Туђи говор у енглеско-српским преводима

Вукчевић, Вања

Универзитет у Источном Сарајеву, Филозофски факултет Пале

1

УНИВЕРЗИТЕТ У ИСТОЧНОМ САРАЈЕВУ
ФИЛОЗОФСКИ ФАКУЛТЕТ ПАЛЕ

Вања Вукчевић

ТУЂИ ГОВОР У ЕНГЛЕСКО-СРПСКИМ
ПРЕВОДИМА
Докторска дисертација

Пале, 2023.

2

UNIVERSITY OF EAST SARAJEVO
FACULTY OF PHILOSOPHY

Vanja Vukčević

ТУЂИ ГОВОР У ЕНГЛЕСКО-СРПСКИМ
ПРЕВОДИМА
Doctoral Dissertation

Pale, 2023.

3

Библиографски подаци:
УДК
 Научна област: Хуманистичке науке
 Научно поље: Језици и књижевност
Ужа научна област: Контрастивна анализа, наратологија
Институција: Филозофски факултет Пале
 Ментор: проф. др Вера Вујевић-Ђурић
 Број страница
Број слика
 Број табела
 Број прилога
Број литературних референци
Датум одбране
Комисија за одбрану:

1.
2.
3.
4.
5.
Рад је одложен у библиотеци Филозофског факултета Пале

4

ТУЂИ ГОВОР У ЕНГЛЕСКО-СРПСКИМ ПРЕВОДИМА

РЕЗИМЕ

Предмет ове докторске дисертације, и, сходно томе, центар њеног истраживања
јесте обликовање феномена туђег говора унутар романа Вирџиније Вулф: Госпођа
Даловеј и Ка светионику, Харпер Ли: Убити птицу ругалицу и Иди постави стражара,
Тонија Парсонса: Човек и дечак и Одласци и Казуа Ишигура Остаци дана. У најширем
смислу, ријеч је о контрастивном аналитичком приступу одабраној грађи, у оквиру кога
се комбинују микролингвистички и макролингвистички приступ, да би се сагледао
феномен обликовања туђег говора у два језика – енглеском и српском. С тим у вези,
неопходно је било да се користе методе, домети и литература лингвистичких и
наратолошких метода, како би се што прецизније препознала и потом описала за анализу
најзначајнија мјеста унутар поредбене интерлингвалне конструкције.
У уводном и завршном поглављу дисертације, као и у уводним параграфима
сваког поглавља понаособ, настојали смо да се позабавимо прво теоријским утемељењем
проблема и начинима на који ће се он рјешавати, а онда и у озбиљнијој мјери, анализом
примјера у српском и енглеском језику који се доносе напоредо. На тим мјестима, поред
примарно лингвистичких, нарочито долазе до изражаја методе проучавања науке о
књижевности. Стога се врло често служимо и оном терминологијом која је
карактеристична за наратологију (приповједач, приповједна инстанца, фокализација,
категорија наративног гласа, итд.).
С тим у вези, анализа је указала на неслагања у семантичком смислу између
изворника на енглеском језику и превода на српском. Њима је посвећена нарочита пажња
са аспекта формалне језичко-стилске анализе, колико и са тачке гледишта теорија
приповиједања. Ова теза покушала је на неколиким примјерима да да одговор на питања
да ли је превод могуће „побољшати“, или је он, према ријечима Умберта Ека, „умјетност
неуспјеха“.
5

