому краси: інтер’єрові, букетові квітів, святковому столу. Здавалося, не було чогось такого, чого він не міг зробити. І все — красиве. Де був Параджанов — там чинилося мистецьке дійство: море насолоди для друзів і гостей. Якби можна було прихованою камерою зняти його життя —

це був би найфантастичніший витвір Параджанова.

(27–30) Так виходило, що він завжди дбав про інших, не залишаючи місця для віддяки. Був щедрим до самознищення — усім роздавав ідеї, задуми, мистецькі дрібнички. Дарувати — було його щастям. Не меншим, ніж творити. Може, це його й тримало вжитті, коли не давали творити. Він усіх залишив заборгованими й винними.

(31–38) У боргу та провині перед ним залишилася й уся Україна. Вона, позбавлена самої себе, віддана на поталу тим, хто, виступаючи від її імені, нищив її, — не змогла його захистити. А він приріс до неї серцем і не втрачав надії повернутися, дістати дозвіл працювати на Київській кіностудії…І, може, трохи звеселило останні його місяці оте бодай часткове (але яке вагоме!) повернення в українське кіно — створення сценарію фільму Леоніда Осики «Етюди про Врубеля» та співавторство у фільмі світового визнання «Лебедине озеро. Зона», який за його сценарієм поставив Юрій Іллєнко, друг і добрий творчий суперник з часів «Тіней забутих предків».

(39–43) Та скільки ще він хотів зробити для України! Фільм «Київські фрески» мав стати феєричною картиною життя сучасного міста, за яким стоїть тисячолітня історія. Не став: зйомки заборонили. «Інтермецо» за шедевром його улюбленого Михайла Коцюбинського мало стати натхненною поемою про невмирущий дух українського народу. Але такий фільм не повинен був з’явитися.

(44–48) Любов до української культури й народного мистецтва, тонке їх розуміння, солідарний відгук на них породжували оригінальні задуми фільмів, які б мовою кіно інтерпретували світ нашої духовної спадщини, змагалися з його художнім генієм. Пам’ятаю поїздку до Марії Приймаченко — про неї Сергій також хотів робити фільм. Та не ті були часи…

(49–58) Та, може, найбільше, що ми втратили, — нездійснений задум фільму

«Марія». До Шевченка Параджанов звертався незмінно, хотів поставити біографічну

картину «Дорога в безсмертя». А пізніше — неймовірна ідея: зробити кіноверсію

Шевченкової «Марії». Таки неймовірна, бо як можна перекласти мовою кінокадрів річ,

у якій майже немає зовнішнього руху, стосунків персонажів, а вся сила якої —

у пристрасному внутрішньому монолозі, в етичній дії слова? Але саме це й

було близьке Параджанову, і для нього не було нічого неможливого. Він уже

мав у голові не лише сценарій, а й зоровий ряд, точне бачення майбутнього

фільму. Це мав бути твір високої мистецької умовності, з імітацією українського

вертепу, різдвяної містерії…

(59–66) Великий Довженко мучився нездарністю київського проспекту Перемоги, складав проекти його реконструкції та мріяв повернути Києву його неспотворену красу. Через кільканадцять років на тому ж проспекті житиме Сергій Параджанов і мучитиметься тим самим. Олександр Довженко посадив на Київській кіностудії сад, яким вона пишається. Що реального залишилося б від Довженка на цій студії, крім саду та меморіальних знаків, якби не прийшли люди, здатні причаститися його духом, які прагнули творити мистецтво його міри? Вони почали відроджувати кіно, і не їхня вина, що їх зупинили

на півдорозі.

(67–72) Як тут не нагадати, що «Тіні забутих предків» — це було не просто свято українського мистецтва. Це було свято української душі, підтвердження того, що Україна може стати естетичною й духовною величиною у світі. Отже — величиною повною. І знаменно, що саме на прем’єрі фільму в кінотеатрі «Україна» вчинено публічний протест проти політичних арештів, перший у нашій повоєнній історії акт масової

непокори.

(73–75) … Сьогодні в українському кіномистецтві все доводиться починати заново. Але є досвід і є уроки. І провідною зорею тепер світитиме поряд з образом Довженка образ Параджанова.

*За І. Дзюбою*

Синонім до фразеологізму, виділеного в реченні «Досить було кинути оком, проглянути кілька сторінок — і суть схоплено» (рядки 19–20) –

Answer: кинути недобрим оком

Answer: кинути в очі

Answer: кинути погляд

Answer: кинути світло

ukrainian-language-and-literature


Question:
**Прочитайте текст (**цифри в дужках позначають номери рядків**) і виконайте завдання**

**Сергій Параджанов**

(1–3) Геній — поняття, що давно стало книжним. Кажемо так про людей, які зоріють у недосяжному часі та просторі. Довідуємося про них із легенд і підручників. Серед нас вони давно не живуть.

(4–15) Тим, хто знав режисера фільму «Тіні забутих предків» Сергія Параджанова, фантастично пощастило. Вони бачили живого генія. Це зрозуміло було з того, як усе від його слова сповнювалося краси та значення. Це зрозуміло було з тієї бентежної енергії, що неослабно променіла з нього. Це зрозуміло було настільки, що в жартівливих розмовах слово «геній» стало синонімом його імені та й сам він залюбки вдавався до цього титулу. Треба було знати Параджанова, щоб за цим не шукати марнославства чи несмаку. Він жив іншими стимулами, у його світі тон задавали дитяча великодушність та оповитий артистизмом гумор. Смак до жарту, «жертвою» якого ставав він сам, передавався його друзям. «У ці дні ми будемо насолоджуватися присутністю найгеніальнішого режисера всіх часів — Параджанова. Це я його жартома так називаю», — писав приятель. Авжеж, усі ми так жартували. Але добре знали, що в тих жартах — правда.

(16–20) Книжок у його хаті майже не було, а як щось з’являлося — на другий день комусь дарував. Здавалося, нічого не читав, а насправді все знав і давав непомильну, на рівні «абсолютного слуху» оцінку всім помітним явищам літератури та мистецтва. Часом допомагала інтуїція генія: досить було кинути оком, проглянути кілька сторінок — і суть схоплено.

(21–26) Він сприймав світ через красу. І мав дивовижну здатність надавати всьому краси: інтер’єрові, букетові квітів, святковому столу. Здавалося, не було чогось такого, чого він не міг зробити. І все — красиве. Де був Параджанов — там чинилося мистецьке дійство: море насолоди для друзів і гостей. Якби можна було прихованою камерою зняти його життя —

це був би найфантастичніший витвір Параджанова.

(27–30) Так виходило, що він завжди дбав про інших, не залишаючи місця для віддяки. Був щедрим до самознищення — усім роздавав ідеї, задуми, мистецькі дрібнички. Дарувати — було його щастям. Не меншим, ніж творити. Може, це його й тримало вжитті, коли не давали творити. Він усіх залишив заборгованими й винними.

(31–38) У боргу та провині перед ним залишилася й уся Україна. Вона, позбавлена самої себе, віддана на поталу тим, хто, виступаючи від її імені, нищив її, — не змогла його захистити. А він приріс до неї серцем і не втрачав надії повернутися, дістати дозвіл працювати на Київській кіностудії…І, може, трохи звеселило останні його місяці оте бодай часткове (але яке вагоме!) повернення в українське кіно — створення сценарію фільму Леоніда Осики «Етюди про Врубеля» та співавторство у фільмі світового визнання «Лебедине озеро. Зона», який за його сценарієм поставив Юрій Іллєнко, друг і добрий творчий суперник з часів «Тіней забутих предків».

(39–43) Та скільки ще він хотів зробити для України! Фільм «Київські фрески» мав стати феєричною картиною життя сучасного міста, за яким стоїть тисячолітня історія. Не став: зйомки заборонили. «Інтермецо» за шедевром його улюбленого Михайла Коцюбинського мало стати натхненною поемою про невмирущий дух українського народу. Але такий фільм не повинен був з’явитися.

(44–48) Любов до української культури й народного мистецтва, тонке їх розуміння, солідарний відгук на них породжували оригінальні задуми фільмів, які б мовою кіно інтерпретували світ нашої духовної спадщини, змагалися з його художнім генієм. Пам’ятаю поїздку до Марії Приймаченко — про неї Сергій також хотів робити фільм. Та не ті були часи…

(49–58) Та, може, найбільше, що ми втратили, — нездійснений задум фільму

«Марія». До Шевченка Параджанов звертався незмінно, хотів поставити біографічну

картину «Дорога в безсмертя». А пізніше — неймовірна ідея: зробити кіноверсію

Шевченкової «Марії». Таки неймовірна, бо як можна перекласти мовою кінокадрів річ,

у якій майже немає зовнішнього руху, стосунків персонажів, а вся сила якої —

у пристрасному внутрішньому монолозі, в етичній дії слова? Але саме це й

було близьке Параджанову, і для нього не було нічого неможливого. Він уже

мав у голові не лише сценарій, а й зоровий ряд, точне бачення майбутнього

фільму. Це мав бути твір високої мистецької умовності, з імітацією українського

вертепу, різдвяної містерії…

(59–66) Великий Довженко мучився нездарністю київського проспекту Перемоги, складав проекти його реконструкції та мріяв повернути Києву його неспотворену красу. Через кільканадцять років на тому ж проспекті житиме Сергій Параджанов і мучитиметься тим самим. Олександр Довженко посадив на Київській кіностудії сад, яким вона пишається. Що реального залишилося б від Довженка на цій студії, крім саду та меморіальних знаків, якби не прийшли люди, здатні причаститися його духом, які прагнули творити мистецтво його міри? Вони почали відроджувати кіно, і не їхня вина, що їх зупинили

на півдорозі.

(67–72) Як тут не нагадати, що «Тіні забутих предків» — це було не просто свято українського мистецтва. Це було свято української душі, підтвердження того, що Україна може стати естетичною й духовною величиною у світі. Отже — величиною повною. І знаменно, що саме на прем’єрі фільму в кінотеатрі «Україна» вчинено публічний протест проти політичних арештів, перший у нашій повоєнній історії акт масової

непокори.

(73–75) … Сьогодні в українському кіномистецтві все доводиться починати заново. Але є досвід і є уроки. І провідною зорею тепер світитиме поряд з образом Довженка образ Параджанова.

*За І. Дзюбою*

Слово, виділене у вислові з тексту «прийшли люди, здатні причаститися його духом» (рядки 64–65), означає

Answer: взяти участь у спільному обряді

Answer: змиритися з якоюсь ситуацією

Answer: долучитися до справи

Answer: запозичити чиїсь ідеї

ukrainian-language-and-literature


Question:
**Прочитайте текст (**цифри в дужках позначають номери рядків**) і виконайте завдання**

**Сергій Параджанов**

(1–3) Геній — поняття, що давно стало книжним. Кажемо так про людей, які зоріють у недосяжному часі та просторі. Довідуємося про них із легенд і підручників. Серед нас вони давно не живуть.

(4–15) Тим, хто знав режисера фільму «Тіні забутих предків» Сергія Параджанова, фантастично пощастило. Вони бачили живого генія. Це зрозуміло було з того, як усе від його слова сповнювалося краси та значення. Це зрозуміло було з тієї бентежної енергії, що неослабно променіла з нього. Це зрозуміло було настільки, що в жартівливих розмовах слово «геній» стало синонімом його імені та й сам він залюбки вдавався до цього титулу. Треба було знати Параджанова, щоб за цим не шукати марнославства чи несмаку. Він жив іншими стимулами, у його світі тон задавали дитяча великодушність та оповитий артистизмом гумор. Смак до жарту, «жертвою» якого ставав він сам, передавався його друзям. «У ці дні ми будемо насолоджуватися присутністю найгеніальнішого режисера всіх часів — Параджанова. Це я його жартома так називаю», — писав приятель. Авжеж, усі ми так жартували. Але добре знали, що в тих жартах — правда.

(16–20) Книжок у його хаті майже не було, а як щось з’являлося — на другий день комусь дарував. Здавалося, нічого не читав, а насправді все знав і давав непомильну, на рівні «абсолютного слуху» оцінку всім помітним явищам літератури та мистецтва. Часом допомагала інтуїція генія: досить було кинути оком, проглянути кілька сторінок — і суть схоплено.

(21–26) Він сприймав світ через красу. І мав дивовижну здатність надавати всьому краси: інтер’єрові, букетові квітів, святковому столу. Здавалося, не було чогось такого, чого він не міг зробити. І все — красиве. Де був Параджанов — там чинилося мистецьке дійство: море насолоди для друзів і гостей. Якби можна було прихованою камерою зняти його життя —

це був би найфантастичніший витвір Параджанова.

(27–30) Так виходило, що він завжди дбав про інших, не залишаючи місця для віддяки. Був щедрим до самознищення — усім роздавав ідеї, задуми, мистецькі дрібнички. Дарувати — було його щастям. Не меншим, ніж творити. Може, це його й тримало вжитті, коли не давали творити. Він усіх залишив заборгованими й винними.

(31–38) У боргу та провині перед ним залишилася й уся Україна. Вона, позбавлена самої себе, віддана на поталу тим, хто, виступаючи від її імені, нищив її, — не змогла його захистити. А він приріс до неї серцем і не втрачав надії повернутися, дістати дозвіл працювати на Київській кіностудії…І, може, трохи звеселило останні його місяці оте бодай часткове (але яке вагоме!) повернення в українське кіно — створення сценарію фільму Леоніда Осики «Етюди про Врубеля» та співавторство у фільмі світового визнання «Лебедине озеро. Зона», який за його сценарієм поставив Юрій Іллєнко, друг і добрий творчий суперник з часів «Тіней забутих предків».

(39–43) Та скільки ще він хотів зробити для України! Фільм «Київські фрески» мав стати феєричною картиною життя сучасного міста, за яким стоїть тисячолітня історія. Не став: зйомки заборонили. «Інтермецо» за шедевром його улюбленого Михайла Коцюбинського мало стати натхненною поемою про невмирущий дух українського народу. Але такий фільм не повинен був з’явитися.

(44–48) Любов до української культури й народного мистецтва, тонке їх розуміння, солідарний відгук на них породжували оригінальні задуми фільмів, які б мовою кіно інтерпретували світ нашої духовної спадщини, змагалися з його художнім генієм. Пам’ятаю поїздку до Марії Приймаченко — про неї Сергій також хотів робити фільм. Та не ті були часи…

(49–58) Та, може, найбільше, що ми втратили, — нездійснений задум фільму

«Марія». До Шевченка Параджанов звертався незмінно, хотів поставити біографічну

картину «Дорога в безсмертя». А пізніше — неймовірна ідея: зробити кіноверсію

Шевченкової «Марії». Таки неймовірна, бо як можна перекласти мовою кінокадрів річ,

у якій майже немає зовнішнього руху, стосунків персонажів, а вся сила якої —

у пристрасному внутрішньому монолозі, в етичній дії слова? Але саме це й

було близьке Параджанову, і для нього не було нічого неможливого. Він уже

мав у голові не лише сценарій, а й зоровий ряд, точне бачення майбутнього

фільму. Це мав бути твір високої мистецької умовності, з імітацією українського

вертепу, різдвяної містерії…

(59–66) Великий Довженко мучився нездарністю київського проспекту Перемоги, складав проекти його реконструкції та мріяв повернути Києву його неспотворену красу. Через кільканадцять років на тому ж проспекті житиме Сергій Параджанов і мучитиметься тим самим. Олександр Довженко посадив на Київській кіностудії сад, яким вона пишається. Що реального залишилося б від Довженка на цій студії, крім саду та меморіальних знаків, якби не прийшли люди, здатні причаститися його духом, які прагнули творити мистецтво його міри? Вони почали відроджувати кіно, і не їхня вина, що їх зупинили

на півдорозі.

(67–72) Як тут не нагадати, що «Тіні забутих предків» — це було не просто свято українського мистецтва. Це було свято української душі, підтвердження того, що Україна може стати естетичною й духовною величиною у світі. Отже — величиною повною. І знаменно, що саме на прем’єрі фільму в кінотеатрі «Україна» вчинено публічний протест проти політичних арештів, перший у нашій повоєнній історії акт масової

непокори.

(73–75) … Сьогодні в українському кіномистецтві все доводиться починати заново. Але є досвід і є уроки. І провідною зорею тепер світитиме поряд з образом Довженка образ Параджанова.

*За І. Дзюбою*

У тексті немає мікротеми

Answer: безкорисливість Параджанова

Answer: нереалізовані творчі плани кінорежисера

Answer: посмертне вшанування творчості митця

Answer: спадкоємність у розвитку українського кіно

ukrainian-language-and-literature


Question:
**Прочитайте текст (**цифри в дужках позначають номери рядків**) і виконайте завдання**

**Сергій Параджанов**

(1–3) Геній — поняття, що давно стало книжним. Кажемо так про людей, які зоріють у недосяжному часі та просторі. Довідуємося про них із легенд і підручників. Серед нас вони давно не живуть.

(4–15) Тим, хто знав режисера фільму «Тіні забутих предків» Сергія Параджанова, фантастично пощастило. Вони бачили живого генія. Це зрозуміло було з того, як усе від його слова сповнювалося краси та значення. Це зрозуміло було з тієї бентежної енергії, що неослабно променіла з нього. Це зрозуміло було настільки, що в жартівливих розмовах слово «геній» стало синонімом його імені та й сам він залюбки вдавався до цього титулу. Треба було знати Параджанова, щоб за цим не шукати марнославства чи несмаку. Він жив іншими стимулами, у його світі тон задавали дитяча великодушність та оповитий артистизмом гумор. Смак до жарту, «жертвою» якого ставав він сам, передавався його друзям. «У ці дні ми будемо насолоджуватися присутністю найгеніальнішого режисера всіх часів — Параджанова. Це я його жартома так називаю», — писав приятель. Авжеж, усі ми так жартували. Але добре знали, що в тих жартах — правда.

(16–20) Книжок у його хаті майже не було, а як щось з’являлося — на другий день комусь дарував. Здавалося, нічого не читав, а насправді все знав і давав непомильну, на рівні «абсолютного слуху» оцінку всім помітним явищам літератури та мистецтва. Часом допомагала інтуїція генія: досить було кинути оком, проглянути кілька сторінок — і суть схоплено.

(21–26) Він сприймав світ через красу. І мав дивовижну здатність надавати всьому краси: інтер’єрові, букетові квітів, святковому столу. Здавалося, не було чогось такого, чого він не міг зробити. І все — красиве. Де був Параджанов — там чинилося мистецьке дійство: море насолоди для друзів і гостей. Якби можна було прихованою камерою зняти його життя —

це був би найфантастичніший витвір Параджанова.

(27–30) Так виходило, що він завжди дбав про інших, не залишаючи місця для віддяки. Був щедрим до самознищення — усім роздавав ідеї, задуми, мистецькі дрібнички. Дарувати — було його щастям. Не меншим, ніж творити. Може, це його й тримало вжитті, коли не давали творити. Він усіх залишив заборгованими й винними.

(31–38) У боргу та провині перед ним залишилася й уся Україна. Вона, позбавлена самої себе, віддана на поталу тим, хто, виступаючи від її імені, нищив її, — не змогла його захистити. А він приріс до неї серцем і не втрачав надії повернутися, дістати дозвіл працювати на Київській кіностудії…І, може, трохи звеселило останні його місяці оте бодай часткове (але яке вагоме!) повернення в українське кіно — створення сценарію фільму Леоніда Осики «Етюди про Врубеля» та співавторство у фільмі світового визнання «Лебедине озеро. Зона», який за його сценарієм поставив Юрій Іллєнко, друг і добрий творчий суперник з часів «Тіней забутих предків».

(39–43) Та скільки ще він хотів зробити для України! Фільм «Київські фрески» мав стати феєричною картиною життя сучасного міста, за яким стоїть тисячолітня історія. Не став: зйомки заборонили. «Інтермецо» за шедевром його улюбленого Михайла Коцюбинського мало стати натхненною поемою про невмирущий дух українського народу. Але такий фільм не повинен був з’явитися.

(44–48) Любов до української культури й народного мистецтва, тонке їх розуміння, солідарний відгук на них породжували оригінальні задуми фільмів, які б мовою кіно інтерпретували світ нашої духовної спадщини, змагалися з його художнім генієм. Пам’ятаю поїздку до Марії Приймаченко — про неї Сергій також хотів робити фільм. Та не ті були часи…

(49–58) Та, може, найбільше, що ми втратили, — нездійснений задум фільму

«Марія». До Шевченка Параджанов звертався незмінно, хотів поставити біографічну

картину «Дорога в безсмертя». А пізніше — неймовірна ідея: зробити кіноверсію

Шевченкової «Марії». Таки неймовірна, бо як можна перекласти мовою кінокадрів річ,

у якій майже немає зовнішнього руху, стосунків персонажів, а вся сила якої —

у пристрасному внутрішньому монолозі, в етичній дії слова? Але саме це й

було близьке Параджанову, і для нього не було нічого неможливого. Він уже

мав у голові не лише сценарій, а й зоровий ряд, точне бачення майбутнього

фільму. Це мав бути твір високої мистецької умовності, з імітацією українського

вертепу, різдвяної містерії…

(59–66) Великий Довженко мучився нездарністю київського проспекту Перемоги, складав проекти його реконструкції та мріяв повернути Києву його неспотворену красу. Через кільканадцять років на тому ж проспекті житиме Сергій Параджанов і мучитиметься тим самим. Олександр Довженко посадив на Київській кіностудії сад, яким вона пишається. Що реального залишилося б від Довженка на цій студії, крім саду та меморіальних знаків, якби не прийшли люди, здатні причаститися його духом, які прагнули творити мистецтво його міри? Вони почали відроджувати кіно, і не їхня вина, що їх зупинили

на півдорозі.

(67–72) Як тут не нагадати, що «Тіні забутих предків» — це було не просто свято українського мистецтва. Це було свято української душі, підтвердження того, що Україна може стати естетичною й духовною величиною у світі. Отже — величиною повною. І знаменно, що саме на прем’єрі фільму в кінотеатрі «Україна» вчинено публічний протест проти політичних арештів, перший у нашій повоєнній історії акт масової

непокори.

(73–75) … Сьогодні в українському кіномистецтві все доводиться починати заново. Але є досвід і є уроки. І провідною зорею тепер світитиме поряд з образом Довженка образ Параджанова.

*За І. Дзюбою*

Твердження «Тим, хто знав … Сергія Параджанова, фантастично пощастило. Вони бачили живого генія» (рядки 4–5) ілюструють усі наведені речення, окрім

Answer: Здавалося, нічого не читав, а насправді все знав і давав непомильну, на рівні «абсолютного слуху» оцінку всім помітним явищам літератури та мистецтва (рядки 17–19).

Answer: Якби можна було прихованою камерою зняти його життя — це був би найфантастичніший витвір Параджанова (рядки 24–26).

Answer: Був щедрим до самознищення — усім роздавав ідеї, задуми, мистецькі дрібнички (рядки 28–29).

Answer: Вона, позбавлена самої себе, віддана на поталу тим, хто, виступаючи від її імені, нищив її, — не змогла його захистити (рядки 31–33).

ukrainian-language-and-literature


Question:
**Прочитайте текст (**цифри в дужках позначають номери рядків**) і виконайте завдання**

**Сергій Параджанов**

(1–3) Геній — поняття, що давно стало книжним. Кажемо так про людей, які зоріють у недосяжному часі та просторі. Довідуємося про них із легенд і підручників. Серед нас вони давно не живуть.

(4–15) Тим, хто знав режисера фільму «Тіні забутих предків» Сергія Параджанова, фантастично пощастило. Вони бачили живого генія. Це зрозуміло було з того, як усе від його слова сповнювалося краси та значення. Це зрозуміло було з тієї бентежної енергії, що неослабно променіла з нього. Це зрозуміло було настільки, що в жартівливих розмовах слово «геній» стало синонімом його імені та й сам він залюбки вдавався до цього титулу. Треба було знати Параджанова, щоб за цим не шукати марнославства чи несмаку. Він жив іншими стимулами, у його світі тон задавали дитяча великодушність та оповитий артистизмом гумор. Смак до жарту, «жертвою» якого ставав він сам, передавався його друзям. «У ці дні ми будемо насолоджуватися присутністю найгеніальнішого режисера всіх часів — Параджанова. Це я його жартома так називаю», — писав приятель. Авжеж, усі ми так жартували. Але добре знали, що в тих жартах — правда.