На широком и врло шареноликом опусу четири модерна аутора која пишу на
енглеском језику (од којих су троје и наши савременици), ова дисертација је настојала да
понуди одговоре на практична питања како се туђи говор понаша најприје у изворнику, а
затим и у преводу. Зато је најприје било потребно и установити како се његови
структурни чиниоци (поставка реченице, глаголи, замјенице, интерпункција, итд.)
понашају у првом, па затим и у другом језику. Одмах се дошло до закључка да
индивидуалне приповједне поетике у највећој могућој мјери диференцирају однос према
туђем говору, форсирајући код различитих аутора, избором начина на који се наратор
поставља, одређени тип обликовања туђе ријечи. Фрагментарни цитати, слободни
(не)управни говори, случајеви гдје је готово немогуће разлучити коме говор припада –
доминираће у приповиједању Вирџиније Вулф, док ће удио „чистих“ реченица управног
говора бити претежнији код Парсонса и Харпер Ли, што се, са тачке теорија о
модерности
и
постмодерности
нарације
посредоване
доминацијом
хибридних
конструкција, показује као помало парадоксална појава.
Стилогени ефекти различитих типова транспозиције говора другог гласа у
нарацији тако ће кроз анализу (а ослањајући се највише на Ковачевића, Бахтина и
Принса), бити доведени до закључка конструисаног од уједињених лингвистичких,
стилистичких и наратолошких перспектива: да се наиме кроз анализу туђег говора
најбоље и с минимумом могућности за грешку види тип приповједног дискурса самог.

Кључне ријечи: Вирџинија Вулф, Госпођа Даловеј, Ка светионику, Харпер Ли,
Убити прицу ругалицу, Иди постави стражара, Тони Парсонс, Човек и дечак, Тони
Парсонс, Одласци, Казуо Ишигуро, Остаци дана, енглески језик, контрастивна анализа,
типови туђег говора, наратологија, српски језик.

6

REPORTED SPEECH IN ENGLISH-SERBIAN TRANSLATIONS

SUMMARY

The subject of this doctoral dissertation, and, accordingly, the center of its research is
the formation of the phenomenon of other people's speech within the novels of Virginia Woolf,
Mrs. Dalloway and To the Lighthouse, Harper Lee, To Kill a Mockingbird and Go Post a
Watchman, Tony Parsons, The Man and the Boy and The Departures and Kazuyo Ishiguro, The
Remains of the Day. In the broadest sense, it is about a contrastive analytical approach
concerning the selected material, within which microlinguistic and macrolinguistic approaches
are employed and combined, in order to look at the phenomenon of the shaping of someone
else's speech in two languages - English and Serbian. In this regard, it was necessary to use the
methods, ranges and literature of linguistic and narratological methods, in order to recognize as
precisely as possible and then describe for analysis the most significant places within the
comparative interlingual construction.
The dissertation tries, in the introductory and final chapters, as well as in the
introductory paragraphs of each individual chapter, to deal first with the theoretical foundation
of the problem and the ways in which it will be solved, and then to a more serious extent with
the analysis of the examples in Serbian and English that are presented next to each other. The
methods of studying the science of literature, in addition to the primarily linguistic ones,
especially come to the fore in those places. Therefore, we often use the terminology that is
distinctive for narratology (narrator, narrative instance, focalization, category of narrative voice,
etc...)
In regard to this, there was an analysis of discrepancies in the semantic sense between
the original in English and the translation in Serbian. Particular attention was paid to those
languages from the aspect of formal linguistic and stylistic analysis, as well as from the point of
view of storytelling theory. This thesis tried to use several examples to answer the questions of
7

whether translation can be "improved", or whether it is, in the words of Umberto Eco, "the art of
failure".
Based on the wide and varied oeuvre of four modern authors who write in English (three
of whom are our contemporaries), this paper tried to answer practical questions about how other
people's speech behaves, first in the original, and then in translation. Therefore, it was firstly
necessary to establish how its structural factors (sentence setting, verbs, pronouns, punctuation,
etc. ) behave in the first, and then in the second language. The conclusion was immediately
reached that individual narrative poetics to the greatest extent possible differentiate the attitude
towards other people's speech, forcing different authors, by choosing the way in which the
narrator is positioned, a certain type of shaping of other people's words. Fragmentary
quotations, free (non)directive speeches, cases where it is almost impossible to distinguish to
whom the speech belongs - will dominate in the narration of Virginia Woolf, while the share of
"pure" sentences of directed speech will be more predominant in Parsons and Harper Lee,
which, from the point of view of theories about modernity and postmodernity of the narrative
mediated by the dominance of hybrid constructions, shows as a somewhat paradoxical
phenomenon.
Stylogenic effects of different types of transposition of the other's speech will thus be
brought to a conclusion constructed from unified linguistic, stylistic and narratological
perspectives through analysis (and relying on Kovačević, Bakhtin and Prince): namely, through
the analysis of another's speech, the best and with the minimum possibility for he sees the type
of narrative discourse itself as a mistake.

Keywords: Virginia Woolf, Mrs. Dalloway, To the Lighthouse, Harper Lee, To Kill a
Mockingbird, Go Set a Watchman, Tony Parsons, The Man and the Boy, Departures, Kazuo
Ishiguro, Remains of the Day, English language, contrastive analysis, types of reported speech ,
narratology, Serbian language.
8

САДРЖАЈ

1. УВОДНА РАЗМАТРАЊА..................................................................................10
1. 1. Предмет истраживања .............................................................................10
1. 2. Корпус.....................................................................................................13
1. 3. Циљеви и задаци истраживања................................................................16
1. 4. Истраживачке хипотезе............................................................................17
1. 5. Методолошки приступ истраживању.......................................................18
1. 5. 1. Контрастивна анализа....................................................................19
1. 5. 2. Репрезентологија............................................................................20
1. 5. 3. Теорија превођења..........................................................................21
  1. 6. Досадашња истраживања у свијету и код нас ..........................................23
2. ТЕОРИЈСКА РАЗМАТРАЊА И КОМПАРАЦИЈА.............................................25
       2. 1. Туђи говор ............................................................................................25
       2. 2. Врсте туђег говора.................................................................................25
  2. 2. 3. Управни говор.............................................................................26
2. 2. 3. 1. Теоријски оквир...................................................................26
2. 2. 3. 2. Анализа корпуса..................................................................45
              2. 2. 4. Неуправни говор.........................................................................55
                    2. 2. 4. 1. Теоријски оквир................................................................55
                    2. 2. 4. 2. Анализа корпуса...............................................................67
                    2. 2. 4. 3. Слободни неуправни говор...............................................83
                        2. 2. 4. 3. 1. Теоријски оквир........................................................83
                        2. 2. 4. 3. 2. Анализа корпуса.......................................................92
                        2. 2. 4. 3. 3. Граматички и лексички индикатори слободног
неуправног говора у енглеском језику..................................................................................102
                           2. 2. 4. 3. 3. 1. Парантезе и парантетичност исказа у СНГ............106
                           2. 2. 4. 3. 3. 2. For...............................................................................110
9

                           2. 2. 4. 3. 3. 3. One............................................................................118
                           2. 2. 4. 3. 3. 4. Значај интерпункције у идентификацији СНГ (знаци
питања и знаци узвика)...............................................................................................122
                         2. 2. 4. 3. 3. 5. Модалност и модални облици............................124
3. КОМБИНОВАНИ ПОДТИПОВИ ТУЂЕГ ГОВОРА.......................................126
4. ЗАКЉУЧНА РАЗМАТРАЊА.........................................................................140
ИЗВОРИ........................................................................................................... 153
ЛИТЕРАТУРА.............................................................................................................153