(16–20) Книжок у його хаті майже не було, а як щось з’являлося — на другий день комусь дарував. Здавалося, нічого не читав, а насправді все знав і давав непомильну, на рівні «абсолютного слуху» оцінку всім помітним явищам літератури та мистецтва. Часом допомагала інтуїція генія: досить було кинути оком, проглянути кілька сторінок — і суть схоплено.

(21–26) Він сприймав світ через красу. І мав дивовижну здатність надавати всьому краси: інтер’єрові, букетові квітів, святковому столу. Здавалося, не було чогось такого, чого він не міг зробити. І все — красиве. Де був Параджанов — там чинилося мистецьке дійство: море насолоди для друзів і гостей. Якби можна було прихованою камерою зняти його життя —

це був би найфантастичніший витвір Параджанова.

(27–30) Так виходило, що він завжди дбав про інших, не залишаючи місця для віддяки. Був щедрим до самознищення — усім роздавав ідеї, задуми, мистецькі дрібнички. Дарувати — було його щастям. Не меншим, ніж творити. Може, це його й тримало вжитті, коли не давали творити. Він усіх залишив заборгованими й винними.

(31–38) У боргу та провині перед ним залишилася й уся Україна. Вона, позбавлена самої себе, віддана на поталу тим, хто, виступаючи від її імені, нищив її, — не змогла його захистити. А він приріс до неї серцем і не втрачав надії повернутися, дістати дозвіл працювати на Київській кіностудії…І, може, трохи звеселило останні його місяці оте бодай часткове (але яке вагоме!) повернення в українське кіно — створення сценарію фільму Леоніда Осики «Етюди про Врубеля» та співавторство у фільмі світового визнання «Лебедине озеро. Зона», який за його сценарієм поставив Юрій Іллєнко, друг і добрий творчий суперник з часів «Тіней забутих предків».

(39–43) Та скільки ще він хотів зробити для України! Фільм «Київські фрески» мав стати феєричною картиною життя сучасного міста, за яким стоїть тисячолітня історія. Не став: зйомки заборонили. «Інтермецо» за шедевром його улюбленого Михайла Коцюбинського мало стати натхненною поемою про невмирущий дух українського народу. Але такий фільм не повинен був з’явитися.

(44–48) Любов до української культури й народного мистецтва, тонке їх розуміння, солідарний відгук на них породжували оригінальні задуми фільмів, які б мовою кіно інтерпретували світ нашої духовної спадщини, змагалися з його художнім генієм. Пам’ятаю поїздку до Марії Приймаченко — про неї Сергій також хотів робити фільм. Та не ті були часи…

(49–58) Та, може, найбільше, що ми втратили, — нездійснений задум фільму

«Марія». До Шевченка Параджанов звертався незмінно, хотів поставити біографічну

картину «Дорога в безсмертя». А пізніше — неймовірна ідея: зробити кіноверсію

Шевченкової «Марії». Таки неймовірна, бо як можна перекласти мовою кінокадрів річ,

у якій майже немає зовнішнього руху, стосунків персонажів, а вся сила якої —

у пристрасному внутрішньому монолозі, в етичній дії слова? Але саме це й

було близьке Параджанову, і для нього не було нічого неможливого. Він уже

мав у голові не лише сценарій, а й зоровий ряд, точне бачення майбутнього

фільму. Це мав бути твір високої мистецької умовності, з імітацією українського

вертепу, різдвяної містерії…

(59–66) Великий Довженко мучився нездарністю київського проспекту Перемоги, складав проекти його реконструкції та мріяв повернути Києву його неспотворену красу. Через кільканадцять років на тому ж проспекті житиме Сергій Параджанов і мучитиметься тим самим. Олександр Довженко посадив на Київській кіностудії сад, яким вона пишається. Що реального залишилося б від Довженка на цій студії, крім саду та меморіальних знаків, якби не прийшли люди, здатні причаститися його духом, які прагнули творити мистецтво його міри? Вони почали відроджувати кіно, і не їхня вина, що їх зупинили

на півдорозі.

(67–72) Як тут не нагадати, що «Тіні забутих предків» — це було не просто свято українського мистецтва. Це було свято української душі, підтвердження того, що Україна може стати естетичною й духовною величиною у світі. Отже — величиною повною. І знаменно, що саме на прем’єрі фільму в кінотеатрі «Україна» вчинено публічний протест проти політичних арештів, перший у нашій повоєнній історії акт масової

непокори.

(73–75) … Сьогодні в українському кіномистецтві все доводиться починати заново. Але є досвід і є уроки. І провідною зорею тепер світитиме поряд з образом Довженка образ Параджанова.

*За І. Дзюбою*

Як відзначено в тексті, нереалізованим задумом режисера став фільм

Answer: «Київські фрески»

Answer: «Етюди про Врубеля»

Answer: «Тіні забутих предків»

Answer: «Лебедине озеро. Зона»

ukrainian-language-and-literature


Question:
**Прочитайте текст (**цифри в дужках позначають номери рядків**) і виконайте завдання**

**Сергій Параджанов**

(1–3) Геній — поняття, що давно стало книжним. Кажемо так про людей, які зоріють у недосяжному часі та просторі. Довідуємося про них із легенд і підручників. Серед нас вони давно не живуть.

(4–15) Тим, хто знав режисера фільму «Тіні забутих предків» Сергія Параджанова, фантастично пощастило. Вони бачили живого генія. Це зрозуміло було з того, як усе від його слова сповнювалося краси та значення. Це зрозуміло було з тієї бентежної енергії, що неослабно променіла з нього. Це зрозуміло було настільки, що в жартівливих розмовах слово «геній» стало синонімом його імені та й сам він залюбки вдавався до цього титулу. Треба було знати Параджанова, щоб за цим не шукати марнославства чи несмаку. Він жив іншими стимулами, у його світі тон задавали дитяча великодушність та оповитий артистизмом гумор. Смак до жарту, «жертвою» якого ставав він сам, передавався його друзям. «У ці дні ми будемо насолоджуватися присутністю найгеніальнішого режисера всіх часів — Параджанова. Це я його жартома так називаю», — писав приятель. Авжеж, усі ми так жартували. Але добре знали, що в тих жартах — правда.

(16–20) Книжок у його хаті майже не було, а як щось з’являлося — на другий день комусь дарував. Здавалося, нічого не читав, а насправді все знав і давав непомильну, на рівні «абсолютного слуху» оцінку всім помітним явищам літератури та мистецтва. Часом допомагала інтуїція генія: досить було кинути оком, проглянути кілька сторінок — і суть схоплено.

(21–26) Він сприймав світ через красу. І мав дивовижну здатність надавати всьому краси: інтер’єрові, букетові квітів, святковому столу. Здавалося, не було чогось такого, чого він не міг зробити. І все — красиве. Де був Параджанов — там чинилося мистецьке дійство: море насолоди для друзів і гостей. Якби можна було прихованою камерою зняти його життя —

це був би найфантастичніший витвір Параджанова.

(27–30) Так виходило, що він завжди дбав про інших, не залишаючи місця для віддяки. Був щедрим до самознищення — усім роздавав ідеї, задуми, мистецькі дрібнички. Дарувати — було його щастям. Не меншим, ніж творити. Може, це його й тримало вжитті, коли не давали творити. Він усіх залишив заборгованими й винними.

(31–38) У боргу та провині перед ним залишилася й уся Україна. Вона, позбавлена самої себе, віддана на поталу тим, хто, виступаючи від її імені, нищив її, — не змогла його захистити. А він приріс до неї серцем і не втрачав надії повернутися, дістати дозвіл працювати на Київській кіностудії…І, може, трохи звеселило останні його місяці оте бодай часткове (але яке вагоме!) повернення в українське кіно — створення сценарію фільму Леоніда Осики «Етюди про Врубеля» та співавторство у фільмі світового визнання «Лебедине озеро. Зона», який за його сценарієм поставив Юрій Іллєнко, друг і добрий творчий суперник з часів «Тіней забутих предків».

(39–43) Та скільки ще він хотів зробити для України! Фільм «Київські фрески» мав стати феєричною картиною життя сучасного міста, за яким стоїть тисячолітня історія. Не став: зйомки заборонили. «Інтермецо» за шедевром його улюбленого Михайла Коцюбинського мало стати натхненною поемою про невмирущий дух українського народу. Але такий фільм не повинен був з’явитися.

(44–48) Любов до української культури й народного мистецтва, тонке їх розуміння, солідарний відгук на них породжували оригінальні задуми фільмів, які б мовою кіно інтерпретували світ нашої духовної спадщини, змагалися з його художнім генієм. Пам’ятаю поїздку до Марії Приймаченко — про неї Сергій також хотів робити фільм. Та не ті були часи…

(49–58) Та, може, найбільше, що ми втратили, — нездійснений задум фільму

«Марія». До Шевченка Параджанов звертався незмінно, хотів поставити біографічну

картину «Дорога в безсмертя». А пізніше — неймовірна ідея: зробити кіноверсію

Шевченкової «Марії». Таки неймовірна, бо як можна перекласти мовою кінокадрів річ,

у якій майже немає зовнішнього руху, стосунків персонажів, а вся сила якої —

у пристрасному внутрішньому монолозі, в етичній дії слова? Але саме це й

було близьке Параджанову, і для нього не було нічого неможливого. Він уже

мав у голові не лише сценарій, а й зоровий ряд, точне бачення майбутнього

фільму. Це мав бути твір високої мистецької умовності, з імітацією українського

вертепу, різдвяної містерії…

(59–66) Великий Довженко мучився нездарністю київського проспекту Перемоги, складав проекти його реконструкції та мріяв повернути Києву його неспотворену красу. Через кільканадцять років на тому ж проспекті житиме Сергій Параджанов і мучитиметься тим самим. Олександр Довженко посадив на Київській кіностудії сад, яким вона пишається. Що реального залишилося б від Довженка на цій студії, крім саду та меморіальних знаків, якби не прийшли люди, здатні причаститися його духом, які прагнули творити мистецтво його міри? Вони почали відроджувати кіно, і не їхня вина, що їх зупинили

на півдорозі.

(67–72) Як тут не нагадати, що «Тіні забутих предків» — це було не просто свято українського мистецтва. Це було свято української душі, підтвердження того, що Україна може стати естетичною й духовною величиною у світі. Отже — величиною повною. І знаменно, що саме на прем’єрі фільму в кінотеатрі «Україна» вчинено публічний протест проти політичних арештів, перший у нашій повоєнній історії акт масової

непокори.

(73–75) … Сьогодні в українському кіномистецтві все доводиться починати заново. Але є досвід і є уроки. І провідною зорею тепер світитиме поряд з образом Довженка образ Параджанова.

*За І. Дзюбою*

Зазначаючи, що фільм «Інтермецо» «не повинен був з’явитися» (рядок 43), автор підкреслює

Answer: нездатність глядача оцінити такі кінострічки

Answer: невідповідність задуму тогочасній ідеології

Answer: завантаженість митця багатьма іншими творчими задумами

Answer: неможливість утілити в кіно ліричну образність Коцюбинського

ukrainian-language-and-literature


Question:
**Прочитайте текст (**цифри в дужках позначають номери рядків**) і виконайте завдання**

**Сергій Параджанов**

(1–3) Геній — поняття, що давно стало книжним. Кажемо так про людей, які зоріють у недосяжному часі та просторі. Довідуємося про них із легенд і підручників. Серед нас вони давно не живуть.

(4–15) Тим, хто знав режисера фільму «Тіні забутих предків» Сергія Параджанова, фантастично пощастило. Вони бачили живого генія. Це зрозуміло було з того, як усе від його слова сповнювалося краси та значення. Це зрозуміло було з тієї бентежної енергії, що неослабно променіла з нього. Це зрозуміло було настільки, що в жартівливих розмовах слово «геній» стало синонімом його імені та й сам він залюбки вдавався до цього титулу. Треба було знати Параджанова, щоб за цим не шукати марнославства чи несмаку. Він жив іншими стимулами, у його світі тон задавали дитяча великодушність та оповитий артистизмом гумор. Смак до жарту, «жертвою» якого ставав він сам, передавався його друзям. «У ці дні ми будемо насолоджуватися присутністю найгеніальнішого режисера всіх часів — Параджанова. Це я його жартома так називаю», — писав приятель. Авжеж, усі ми так жартували. Але добре знали, що в тих жартах — правда.

(16–20) Книжок у його хаті майже не було, а як щось з’являлося — на другий день комусь дарував. Здавалося, нічого не читав, а насправді все знав і давав непомильну, на рівні «абсолютного слуху» оцінку всім помітним явищам літератури та мистецтва. Часом допомагала інтуїція генія: досить було кинути оком, проглянути кілька сторінок — і суть схоплено.

(21–26) Він сприймав світ через красу. І мав дивовижну здатність надавати всьому краси: інтер’єрові, букетові квітів, святковому столу. Здавалося, не було чогось такого, чого він не міг зробити. І все — красиве. Де був Параджанов — там чинилося мистецьке дійство: море насолоди для друзів і гостей. Якби можна було прихованою камерою зняти його життя —

це був би найфантастичніший витвір Параджанова.

(27–30) Так виходило, що він завжди дбав про інших, не залишаючи місця для віддяки. Був щедрим до самознищення — усім роздавав ідеї, задуми, мистецькі дрібнички. Дарувати — було його щастям. Не меншим, ніж творити. Може, це його й тримало вжитті, коли не давали творити. Він усіх залишив заборгованими й винними.

(31–38) У боргу та провині перед ним залишилася й уся Україна. Вона, позбавлена самої себе, віддана на поталу тим, хто, виступаючи від її імені, нищив її, — не змогла його захистити. А він приріс до неї серцем і не втрачав надії повернутися, дістати дозвіл працювати на Київській кіностудії…І, може, трохи звеселило останні його місяці оте бодай часткове (але яке вагоме!) повернення в українське кіно — створення сценарію фільму Леоніда Осики «Етюди про Врубеля» та співавторство у фільмі світового визнання «Лебедине озеро. Зона», який за його сценарієм поставив Юрій Іллєнко, друг і добрий творчий суперник з часів «Тіней забутих предків».

(39–43) Та скільки ще він хотів зробити для України! Фільм «Київські фрески» мав стати феєричною картиною життя сучасного міста, за яким стоїть тисячолітня історія. Не став: зйомки заборонили. «Інтермецо» за шедевром його улюбленого Михайла Коцюбинського мало стати натхненною поемою про невмирущий дух українського народу. Але такий фільм не повинен був з’явитися.

(44–48) Любов до української культури й народного мистецтва, тонке їх розуміння, солідарний відгук на них породжували оригінальні задуми фільмів, які б мовою кіно інтерпретували світ нашої духовної спадщини, змагалися з його художнім генієм. Пам’ятаю поїздку до Марії Приймаченко — про неї Сергій також хотів робити фільм. Та не ті були часи…

(49–58) Та, може, найбільше, що ми втратили, — нездійснений задум фільму

«Марія». До Шевченка Параджанов звертався незмінно, хотів поставити біографічну

картину «Дорога в безсмертя». А пізніше — неймовірна ідея: зробити кіноверсію

Шевченкової «Марії». Таки неймовірна, бо як можна перекласти мовою кінокадрів річ,

у якій майже немає зовнішнього руху, стосунків персонажів, а вся сила якої —

у пристрасному внутрішньому монолозі, в етичній дії слова? Але саме це й

було близьке Параджанову, і для нього не було нічого неможливого. Він уже

мав у голові не лише сценарій, а й зоровий ряд, точне бачення майбутнього

фільму. Це мав бути твір високої мистецької умовності, з імітацією українського

вертепу, різдвяної містерії…

(59–66) Великий Довженко мучився нездарністю київського проспекту Перемоги, складав проекти його реконструкції та мріяв повернути Києву його неспотворену красу. Через кільканадцять років на тому ж проспекті житиме Сергій Параджанов і мучитиметься тим самим. Олександр Довженко посадив на Київській кіностудії сад, яким вона пишається. Що реального залишилося б від Довженка на цій студії, крім саду та меморіальних знаків, якби не прийшли люди, здатні причаститися його духом, які прагнули творити мистецтво його міри? Вони почали відроджувати кіно, і не їхня вина, що їх зупинили

на півдорозі.

(67–72) Як тут не нагадати, що «Тіні забутих предків» — це було не просто свято українського мистецтва. Це було свято української душі, підтвердження того, що Україна може стати естетичною й духовною величиною у світі. Отже — величиною повною. І знаменно, що саме на прем’єрі фільму в кінотеатрі «Україна» вчинено публічний протест проти політичних арештів, перший у нашій повоєнній історії акт масової

непокори.

(73–75) … Сьогодні в українському кіномистецтві все доводиться починати заново. Але є досвід і є уроки. І провідною зорею тепер світитиме поряд з образом Довженка образ Параджанова.

*За І. Дзюбою*

Засобом міжфразового зв’язку 1-го та 2-го речень тексту є

Answer: лексичний повтор

Answer: вставне слово

Answer: прислівник

Answer: синонім

ukrainian-language-and-literature


Question:
**Прочитайте текст (**цифри в дужках позначають номери рядків**) і виконайте завдання**

**Сергій Параджанов**

(1–3) Геній — поняття, що давно стало книжним. Кажемо так про людей, які зоріють у недосяжному часі та просторі. Довідуємося про них із легенд і підручників. Серед нас вони давно не живуть.

(4–15) Тим, хто знав режисера фільму «Тіні забутих предків» Сергія Параджанова, фантастично пощастило. Вони бачили живого генія. Це зрозуміло було з того, як усе від його слова сповнювалося краси та значення. Це зрозуміло було з тієї бентежної енергії, що неослабно променіла з нього. Це зрозуміло було настільки, що в жартівливих розмовах слово «геній» стало синонімом його імені та й сам він залюбки вдавався до цього титулу. Треба було знати Параджанова, щоб за цим не шукати марнославства чи несмаку. Він жив іншими стимулами, у його світі тон задавали дитяча великодушність та оповитий артистизмом гумор. Смак до жарту, «жертвою» якого ставав він сам, передавався його друзям. «У ці дні ми будемо насолоджуватися присутністю найгеніальнішого режисера всіх часів — Параджанова. Це я його жартома так називаю», — писав приятель. Авжеж, усі ми так жартували. Але добре знали, що в тих жартах — правда.

(16–20) Книжок у його хаті майже не було, а як щось з’являлося — на другий день комусь дарував. Здавалося, нічого не читав, а насправді все знав і давав непомильну, на рівні «абсолютного слуху» оцінку всім помітним явищам літератури та мистецтва. Часом допомагала інтуїція генія: досить було кинути оком, проглянути кілька сторінок — і суть схоплено.

(21–26) Він сприймав світ через красу. І мав дивовижну здатність надавати всьому краси: інтер’єрові, букетові квітів, святковому столу. Здавалося, не було чогось такого, чого він не міг зробити. І все — красиве. Де був Параджанов — там чинилося мистецьке дійство: море насолоди для друзів і гостей. Якби можна було прихованою камерою зняти його життя —

це був би найфантастичніший витвір Параджанова.

(27–30) Так виходило, що він завжди дбав про інших, не залишаючи місця для віддяки. Був щедрим до самознищення — усім роздавав ідеї, задуми, мистецькі дрібнички. Дарувати — було його щастям. Не меншим, ніж творити. Може, це його й тримало вжитті, коли не давали творити. Він усіх залишив заборгованими й винними.

(31–38) У боргу та провині перед ним залишилася й уся Україна. Вона, позбавлена самої себе, віддана на поталу тим, хто, виступаючи від її імені, нищив її, — не змогла його захистити. А він приріс до неї серцем і не втрачав надії повернутися, дістати дозвіл працювати на Київській кіностудії…І, може, трохи звеселило останні його місяці оте бодай часткове (але яке вагоме!) повернення в українське кіно — створення сценарію фільму Леоніда Осики «Етюди про Врубеля» та співавторство у фільмі світового визнання «Лебедине озеро. Зона», який за його сценарієм поставив Юрій Іллєнко, друг і добрий творчий суперник з часів «Тіней забутих предків».

(39–43) Та скільки ще він хотів зробити для України! Фільм «Київські фрески» мав стати феєричною картиною життя сучасного міста, за яким стоїть тисячолітня історія. Не став: зйомки заборонили. «Інтермецо» за шедевром його улюбленого Михайла Коцюбинського мало стати натхненною поемою про невмирущий дух українського народу. Але такий фільм не повинен був з’явитися.

(44–48) Любов до української культури й народного мистецтва, тонке їх розуміння, солідарний відгук на них породжували оригінальні задуми фільмів, які б мовою кіно інтерпретували світ нашої духовної спадщини, змагалися з його художнім генієм. Пам’ятаю поїздку до Марії Приймаченко — про неї Сергій також хотів робити фільм. Та не ті були часи…

(49–58) Та, може, найбільше, що ми втратили, — нездійснений задум фільму

«Марія». До Шевченка Параджанов звертався незмінно, хотів поставити біографічну

картину «Дорога в безсмертя». А пізніше — неймовірна ідея: зробити кіноверсію

Шевченкової «Марії». Таки неймовірна, бо як можна перекласти мовою кінокадрів річ,

у якій майже немає зовнішнього руху, стосунків персонажів, а вся сила якої —

у пристрасному внутрішньому монолозі, в етичній дії слова? Але саме це й

було близьке Параджанову, і для нього не було нічого неможливого. Він уже

мав у голові не лише сценарій, а й зоровий ряд, точне бачення майбутнього

фільму. Це мав бути твір високої мистецької умовності, з імітацією українського

вертепу, різдвяної містерії…

(59–66) Великий Довженко мучився нездарністю київського проспекту Перемоги, складав проекти його реконструкції та мріяв повернути Києву його неспотворену красу. Через кільканадцять років на тому ж проспекті житиме Сергій Параджанов і мучитиметься тим самим. Олександр Довженко посадив на Київській кіностудії сад, яким вона пишається. Що реального залишилося б від Довженка на цій студії, крім саду та меморіальних знаків, якби не прийшли люди, здатні причаститися його духом, які прагнули творити мистецтво його міри? Вони почали відроджувати кіно, і не їхня вина, що їх зупинили

на півдорозі.

(67–72) Як тут не нагадати, що «Тіні забутих предків» — це було не просто свято українського мистецтва. Це було свято української душі, підтвердження того, що Україна може стати естетичною й духовною величиною у світі. Отже — величиною повною. І знаменно, що саме на прем’єрі фільму в кінотеатрі «Україна» вчинено публічний протест проти політичних арештів, перший у нашій повоєнній історії акт масової

непокори.

(73–75) … Сьогодні в українському кіномистецтві все доводиться починати заново. Але є досвід і є уроки. І провідною зорею тепер світитиме поряд з образом Довженка образ Параджанова.

*За І. Дзюбою*

Стиль тексту –

Answer: науковий

Answer: художній

Answer: розмовний

Answer: публіцистичний

ukrainian-language-and-literature


Question: Словами «Чи не той то хміль» починається

Answer: календарно-обрядова пісня

Answer: соціально-побутова пісня

Answer: історична пісня

Answer: балада

Answer: дума

ukrainian-language-and-literature


Question: Вислів «Випускає він десять соколів на стадо лебедів» («Слово про похід Ігорів») означає

Answer: полювання на лебедів

Answer: затемнення сонця

Answer: втечу князя з полону

Answer: бій між русичами і половцями

Answer: гру на гуслях

ukrainian-language-and-literature


Question: Автором твору «Всякому місту — звичай і права» є

Answer: Іван Вишенський

Answer: Тарас Шевченко

Answer: Григорій Сковорода

Answer: Григорій Квітка-Основ’яненко

Answer: Іван Нечуй-Левицький

ukrainian-language-and-literature


Question: Першим твором нової української літератури є

Answer: «Енеїда»

Answer: «Хазяїн»

Answer: «Бджола та Шершень»

Answer: «Наталка Полтавка»

Answer: «Всякому місту — звичай і права»

ukrainian-language-and-literature


Question: «Матінко моя ріднесенька! Утінко моя, перепілочко, голубонько!… Не розлучайте мене з моїм Василечком», — просить героїня твору

Answer: Івана Котляревського

Answer: Тараса Шевченка

Answer: Григорія Квітки-Основ’яненка

Answer: Марка Вовчка

Answer: Лесі Українки

ukrainian-language-and-literature


Question: Рядками «У всякого своя доля, і свій шлях широкий» починається твір

Answer: Івана Котляревського

Answer: Тараса Шевченка

Answer: Пантелеймона Куліша

Answer: Івана Франка

Answer: Лесі Українки

ukrainian-language-and-literature


Question: В Україні під заголовком «Пропаща сила» опубліковано твір

Answer: «Хазяїн»

Answer: «Хіба ревуть воли, як ясла повні?»