10

1. УВОДНА РАЗМАТРАЊА

1.1. Предмет истраживања

Предмет истраживања ове докторске дисертације обухвата примјену модерних
лингвостилистичких
приступа
у
проучавању
и
дескрипцији
лингвистичког,
књижевнојезичког феномена туђег говора у преводима књижевних дјела са енглеског на
српски језик. Рад би требало најприје прегледно да систематизује савремене приступе у
анализи туђег говора кроз примјену методе контрастивне анализе, укључујући и аспект
стилистике и теорије превођења, а затим да их на одговарајући начин упосли при
конкретним проучавањима превода и анализама преводилачких рјешења. Под туђим
говором посматра се „сваки исказ некога лица који је укључен у ауторски текст. Тако се
туђи говор релацијски дефинише као категорија насупротна ауторскоме говору. Зато у
истраживању форми преношења туђег говора ,,истински предмет истраживања треба да
буде управо узајамни динамички однос тих двеју величина – преношеног (туђег) и
преносећег (ауторског) говора“ (Бахтин 1980: 132). Неуправни (индиректни) говор (лат.
oratio obliqua) јесте форма преношења туђег говора структурисана у синтаксички облик
зависносложене реченице. Неуправни говор структурише се према принципима
хипотаксе, а не као управни по принципима паратаксе. Наиме, синтаксичка конструкција
неуправног говора састоји се од ауторске дидаскалије (ријечи аутора) у облику главне
клаузе и репродукованог исказа у форми зависне клаузе. Неуправни говор заправо
,,представља по себи говор у говору, или саопштење у саопштењу“ (Јарцева ред. 1998:
244). Репродуковани (’неауторов’) говор у оквиру конструкције неуправног говора има
форму изричне зависне клаузе (у српском језику, по правилу, с везницима да или како),
или пак форму зависно-упитне изричне клаузе са свим типовима упитних ријечи као
11

везивним елементима, будући да ,,зависно-упитне реченице јесу врста неуправнога
говора са обликом упитних реченица“ (Ковачевић 2012а: 1–3). У књижевности се под
туђим говором подразумијева приказани говор, а наратологија га дефинише као „тип
дискурса у којем су искази или мисли лика интегрисани у други исказ или мисао (обично,
али не нужно) посредством померања граматичког времена уназад, те прелазак заменица
првог лица у треће лице“ (Принс 2011: 125). Најкраће речено, туђи говор јесте „говор у
говору и говор о говору“ (Бахтин 1980: 128). Дијалошка и метатекстуална природа туђег
говора, као његове нужне особине, откривају се као изазови у превођењу и с обзиром на
природу изговореног и с обзиром на контекст у коме се обликују и преносе – цитати,
преобликовања, препричавања, наративни модели у одабраним романима.
У релевантној стручној литератури (нпр. Ковачевић 2000, 2009, 2010, 2011, 2012;
Рајић 2010, Семино и Шорт, 2004, Шорт 1999, Принс 2011 и осталој која је
конзистентније или нешто рјеђе коришћена у овом раду), у оквиру дефинисања
терминосистема туђег говора, већ је установљен и подробно описан низ подмодела туђег
говора. Међутим, у различитим језицима, а затим и у различитим типовима приповједне
прозе, ови подмодели се другачије обликују, па ће се тежиште дисертације поставити
управо на анализама постојаности и варијантности посматраних облика у оба језика. Под
поменутим савременим лингвостилистичким приступима, у овом контекту, сматрамо
теорије настале у претходних неколико деценија, које еклектички обухватају знања и
научне праксе не само из богате теорије језика, него и теорије књижевности, социологије,
психологије, итд. У 20. вијеку туђи говор постаје и предмет засебне научне гране –
репрезентологије. У нашем истраживању служићемо се теоријама и радовима М.
Бахтина, А. Смирнове, М. Ковачевића, Р. Џ. Принса, В. Шмита, М. Шорта, А. Банфилда,
итд. Такође, осврнућемо се и на радове и истраживања објављена у протеклих неколико
деценија у англистичкој и сербокроатистичкој литератури, који би требало да дају
савремени поглед на изучавање феномена туђег говора.
 Проведено истраживање требало би да укаже на то који су домети и могућности
превода одређеног књижевног дјела с једног језика на други (на примјеру изабране
проблематике који се посматра као репрезентативан, али je не исцрпљује) и шта се у
конкретној транспозицији у лингвистичком и умјетничком смислу губи, добија или
12

трансформише. С обзиром на то да типови конструисања туђег говора свједоче о односу
који аутор/приповједач/други лик имају како према ономе што је речено, тако и према
самим карактерима који пренесени говор изговарају као првобитни и аутентичан, анализа
мора бар повремено да изађе из строго језичких оквира и зађе у домен теорије превођења,
па и теорије књижевности, генерално. Проблематика превођења (предмет наше анализе),
фокусираће се на првом мјесту на језичко обликовање туђег говора у изворнику (текстови
на енглеском језику), у којој је за ово питање најважније проучити именичку и глаголску
парадигму и њене разлике у односу на текст у преводу (српски језик). Затим ће се пажња
усмјерити на формирање наративних, тј. приповиједних облика, матрица, гдје је, такође,
незаобилазно размотрити и сличности и разлике у правописном маркирању облика туђег
говора у оба језика, гдје се изостављање, или тзв. минус присуство истих посматра као
посебан приповиједни манир, поетички гест, карактеристичан за модерну књижевност.
Неке границе између два говора је лако разазнати када постоје јасни граматички,
ортографски или лексички показатељи, али често се деси да су они намјерно замагљени,
и управо то јесте велики изазов за преводиоца. Имајући на уму чињеницу да идеални
превод као такав не постоји, у раду планирамо да опишемо преводилачка рјешења којима
се премошћавају она мјеста у оригиналним текстовима за која није могуће пронаћи
савршени репрезент у нашем језику, гдје се одређене семантичке импликације губе, или,
што је такође чест случај, умножавају у преводу будући да српски језик носи нпр.
другачију симболику неких лексема или језичких спојева од изворника у коме су
неутрални или обрнуто. Не треба заборавити ни чињеницу да је преводилац, попут
аутора, индивидуа и да карактеристике личности, знања и афинитети утичу на коначни
лик преведеног дјела.
Централни дио рада представљаће конкретне анализе, засноване на паралелном
приказу текстова, уз детаљно илустровање свих уочених модела и подмодела туђег
говора у оба језика. Након анализе пренесених примјера планирани су систематизација и
уопштавање грађе, у параграфима посвећеним сродним питањима и проблематици. Исти
модел, односно слична методологија, примијењена је при разматрању појединачних
проблема везаних за феномен туђег говора.
13

Дескрипција лингвистичких сличности и разлика један је дио планираног посла,
други би се односио на уочавање и опис „колизија“ између оригиналног и преведеног
текста, уз анализу и дескрипцију евентуалних преводилачких недоумица и могућих
вишеструких рјешења. Аналитички приступ требало би да допринесе студијама
превођења у нашој средини, како теоријски тако и анализом конкретних и практичних
примјера. Ово је нарочито случај када за једно конкретно дјело имамо неколико
различитих превода.
Издвојили смо сљедеће романе за анализу туђег говора, њихове оригинале на
енлеском језику и званичне преводе на српски:
1. Вирџинија Вулф, Госпођа Даловеј
2. Вирџинија Вулф, Ка светионику
3. Харпер Ли, Убити птицу ругалицу
4. Харпер Ли, Иди постави стражара
5. Тони Парсонс, Човек и дечак
6. Тони Парсонс, Одласци
7. Казуо Ишигуро, Остаци дана.

1.2.  Корпус

Сматрали смо да је упутно да изложимо основне биобиблиографске податке
писаца чија су књижевна дјела ушла у наш одабрани упоредни двојезични корпус. Бавили
смо се модерним и савременим ауторима, тј. приповједачима. Вирџинија Вулф (1882–
1941) један је од најутицајнијих аутора 20. вијека у цјелини (писала је у првим
деценијама претходног стољећа), док су остали аутори наши савременици: Харпер Ли
(1926–2016), Казуо Ишигуро (1954–) и Тони Парсонс (1953–).