Answer: «Людина»

Answer: «Тіні забутих предків»

Answer: «Камінний хрест»

ukrainian-language-and-literature


Question: Афера Терентія Пузиря («Хазяїн») полягала в тому, щоб

Answer: купити 100 тисяч фальшивих рублів

Answer: скупити за безцінь землі поміщика-сусіда

Answer: видати дочку Соню за багатія

Answer: задешево купити завод у сусіда-поміщика

Answer: переховати овець поміщика-банкрота

ukrainian-language-and-literature


Question:
Рядки

*Являйся, зіронько, мені!*
*Хоч в сні!*

є в творі

Answer: Тараса Шевченка

Answer: Івана Франка

Answer: Івана Котляревського

Answer: Ліни Костенко

Answer: Лесі Українки

ukrainian-language-and-literature


Question: «Ні, любий, я тобі не дорікаю, а тільки — смутно, що не можеш ти своїм життям до себе дорівнятись», — так звертається до свого коханого героїня твору

Answer: Ліни Костенко

Answer: Івана Котляревського

Answer: Лесі Українки

Answer: Тараса Шевченка

Answer: Павла Тичини

ukrainian-language-and-literature


Question: Імпресіонізм є основним стильовим струменем у творчості

Answer: Ольги Кобилянської

Answer: Лесі Українки

Answer: Івана Франка

Answer: Михайла Коцюбинського

Answer: Василя Стефаника

ukrainian-language-and-literature


Question: Любов до природи є провідним мотивом твору

Answer: «Ви знаєте, як липа шелестить…»

Answer: «Лебеді материнства»

Answer: «Мисливські усмішки»

Answer: «Три зозулі з поклоном»

Answer: «Балада про соняшник»

ukrainian-language-and-literature


Question: До інтимної лірики належить вірш

Answer: «Любіть Україну»

Answer: «Балада про соняшник»

Answer: «На колимськім морозі калина»

Answer: «Сто років, як сконала Січ»

Answer: «Ви знаєте, як липа шелестить…»

ukrainian-language-and-literature


Question: Героїню п’єси М.Куліша «Мина Мазайло» терміново викликали з Курська, тому що

Answer: Мину звільнили з тресту «Донвугілля»

Answer: Мина вирішив брати уроки «правильних проізношеній»

Answer: Мокій вирішив давати Улі уроки української мови

Answer: дядько Тарас підтримав намір Мокія змінити прізвище на «Мазайло-Квач»

Answer: Мокій «збожеволів від укрмови»

ukrainian-language-and-literature


Question: Тематично близьким до вірша «Пісня про рушник» є твір

Answer: «Любіть Україну»

Answer: «Балада про соняшник»

Answer: «Ви знаєте, як липа шелестить…»

Answer: «Два кольори»

Answer: «Ти знаєш, що ти — людина?»

ukrainian-language-and-literature


Question: В основу твору Ліни Костенко «Маруся Чурай» покладено події

Answer: Північної війни 1700–1721 років

Answer: Наполеонівської навали 1812 року

Answer: російсько-турецької війни 1787–1791 років

Answer: Національно-визвольної війни під проводом Богдана Хмельницького

Answer: антифеодального повстання, відомого в історії під назвою «Коліївщина»

ukrainian-language-and-literature


Question: Схожа проблема — «нерівня душ — це гірше, ніж майна» — наявна в творах рядка

Answer: «Лісова пісня» і «Тіні забутих предків»

Answer: «Людина» й «Інститутка»

Answer: «Маруся Чурай» і «Кайдашева сім’я»

Answer: «Лісова пісня» і «Маруся Чурай»

Answer: «Тигролови» і «Маруся Чурай»

ukrainian-language-and-literature


Question: Трагедію голодомору українського народу зображено в творі

Answer: «Я (Романтика)»

Answer: «Зачарована Десна»

Answer: «Жовтий князь»

Answer: «Вершники»

Answer: «Україна в огні»

ukrainian-language-and-literature


Question: Рядки «І собором дзвінким Україна написалась на стінах тюрми» є в творі

Answer: «І все-таки до тебе думка лине»

Answer: «Сучасники»

Answer: «Сто років, як сконала Січ»

Answer: «Любіть Україну»

Answer: «На колимськім морозі калина»

ukrainian-language-and-literature


Question: Максима Рильського названо «Краси веселим кондотьєром» у творі

Answer: «Шевченко»

Answer: «Сучасники»

Answer: «Арфами, арфами»

Answer: «Сто років, як сконала Січ»

Answer: «Ти знаєш, що ти — людина?»

ukrainian-language-and-literature


Question:
**Прочитайте текст і виконайте завдання**

(1) Пахне луг… (2) Вечірній туманець благеньким напиналом напнувся над усеньким лугом, а отам, коло лісу, начебто завис густіший і темніший морок. (3) А де лелеки, що прилетіли *на/зустріч* з вечірньою казкою? (4) Мабуть, поки вечеряв, то познімались і полетіли на лісові озера. (5) Вдивляєшся поміж кущів, поміж осоки — ніде не видно, тільки сумують вечірні сутінки. (6) А луг пахне *де/далі* сильніше, і груди не можуть умістити, увібрати всю його терпку свіжість бо *за/малі*. (7) Дихаєш і наче оновлюєшся, *в/друге* на світ народжуєшся.

У переносному значенні вжито в тексті виділене слово

Answer: *пахне* луг

Answer: лелеки *прилетіли*

Answer: *сумують* сутінки

Answer: *дихаєш* і оновлюєшся

ukrainian-language-and-literature


Question:
**Прочитайте текст і виконайте завдання**

(1) Пахне луг… (2) Вечірній туманець благеньким напиналом напнувся над усеньким лугом, а отам, коло лісу, начебто завис густіший і темніший морок. (3) А де лелеки, що прилетіли *на/зустріч* з вечірньою казкою? (4) Мабуть, поки вечеряв, то познімались і полетіли на лісові озера. (5) Вдивляєшся поміж кущів, поміж осоки — ніде не видно, тільки сумують вечірні сутінки. (6) А луг пахне *де/далі* сильніше, і груди не можуть умістити, увібрати всю його терпку свіжість бо *за/малі*. (7) Дихаєш і наче оновлюєшся, *в/друге* на світ народжуєшся.

Фразеологізмом є вжитий у тексті вислів

Answer: напнувся благеньким напиналом

Answer: полетіли на лісові озера

Answer: сумують вечірні сутінки

Answer: вдруге на світ народжуєшся

ukrainian-language-and-literature


Question:
**Прочитайте текст і виконайте завдання**

(1) Пахне луг… (2) Вечірній туманець благеньким напиналом напнувся над усеньким лугом, а отам, коло лісу, начебто завис густіший і темніший морок. (3) А де лелеки, що прилетіли *на/зустріч* з вечірньою казкою? (4) Мабуть, поки вечеряв, то познімались і полетіли на лісові озера. (5) Вдивляєшся поміж кущів, поміж осоки — ніде не видно, тільки сумують вечірні сутінки. (6) А луг пахне *де/далі* сильніше, і груди не можуть умістити, увібрати всю його терпку свіжість бо *за/малі*. (7) Дихаєш і наче оновлюєшся, *в/друге* на світ народжуєшся.

Окремо в цьому тексті пишуться слова

Answer: *на/зустріч*

Answer: *де/далі*

Answer: *за/малі*

Answer: *в/друге*

ukrainian-language-and-literature


Question:
**Прочитайте текст****і виконайте завдання**

(1) Пахне луг… (2) Вечірній туманець благеньким напиналом напнувся над усеньким лугом, а отам, коло лісу, начебто завис густіший і темніший морок. (3) А де лелеки, що прилетіли *на/зустріч* з вечірньою казкою? (4) Мабуть, поки вечеряв, то познімались і полетіли на лісові озера. (5) Вдивляєшся поміж кущів, поміж осоки — ніде не видно, тільки сумують вечірні сутінки. (6) А луг пахне *де/далі* сильніше, і груди не можуть умістити, увібрати всю його терпку свіжість бо *за/малі*. (7) Дихаєш і наче оновлюєшся, *в/друге* на світ народжуєшся.

Прийменник виділено у словосполученні з тексту

Answer: *коло* лісу

Answer: *що* прилетіли

Answer: *ніде* не видно

Answer: *наче* оновлюєшся

ukrainian-language-and-literature


Question:
**Прочитайте текст і виконайте завдання**

(1) Пахне луг… (2) Вечірній туманець благеньким напиналом напнувся над усеньким лугом, а отам, коло лісу, начебто завис густіший і темніший морок. (3) А де лелеки, що прилетіли *на/зустріч* з вечірньою казкою? (4) Мабуть, поки вечеряв, то познімались і полетіли на лісові озера. (5) Вдивляєшся поміж кущів, поміж осоки — ніде не видно, тільки сумують вечірні сутінки. (6) А луг пахне *де/далі* сильніше, і груди не можуть умістити, увібрати всю його терпку свіжість бо *за/малі*. (7) Дихаєш і наче оновлюєшся, *в/друге* на світ народжуєшся.

Вставне слово вжито в реченні

Answer: другому

Answer: четвертому

Answer: *п'ятому*

Answer: шостому

ukrainian-language-and-literature


Question:
**Прочитайте текст і виконайте завдання**

(1) Пахне луг… (2) Вечірній туманець благеньким напиналом напнувся над усеньким лугом, а отам, коло лісу, начебто завис густіший і темніший морок. (3) А де лелеки, що прилетіли *на/зустріч* з вечірньою казкою? (4) Мабуть, поки вечеряв, то познімались і полетіли на лісові озера. (5) Вдивляєшся поміж кущів, поміж осоки — ніде не видно, тільки сумують вечірні сутінки. (6) А луг пахне *де/далі* сильніше, і груди не можуть умістити, увібрати всю його терпку свіжість бо *за/малі*. (7) Дихаєш і наче оновлюєшся, *в/друге* на світ народжуєшся.

Однорідні означення є в реченні

Answer: другому

Answer: четвертому

Answer: шостому

Answer: сьомому

ukrainian-language-and-literature


Question:
**Прочитайте текст і виконайте завдання**

(1) Пахне луг… (2) Вечірній туманець благеньким напиналом напнувся над усеньким лугом, а отам, коло лісу, начебто завис густіший і темніший морок. (3) А де лелеки, що прилетіли *на/зустріч* з вечірньою казкою? (4) Мабуть, поки вечеряв, то познімались і полетіли на лісові озера. (5) Вдивляєшся поміж кущів, поміж осоки — ніде не видно, тільки сумують вечірні сутінки. (6) А луг пахне *де/далі* сильніше, і груди не можуть умістити, увібрати всю його терпку свіжість бо *за/малі*. (7) Дихаєш і наче оновлюєшся, *в/друге* на світ народжуєшся.

Пунктуаційну помилку допущено в реченні

Answer: другому

Answer: третьому

Answer: шостому

Answer: сьомому

ukrainian-language-and-literature


Question: Велику літеру вжито правильно в усіх словосполученнях рядка

Answer: поет Василь Стус, князь Данило галицький

Answer: Петро Гулак-Артемовський, Президент України

Answer: шекспірівський сонет, Франкове «зів'яле листя»

Answer: «Слово про Похід Ігорів», спорткомплекс «Олімпійський»

Answer: Луганський національний університет, Бахчисарайський Район

ukrainian-language-and-literature


Question: М'який знак на місці пропуску треба писати в усіх словах рядка

Answer: мал..овничий, з..омка, опрац..ований

Answer: давн..окиївський, чотир..ох, ра..он

Answer: кра..овий, пен..ок, прац..овитість

Answer: с..орбати, сер..озний, багат..ом

Answer: с..огодні, пізн..ого, кол..оровий

ukrainian-language-and-literature


Question: Граматичну помилку допущено в рядку

Answer: моє день народження

Answer: більш досконалий

Answer: почнімо працювати

Answer: п’ятьмастами волонтерами

Answer: соковитих абрикосів

ukrainian-language-and-literature


Question: Префікс *при-* треба писати в усіх словах рядка

Answer: пр..глушити, пр..м'ятий, пр..мудрість

Answer: пр..вчити, пр..булий, пр..морозок

Answer: Пр..карпаття, пр..звисько, пр..їжджати

Answer: Пр..дністров'я, пр..гарний, пр..боркати

Answer: пр..милий, пр..чіп, пр..соромлений

ukrainian-language-and-literature


Question: Неправильно утворено ім'я по батькові

Answer: Степанівна

Answer: Геннадієвич

Answer: Орестівна

Answer: Ігорович

Answer: Олександрівна

ukrainian-language-and-literature


Question: Закінчення *-а* має іменник у рядку

Answer: станції харківського *метр..*

Answer: майстри поетичного *кін..*

Answer: картини Марії *Приймаченк..*

Answer: звернутися до туристичного *бюр..*

Answer: ґудзики до нового *пальт..*

ukrainian-language-and-literature


Question: Граматично правильне продовження речення «Занотовуючи результати експерименту, …»

Answer: деякі з них виявилися несподіваними.

Answer: у мене виникли сумніви.

Answer: консультуйтеся з науковим керівником.

Answer: важливими є всі числові показники.

Answer: нарешті окреслюється подальший план роботи.

ukrainian-language-and-literature


Question: Неправильно побудовано словосполучення

Answer: десять (хвилин) на шосту

Answer: чверть на шосту

Answer: без п’ятнадцяти шість

Answer: пів на шосту

Answer: за десять (хвилин) шоста

ukrainian-language-and-literature


Question: У реченні «Шануйте здобуте трудом поколін(1)ь, помножте його у пошан(2)і, в тім — корінь жит(3)я, крила стремлін(4)ь, діти мої кохан(5)і!» подвоєння літер відбувається на місці цифри

Answer: 1

Answer: 2

Answer: 3

Answer: 4

Answer: 5

ukrainian-language-and-literature


Question: Правильно вжито дієслівну форму в реченні

Answer: Ходімте швидше на вершину цієї гори!

Answer: Ідемте до найближчої тролейбусної зупинки!

Answer: Багато хто поміте недоліки цього видання.

Answer: Обов’язково дасиш мені свою електронну адресу.

Answer: Почнімо перегляд газети із заголовків.

ukrainian-language-and-literature


Question: Кома перед *і* ставиться в реченні (розділові знаки пропущено)

Answer: Я в пісні молодість знайду і довго-довго буду з нею.

Answer: Вдалині хиталися дерева і синів задуманий прибій.

Answer: Дітям здавалося що вже вечір і що вже невдовзі прийде мама.

Answer: Крізь темну ніч шумів весняний дощ і в унісон із ним шуміли сосни.

Answer: Коли він торкався смичком до струн скрипки все на світі зникало і залишалася тільки музика.

ukrainian-language-and-literature


Question: Літера *у* ставиться в реченні «(1)плив на підлеглих здійснюється (2) атмосфері міжособистісних (3)заємодій (4) групі і є важливим (5) аспекті управлінської результативності» на місці цифри

Answer: 1

Answer: 2

Answer: 3

Answer: 4

Answer: 5

ukrainian-language-and-literature


Question: Граматичну помилку допущено в реченні

Answer: Оксана довго міркувала, що подарувати сестрі на день народження.

Answer: Учень, який ретельно підготував доповідь, успішно відповів на всі запитання.

Answer: Можна сподіватися на те, що концерт Патрісії Каас в Україні ще відбудеться.

Answer: Водій автобуса сказав пасажирам, які щойно зайшли, що оплатіть проїзд.

Answer: У виступі головним було те, що демократичні цінності слід відстоювати.

ukrainian-language-and-literature


Question: Разом пишуться всі прислівники в рядку

Answer: на/пам’ять, на/жаль, до/купи

Answer: на/весну, до/віку, с/підлоба

Answer: мимо/волі, на/завжди, в/основному

Answer: що/найвище, до/вподоби, без/вісти

Answer: о/півночі, на/двоє, на/перекір

ukrainian-language-and-literature


Question: Поширеним є речення

Answer: Двоє музик продовжували грати.

Answer: Комплімент повинен бути щирим.

Answer: А Максим вийшов сухим із води.

Answer: Григорію закортіло скупатися.

Answer: Холод стає помітнішим і помітнішим.

ukrainian-language-and-literature


Question: Виділена буква позначає той самий звук в усіх словах рядка

Answer: уві***н***чати, ***н***імий, кі***н***ь, пету***н***ія

Answer: ва***ж***ко, ***ж***иття, обме***ж***еність, сторо***ж***

Answer: ро***з***писаний, ***с***лово, у***с***піх, кількі***с***ть

Answer: помі***т***ніший, ***т***оркнути, гуркі***т***, шіс***т***надцять

Answer: розкі***ш***, поду***ш***ці, ***ш***тучний, по***ш***ирити

ukrainian-language-and-literature


Question:
**Читання й аналіз тексту**

**Прочитайте текст (**цифри в дужках позначають номери рядків**) і виконайте завдання**

**Галілео Галілей**

(1–4) Галілей народився в італійському місті Пізі 1564 року. Батько майбутнього астроно-

ма, Вінченцо Галілей, з бідних дворян, був учителем музики, композитором, знав матема-

тику й інші науки. На життя Вінченцо Галілей заробляв уроками музики, але в країні,

де вчителів музики було більше, ніж чоботарів, це давало небагато. А сім’я зростала.

(5–7) Галілео був найстаршим сином у сім’ї. Батько примушував хлопця грати на скрипці, розучувати свої композиції, щоб син міг продовжити справу його життя. Але викладача музики з Галілео не вийшло, хоча він і став великим її знавцем.

(8–9) Вінченцо, прагнувши знайти вихід із тяжкого становища, віддав хлопчика на виховання до монастиря, де його схиляли прийняти чернецтво. Галілео збунтувався і втік.

(10–11) Тоді батькові спало на думку зробити з сина лікаря. Сімнадцятирічний Галілео стає студентом Пізанського університету.

(12–16) Цікаво, що до цього часу юному Галілею зовсім не доводилося вивчати математику, і він абсолютно не був у ній обізнаний. А в університеті майбутнім лікарям серед інших навчальних предметів викладали й математику. Нова, досі не знайома йому наука зацікавила юнака, і батько, бачачи захоплення сина, порадив йому познайомитися з творами великих математиків давнини Евкліда і Архімеда.

(17–18) Сталося те, чого зовсім не чекав старий Вінченцо: математика цілком захопила Галілео, він покинув вивчати медицину й заглибився в нову для нього галузь науки.

(19–20) У молодого Галілея виявилися незвичайні математичні здібності, праці з математики він читав, як цікаві романи.

(21–28) Галілей покинув Пізу й перебрався до Флоренції, де за кілька років до нього осе-

лилася його сім’я. Батько дуже лютував через те, що Галілео покинув медицину, яка обі-

цяла йому гарний заробіток. Але математика, особливо геометрія з її послідовністю аксі-

ом і теорем, де все незаперечно витікало одне з другого, зачарувала Галілея. У 19 років

він розробляє закони коливання маятника, а в 22 роки стає одним з найвідоміших учених

Італії. І це всього за 7 років від часу, коли він уперше познайомився з математикою! У 25

років Галілео Галілей, медик-недоучка, людина, яка не мала вченого ступеня, очолює ка-

федру математики в Пізанському університеті. Згодом він — професор математики в Падуї.

(29–31) За цей час молодий науковець зробив низку великих відкриттів у галузі механіки, фізики, математики, астрономії, хоча не публікував їх, бо вони заперечували вчення Арістотеля про будову Землі.

(32–39) Захоплення Галілея астрономією почалося, коли він 1609 року дізнався, що в Голландії з’явився «прилад-дальновидець» — телескоп. Як цей прилад сконструйований, він не знав, тому сам узявся за його створення. Зробивши телескоп, Галілей першим спрямував його до зірок, саме тому Галілея називають Колумбом неба. Галілео Галілей споглядав Місяць, Юпітер, бачив чотири його супутники, він першим відкрив плями на Сонці, довів, що воно обертається навколо своєї осі. І Земля також, виявляється, обертається навколо своєї осі і навколо Сонця! Ось тоді й з’явилась книга «Зоряний вісник», де вчений розповів про свої дослідження, продовжуючи вчення Ніколая Коперника та Джордано Бруно.

(40–45) Проте наукові знахідки Галілео Галілея суперечили загальноприйнятому вченню про будову Землі і Всесвіту, тому незабаром він був схоплений інквізицією. Тюрма, допити, погрози, тортури… Під страхом жахливої смерті 70-літнього Галілео Галілея змусили зректися своїх наукових поглядів, визнати, що Земля — твердь і не обертається навколо Сонця. Хворий, змучений старець не витримав тортур. Але, кажуть, прочитавши текст свого зречення, Галілей тупнув ногою й вигукнув: «І все ж вона обертається!»

(46–47) Помер Галілео Галілей 1642 року і в останні роки перед смертю встиг багато зробити для науки *(з журналу)*.

За стильовими ознаками текст є

Answer: художнім

Answer: розмовним

Answer: науково-популярним

Answer: публіцистичним

ukrainian-language-and-literature


Question:
**Читання й аналіз тексту**

**Прочитайте текст (**цифри в дужках позначають номери рядків**) і виконайте завдання**

**Галілео Галілей**

(1–4) Галілей народився в італійському місті Пізі 1564 року. Батько майбутнього астроно-

ма, Вінченцо Галілей, з бідних дворян, був учителем музики, композитором, знав матема-

тику й інші науки. На життя Вінченцо Галілей заробляв уроками музики, але в країні,

де вчителів музики було більше, ніж чоботарів, це давало небагато. А сім’я зростала.

(5–7) Галілео був найстаршим сином у сім’ї. Батько примушував хлопця грати на скрипці, розучувати свої композиції, щоб син міг продовжити справу його життя. Але викладача музики з Галілео не вийшло, хоча він і став великим її знавцем.

(8–9) Вінченцо, прагнувши знайти вихід із тяжкого становища, віддав хлопчика на виховання до монастиря, де його схиляли прийняти чернецтво. Галілео збунтувався і втік.

(10–11) Тоді батькові спало на думку зробити з сина лікаря. Сімнадцятирічний Галілео стає студентом Пізанського університету.

(12–16) Цікаво, що до цього часу юному Галілею зовсім не доводилося вивчати математику, і він абсолютно не був у ній обізнаний. А в університеті майбутнім лікарям серед інших навчальних предметів викладали й математику. Нова, досі не знайома йому наука зацікавила юнака, і батько, бачачи захоплення сина, порадив йому познайомитися з творами великих математиків давнини Евкліда і Архімеда.

(17–18) Сталося те, чого зовсім не чекав старий Вінченцо: математика цілком захопила Галілео, він покинув вивчати медицину й заглибився в нову для нього галузь науки.

(19–20) У молодого Галілея виявилися незвичайні математичні здібності, праці з математики він читав, як цікаві романи.

(21–28) Галілей покинув Пізу й перебрався до Флоренції, де за кілька років до нього осе-

лилася його сім’я. Батько дуже лютував через те, що Галілео покинув медицину, яка обі-

цяла йому гарний заробіток. Але математика, особливо геометрія з її послідовністю аксі-

ом і теорем, де все незаперечно витікало одне з другого, зачарувала Галілея. У 19 років

він розробляє закони коливання маятника, а в 22 роки стає одним з найвідоміших учених

Італії. І це всього за 7 років від часу, коли він уперше познайомився з математикою! У 25

років Галілео Галілей, медик-недоучка, людина, яка не мала вченого ступеня, очолює ка-

федру математики в Пізанському університеті. Згодом він — професор математики в Падуї.

(29–31) За цей час молодий науковець зробив низку великих відкриттів у галузі механіки, фізики, математики, астрономії, хоча не публікував їх, бо вони заперечували вчення Арістотеля про будову Землі.

(32–39) Захоплення Галілея астрономією почалося, коли він 1609 року дізнався, що в Голландії з’явився «прилад-дальновидець» — телескоп. Як цей прилад сконструйований, він не знав, тому сам узявся за його створення. Зробивши телескоп, Галілей першим спрямував його до зірок, саме тому Галілея називають Колумбом неба. Галілео Галілей споглядав Місяць, Юпітер, бачив чотири його супутники, він першим відкрив плями на Сонці, довів, що воно обертається навколо своєї осі. І Земля також, виявляється, обертається навколо своєї осі і навколо Сонця! Ось тоді й з’явилась книга «Зоряний вісник», де вчений розповів про свої дослідження, продовжуючи вчення Ніколая Коперника та Джордано Бруно.

(40–45) Проте наукові знахідки Галілео Галілея суперечили загальноприйнятому вченню про будову Землі і Всесвіту, тому незабаром він був схоплений інквізицією. Тюрма, допити, погрози, тортури… Під страхом жахливої смерті 70-літнього Галілео Галілея змусили зректися своїх наукових поглядів, визнати, що Земля — твердь і не обертається навколо Сонця. Хворий, змучений старець не витримав тортур. Але, кажуть, прочитавши текст свого зречення, Галілей тупнув ногою й вигукнув: «І все ж вона обертається!»

(46–47) Помер Галілео Галілей 1642 року і в останні роки перед смертю встиг багато зробити для науки *(з журналу)*.

За типом мовлення текст є

Answer: описом

Answer: розповіддю

Answer: роздумом

Answer: поєднанням кількох типів

ukrainian-language-and-literature


Question:
**Читання й аналіз тексту**

**Прочитайте текст (**цифри в дужках позначають номери рядків**) і виконайте завдання**

**Галілео Галілей**

(1–4) Галілей народився в італійському місті Пізі 1564 року. Батько майбутнього астроно-

ма, Вінченцо Галілей, з бідних дворян, був учителем музики, композитором, знав матема-

тику й інші науки. На життя Вінченцо Галілей заробляв уроками музики, але в країні,

де вчителів музики було більше, ніж чоботарів, це давало небагато. А сім’я зростала.

(5–7) Галілео був найстаршим сином у сім’ї. Батько примушував хлопця грати на скрипці, розучувати свої композиції, щоб син міг продовжити справу його життя. Але викладача музики з Галілео не вийшло, хоча він і став великим її знавцем.

(8–9) Вінченцо, прагнувши знайти вихід із тяжкого становища, віддав хлопчика на виховання до монастиря, де його схиляли прийняти чернецтво. Галілео збунтувався і втік.

(10–11) Тоді батькові спало на думку зробити з сина лікаря. Сімнадцятирічний Галілео стає студентом Пізанського університету.

(12–16) Цікаво, що до цього часу юному Галілею зовсім не доводилося вивчати математику, і він абсолютно не був у ній обізнаний. А в університеті майбутнім лікарям серед інших навчальних предметів викладали й математику. Нова, досі не знайома йому наука зацікавила юнака, і батько, бачачи захоплення сина, порадив йому познайомитися з творами великих математиків давнини Евкліда і Архімеда.

(17–18) Сталося те, чого зовсім не чекав старий Вінченцо: математика цілком захопила Галілео, він покинув вивчати медицину й заглибився в нову для нього галузь науки.

(19–20) У молодого Галілея виявилися незвичайні математичні здібності, праці з математики він читав, як цікаві романи.

(21–28) Галілей покинув Пізу й перебрався до Флоренції, де за кілька років до нього осе-

лилася його сім’я. Батько дуже лютував через те, що Галілео покинув медицину, яка обі-

цяла йому гарний заробіток. Але математика, особливо геометрія з її послідовністю аксі-

ом і теорем, де все незаперечно витікало одне з другого, зачарувала Галілея. У 19 років

він розробляє закони коливання маятника, а в 22 роки стає одним з найвідоміших учених

Італії. І це всього за 7 років від часу, коли він уперше познайомився з математикою! У 25

років Галілео Галілей, медик-недоучка, людина, яка не мала вченого ступеня, очолює ка-

федру математики в Пізанському університеті. Згодом він — професор математики в Падуї.

(29–31) За цей час молодий науковець зробив низку великих відкриттів у галузі механіки, фізики, математики, астрономії, хоча не публікував їх, бо вони заперечували вчення Арістотеля про будову Землі.

(32–39) Захоплення Галілея астрономією почалося, коли він 1609 року дізнався, що в Голландії з’явився «прилад-дальновидець» — телескоп. Як цей прилад сконструйований, він не знав, тому сам узявся за його створення. Зробивши телескоп, Галілей першим спрямував його до зірок, саме тому Галілея називають Колумбом неба. Галілео Галілей споглядав Місяць, Юпітер, бачив чотири його супутники, він першим відкрив плями на Сонці, довів, що воно обертається навколо своєї осі. І Земля також, виявляється, обертається навколо своєї осі і навколо Сонця! Ось тоді й з’явилась книга «Зоряний вісник», де вчений розповів про свої дослідження, продовжуючи вчення Ніколая Коперника та Джордано Бруно.

(40–45) Проте наукові знахідки Галілео Галілея суперечили загальноприйнятому вченню про будову Землі і Всесвіту, тому незабаром він був схоплений інквізицією. Тюрма, допити, погрози, тортури… Під страхом жахливої смерті 70-літнього Галілео Галілея змусили зректися своїх наукових поглядів, визнати, що Земля — твердь і не обертається навколо Сонця. Хворий, змучений старець не витримав тортур. Але, кажуть, прочитавши текст свого зречення, Галілей тупнув ногою й вигукнув: «І все ж вона обертається!»

(46–47) Помер Галілео Галілей 1642 року і в останні роки перед смертю встиг багато зробити для науки *(з журналу)*.

Речення «Але, кажуть, прочитавши текст свого зречення, Галілей тупнув ногою й вигукнув: «І все ж вона обертається!» виконує роль

Answer: елементу розвитку дії

Answer: кульмінації

Answer: розв'язки

Answer: епілогу

ukrainian-language-and-literature


Question:
**Читання й аналіз тексту**

**Прочитайте текст (**цифри в дужках позначають номери рядків**) і виконайте завдання**

**Галілео Галілей**

(1–4) Галілей народився в італійському місті Пізі 1564 року. Батько майбутнього астроно-

ма, Вінченцо Галілей, з бідних дворян, був учителем музики, композитором, знав матема-

тику й інші науки. На життя Вінченцо Галілей заробляв уроками музики, але в країні,

де вчителів музики було більше, ніж чоботарів, це давало небагато. А сім’я зростала.

(5–7) Галілео був найстаршим сином у сім’ї. Батько примушував хлопця грати на скрипці, розучувати свої композиції, щоб син міг продовжити справу його життя. Але викладача музики з Галілео не вийшло, хоча він і став великим її знавцем.

(8–9) Вінченцо, прагнувши знайти вихід із тяжкого становища, віддав хлопчика на виховання до монастиря, де його схиляли прийняти чернецтво. Галілео збунтувався і втік.

(10–11) Тоді батькові спало на думку зробити з сина лікаря. Сімнадцятирічний Галілео стає студентом Пізанського університету.

(12–16) Цікаво, що до цього часу юному Галілею зовсім не доводилося вивчати математику, і він абсолютно не був у ній обізнаний. А в університеті майбутнім лікарям серед інших навчальних предметів викладали й математику. Нова, досі не знайома йому наука зацікавила юнака, і батько, бачачи захоплення сина, порадив йому познайомитися з творами великих математиків давнини Евкліда і Архімеда.

(17–18) Сталося те, чого зовсім не чекав старий Вінченцо: математика цілком захопила Галілео, він покинув вивчати медицину й заглибився в нову для нього галузь науки.

(19–20) У молодого Галілея виявилися незвичайні математичні здібності, праці з математики він читав, як цікаві романи.

(21–28) Галілей покинув Пізу й перебрався до Флоренції, де за кілька років до нього осе-

лилася його сім’я. Батько дуже лютував через те, що Галілео покинув медицину, яка обі-

цяла йому гарний заробіток. Але математика, особливо геометрія з її послідовністю аксі-

ом і теорем, де все незаперечно витікало одне з другого, зачарувала Галілея. У 19 років

він розробляє закони коливання маятника, а в 22 роки стає одним з найвідоміших учених

Італії. І це всього за 7 років від часу, коли він уперше познайомився з математикою! У 25

років Галілео Галілей, медик-недоучка, людина, яка не мала вченого ступеня, очолює ка-

федру математики в Пізанському університеті. Згодом він — професор математики в Падуї.

(29–31) За цей час молодий науковець зробив низку великих відкриттів у галузі механіки, фізики, математики, астрономії, хоча не публікував їх, бо вони заперечували вчення Арістотеля про будову Землі.

(32–39) Захоплення Галілея астрономією почалося, коли він 1609 року дізнався, що в Голландії з’явився «прилад-дальновидець» — телескоп. Як цей прилад сконструйований, він не знав, тому сам узявся за його створення. Зробивши телескоп, Галілей першим спрямував його до зірок, саме тому Галілея називають Колумбом неба. Галілео Галілей споглядав Місяць, Юпітер, бачив чотири його супутники, він першим відкрив плями на Сонці, довів, що воно обертається навколо своєї осі. І Земля також, виявляється, обертається навколо своєї осі і навколо Сонця! Ось тоді й з’явилась книга «Зоряний вісник», де вчений розповів про свої дослідження, продовжуючи вчення Ніколая Коперника та Джордано Бруно.

(40–45) Проте наукові знахідки Галілео Галілея суперечили загальноприйнятому вченню про будову Землі і Всесвіту, тому незабаром він був схоплений інквізицією. Тюрма, допити, погрози, тортури… Під страхом жахливої смерті 70-літнього Галілео Галілея змусили зректися своїх наукових поглядів, визнати, що Земля — твердь і не обертається навколо Сонця. Хворий, змучений старець не витримав тортур. Але, кажуть, прочитавши текст свого зречення, Галілей тупнув ногою й вигукнув: «І все ж вона обертається!»

(46–47) Помер Галілео Галілей 1642 року і в останні роки перед смертю встиг багато зробити для науки *(з журналу)*.

У тексті Галілея названо Колумбом неба, бо він

Answer: створив телескоп

Answer: довів, що Сонце обертається навколо своєї осі

Answer: був видатним астрономом свого часу

Answer: першим спрямував телескоп у небо

ukrainian-language-and-literature


Question:
**Читання й аналіз тексту**

**Прочитайте текст (**цифри в дужках позначають номери рядків**) і виконайте завдання**

**Галілео Галілей**

(1–4) Галілей народився в італійському місті Пізі 1564 року. Батько майбутнього астроно-

ма, Вінченцо Галілей, з бідних дворян, був учителем музики, композитором, знав матема-

тику й інші науки. На життя Вінченцо Галілей заробляв уроками музики, але в країні,

де вчителів музики було більше, ніж чоботарів, це давало небагато. А сім’я зростала.

(5–7) Галілео був найстаршим сином у сім’ї. Батько примушував хлопця грати на скрипці, розучувати свої композиції, щоб син міг продовжити справу його життя. Але викладача музики з Галілео не вийшло, хоча він і став великим її знавцем.

(8–9) Вінченцо, прагнувши знайти вихід із тяжкого становища, віддав хлопчика на виховання до монастиря, де його схиляли прийняти чернецтво. Галілео збунтувався і втік.

(10–11) Тоді батькові спало на думку зробити з сина лікаря. Сімнадцятирічний Галілео стає студентом Пізанського університету.

(12–16) Цікаво, що до цього часу юному Галілею зовсім не доводилося вивчати математику, і він абсолютно не був у ній обізнаний. А в університеті майбутнім лікарям серед інших навчальних предметів викладали й математику. Нова, досі не знайома йому наука зацікавила юнака, і батько, бачачи захоплення сина, порадив йому познайомитися з творами великих математиків давнини Евкліда і Архімеда.

(17–18) Сталося те, чого зовсім не чекав старий Вінченцо: математика цілком захопила Галілео, він покинув вивчати медицину й заглибився в нову для нього галузь науки.

(19–20) У молодого Галілея виявилися незвичайні математичні здібності, праці з математики він читав, як цікаві романи.

(21–28) Галілей покинув Пізу й перебрався до Флоренції, де за кілька років до нього осе-

лилася його сім’я. Батько дуже лютував через те, що Галілео покинув медицину, яка обі-

цяла йому гарний заробіток. Але математика, особливо геометрія з її послідовністю аксі-

ом і теорем, де все незаперечно витікало одне з другого, зачарувала Галілея. У 19 років

він розробляє закони коливання маятника, а в 22 роки стає одним з найвідоміших учених

Італії. І це всього за 7 років від часу, коли він уперше познайомився з математикою! У 25

років Галілео Галілей, медик-недоучка, людина, яка не мала вченого ступеня, очолює ка-

федру математики в Пізанському університеті. Згодом він — професор математики в Падуї.

(29–31) За цей час молодий науковець зробив низку великих відкриттів у галузі механіки, фізики, математики, астрономії, хоча не публікував їх, бо вони заперечували вчення Арістотеля про будову Землі.

(32–39) Захоплення Галілея астрономією почалося, коли він 1609 року дізнався, що в Голландії з’явився «прилад-дальновидець» — телескоп. Як цей прилад сконструйований, він не знав, тому сам узявся за його створення. Зробивши телескоп, Галілей першим спрямував його до зірок, саме тому Галілея називають Колумбом неба. Галілео Галілей споглядав Місяць, Юпітер, бачив чотири його супутники, він першим відкрив плями на Сонці, довів, що воно обертається навколо своєї осі. І Земля також, виявляється, обертається навколо своєї осі і навколо Сонця! Ось тоді й з’явилась книга «Зоряний вісник», де вчений розповів про свої дослідження, продовжуючи вчення Ніколая Коперника та Джордано Бруно.

(40–45) Проте наукові знахідки Галілео Галілея суперечили загальноприйнятому вченню про будову Землі і Всесвіту, тому незабаром він був схоплений інквізицією. Тюрма, допити, погрози, тортури… Під страхом жахливої смерті 70-літнього Галілео Галілея змусили зректися своїх наукових поглядів, визнати, що Земля — твердь і не обертається навколо Сонця. Хворий, змучений старець не витримав тортур. Але, кажуть, прочитавши текст свого зречення, Галілей тупнув ногою й вигукнув: «І все ж вона обертається!»

(46–47) Помер Галілео Галілей 1642 року і в останні роки перед смертю встиг багато зробити для науки *(з журналу)*.

На думку автора тексту, Галілей увійшов в історію як приклад людини, яка

Answer: через страх перед небезпекою поступається принципами

Answer: домоглася ще з дитинства обраної мети

Answer: присвятила своє життя боротьбі за справедливість

Answer: попри все впевнена у власній правоті

ukrainian-language-and-literature


Question:
**Читання й аналіз тексту**

**Прочитайте текст (**цифри в дужках позначають номери рядків**) і виконайте завдання**

**Галілео Галілей**

(1–4) Галілей народився в італійському місті Пізі 1564 року. Батько майбутнього астроно-

ма, Вінченцо Галілей, з бідних дворян, був учителем музики, композитором, знав матема-

тику й інші науки. На життя Вінченцо Галілей заробляв уроками музики, але в країні,

де вчителів музики було більше, ніж чоботарів, це давало небагато. А сім’я зростала.

(5–7) Галілео був найстаршим сином у сім’ї. Батько примушував хлопця грати на скрипці, розучувати свої композиції, щоб син міг продовжити справу його життя. Але викладача музики з Галілео не вийшло, хоча він і став великим її знавцем.

(8–9) Вінченцо, прагнувши знайти вихід із тяжкого становища, віддав хлопчика на виховання до монастиря, де його схиляли прийняти чернецтво. Галілео збунтувався і втік.

(10–11) Тоді батькові спало на думку зробити з сина лікаря. Сімнадцятирічний Галілео стає студентом Пізанського університету.

(12–16) Цікаво, що до цього часу юному Галілею зовсім не доводилося вивчати математику, і він абсолютно не був у ній обізнаний. А в університеті майбутнім лікарям серед інших навчальних предметів викладали й математику. Нова, досі не знайома йому наука зацікавила юнака, і батько, бачачи захоплення сина, порадив йому познайомитися з творами великих математиків давнини Евкліда і Архімеда.

(17–18) Сталося те, чого зовсім не чекав старий Вінченцо: математика цілком захопила Галілео, він покинув вивчати медицину й заглибився в нову для нього галузь науки.

(19–20) У молодого Галілея виявилися незвичайні математичні здібності, праці з математики він читав, як цікаві романи.

(21–28) Галілей покинув Пізу й перебрався до Флоренції, де за кілька років до нього осе-

лилася його сім’я. Батько дуже лютував через те, що Галілео покинув медицину, яка обі-

цяла йому гарний заробіток. Але математика, особливо геометрія з її послідовністю аксі-

ом і теорем, де все незаперечно витікало одне з другого, зачарувала Галілея. У 19 років

він розробляє закони коливання маятника, а в 22 роки стає одним з найвідоміших учених

Італії. І це всього за 7 років від часу, коли він уперше познайомився з математикою! У 25

років Галілео Галілей, медик-недоучка, людина, яка не мала вченого ступеня, очолює ка-

федру математики в Пізанському університеті. Згодом він — професор математики в Падуї.

(29–31) За цей час молодий науковець зробив низку великих відкриттів у галузі механіки, фізики, математики, астрономії, хоча не публікував їх, бо вони заперечували вчення Арістотеля про будову Землі.

(32–39) Захоплення Галілея астрономією почалося, коли він 1609 року дізнався, що в Голландії з’явився «прилад-дальновидець» — телескоп. Як цей прилад сконструйований, він не знав, тому сам узявся за його створення. Зробивши телескоп, Галілей першим спрямував його до зірок, саме тому Галілея називають Колумбом неба. Галілео Галілей споглядав Місяць, Юпітер, бачив чотири його супутники, він першим відкрив плями на Сонці, довів, що воно обертається навколо своєї осі. І Земля також, виявляється, обертається навколо своєї осі і навколо Сонця! Ось тоді й з’явилась книга «Зоряний вісник», де вчений розповів про свої дослідження, продовжуючи вчення Ніколая Коперника та Джордано Бруно.

(40–45) Проте наукові знахідки Галілео Галілея суперечили загальноприйнятому вченню про будову Землі і Всесвіту, тому незабаром він був схоплений інквізицією. Тюрма, допити, погрози, тортури… Під страхом жахливої смерті 70-літнього Галілео Галілея змусили зректися своїх наукових поглядів, визнати, що Земля — твердь і не обертається навколо Сонця. Хворий, змучений старець не витримав тортур. Але, кажуть, прочитавши текст свого зречення, Галілей тупнув ногою й вигукнув: «І все ж вона обертається!»

(46–47) Помер Галілео Галілей 1642 року і в останні роки перед смертю встиг багато зробити для науки *(з журналу)*.

Підхід Галілея до вибору життєвого шляху відображає прислів’я

Answer: «Де родився, там і згодився».

Answer: «Яблуко від яблуні недалеко падає».

Answer: «У кожного своя доля».

Answer: «Біда навчить коржі з маком їсти».

ukrainian-language-and-literature


Question:
**Читання й аналіз тексту**

**Прочитайте текст (**цифри в дужках позначають номери рядків**) і виконайте завдання**

**Галілео Галілей**

(1–4) Галілей народився в італійському місті Пізі 1564 року. Батько майбутнього астроно-

ма, Вінченцо Галілей, з бідних дворян, був учителем музики, композитором, знав матема-

тику й інші науки. На життя Вінченцо Галілей заробляв уроками музики, але в країні,

де вчителів музики було більше, ніж чоботарів, це давало небагато. А сім’я зростала.

(5–7) Галілео був найстаршим сином у сім’ї. Батько примушував хлопця грати на скрипці, розучувати свої композиції, щоб син міг продовжити справу його життя. Але викладача музики з Галілео не вийшло, хоча він і став великим її знавцем.

(8–9) Вінченцо, прагнувши знайти вихід із тяжкого становища, віддав хлопчика на виховання до монастиря, де його схиляли прийняти чернецтво. Галілео збунтувався і втік.

(10–11) Тоді батькові спало на думку зробити з сина лікаря. Сімнадцятирічний Галілео стає студентом Пізанського університету.

(12–16) Цікаво, що до цього часу юному Галілею зовсім не доводилося вивчати математику, і він абсолютно не був у ній обізнаний. А в університеті майбутнім лікарям серед інших навчальних предметів викладали й математику. Нова, досі не знайома йому наука зацікавила юнака, і батько, бачачи захоплення сина, порадив йому познайомитися з творами великих математиків давнини Евкліда і Архімеда.

(17–18) Сталося те, чого зовсім не чекав старий Вінченцо: математика цілком захопила Галілео, він покинув вивчати медицину й заглибився в нову для нього галузь науки.

(19–20) У молодого Галілея виявилися незвичайні математичні здібності, праці з математики він читав, як цікаві романи.

(21–28) Галілей покинув Пізу й перебрався до Флоренції, де за кілька років до нього осе-

лилася його сім’я. Батько дуже лютував через те, що Галілео покинув медицину, яка обі-

цяла йому гарний заробіток. Але математика, особливо геометрія з її послідовністю аксі-

ом і теорем, де все незаперечно витікало одне з другого, зачарувала Галілея. У 19 років

він розробляє закони коливання маятника, а в 22 роки стає одним з найвідоміших учених

Італії. І це всього за 7 років від часу, коли він уперше познайомився з математикою! У 25

років Галілео Галілей, медик-недоучка, людина, яка не мала вченого ступеня, очолює ка-

федру математики в Пізанському університеті. Згодом він — професор математики в Падуї.

(29–31) За цей час молодий науковець зробив низку великих відкриттів у галузі механіки, фізики, математики, астрономії, хоча не публікував їх, бо вони заперечували вчення Арістотеля про будову Землі.

(32–39) Захоплення Галілея астрономією почалося, коли він 1609 року дізнався, що в Голландії з’явився «прилад-дальновидець» — телескоп. Як цей прилад сконструйований, він не знав, тому сам узявся за його створення. Зробивши телескоп, Галілей першим спрямував його до зірок, саме тому Галілея називають Колумбом неба. Галілео Галілей споглядав Місяць, Юпітер, бачив чотири його супутники, він першим відкрив плями на Сонці, довів, що воно обертається навколо своєї осі. І Земля також, виявляється, обертається навколо своєї осі і навколо Сонця! Ось тоді й з’явилась книга «Зоряний вісник», де вчений розповів про свої дослідження, продовжуючи вчення Ніколая Коперника та Джордано Бруно.

(40–45) Проте наукові знахідки Галілео Галілея суперечили загальноприйнятому вченню про будову Землі і Всесвіту, тому незабаром він був схоплений інквізицією. Тюрма, допити, погрози, тортури… Під страхом жахливої смерті 70-літнього Галілео Галілея змусили зректися своїх наукових поглядів, визнати, що Земля — твердь і не обертається навколо Сонця. Хворий, змучений старець не витримав тортур. Але, кажуть, прочитавши текст свого зречення, Галілей тупнув ногою й вигукнув: «І все ж вона обертається!»

(46–47) Помер Галілео Галілей 1642 року і в останні роки перед смертю встиг багато зробити для науки *(з журналу)*.

У реченні «У 25 років Галілео Галілей, медик-недоучка, людина, яка не мала вченого ступеня, очолює кафедру математики в Пізанському університеті» вислів «медик-недоучка» вжито з метою

Answer: глузування з рівня освіти молодого Галілея

Answer: захоплення швидким опануванням юнака науками

Answer: нейтральної характеристики біографічного факту

Answer: обурення діями керівництва Пізанського університету

ukrainian-language-and-literature