14

Вирџинија Вулф рођена је у Лондону 1882. у угледној викторијанској породици.
Један је од првих представника модерне прозе тока свијести, и један од оснивача
феминистичке књижевне критике. Отац јој је био познати енглески књижевни критичар и
издавач. Након очеве смрти, преселила се са сестром у Блумзбури, дио Лондона који је,
нарочито у међуратном периоду, представљао окупљалиште једног слоја британске
интелигенције. Била је удата за издавача, писца и друштвеног активисту, Леонарда
Вулфа.
Након романа Ноћ и дан, 1919. и Јаковљева соба, 1922, настала су њена велика
остварења књижевног модернизма: романи Госпођа Даловеј, 1925, Ка светионику, 1927,
Таласи, 1931. те збирке есеја и књижевних критика, Сопствена соба, 1929. и Три гвинеје
1938.
За корпус су одабрани романи Госпођа Даловеј и Ка светионику.
Госпођа Даловеј је примјер приповиједања базираног на току свијести, гдје већина
сцена прати тренутне мисли одређеног лика. Читава радња романа одвијала се у једном
јунском дану 1923. године. Оно што ми анализирамо јесте разлика између директног и
индиректног говора, коју ауторка вјешто замагљује. У наративну мрежу укључено је
двадесетак ликова, али је фокус на току свијести Кларисе Даловеј и Септимуса Смита,
што ће се илустровати бројним примјерима у овом раду.
Ка светионику је такође наратизован ток свијести, фокусиран на унутрашњи
живот ликова, односно на њихово сјећање, ток мисли и емоције. Роман је објављен 1927.
године и описује судбину породице Ремзи током Другог свjетског рата. Ка светионику
представља важан допринос модерној британској и уопште свјетској прози, јер је
допринио развоју приповједачке технике тока свијести, али и феминистичким покретима.
Романом доминирају три теме: живот, смрт и умјетност. Роман је подијељен на три
цјелине: „Прозор“, „Вријеме пролази“ и „Светионик“. Радња почиње дан прије рата,
средишњи дио „Вријеме пролази“ одиграва се током рата, а посљедњи дио „Светионик“
надовезао се на први и одиграо се дан послије рата. Роман почиње описом једног обичног
дана породице Ремзи и њихове осморо дјеце који заједно са гостима бораве у свом
љетњиковцу на острву Скај, а преко пута љетњиковца налази се светионик који
планирају да посјете.
15

Харпер Ли рођена је у Монровилу у Алабами 1926. године и поживјела је
деведесет година, остављајући човјечанству култно дјело за које је ова америчка
књижевница добила Пулицерову награду, а касније и Предсједнички орден слободе за
допринос књижевности. Њен роман Убити птицу ругалицу сматра се класиком америчке
књижевности, а 1962. године снимљен је истоимени филм. Више од 50 година након
објављивања романа Убити птицу ругалицу, Лијева је одбијала да напише други роман
да би онда дала дозволу за објављивање свог другог романа Иди постави стражара. Он
је написан много раније и заправо представља прву верзију романа Убити птицу
ругалицу.
Убити птицу ругалицу је велико дјело јужњачке имагинације. Роман прати причу
о одрастању у простору обиљеженом расним антагонизмима и борбама за једнакост.
Догађаји у роману испричани су кроз призму деветогодишње дјевојчице Скаут,
адвокатове кћерке. У роману доминирају аутобиографски елементи, а прича је, баш због
феномена туђег говора, у духу дјетета, приступачна за све узрасте. Дјело Убити птицу
ругалицу преведено је на четрдесет језика.
Иди постави стражара је фокусиран такође на живот на југу и питања расне
неједнакости, људскости, пун хумора и спонтаности. Двадесетшестогодишња Џин Луиза
Финч (Скаут) вратила се кући из Њујорка, да би посјетила остарјелог оца, Атикуса. Њен
повратак кући претвара се у осјећање растуће узнемирености када сазнаје узнемирујуће
истине о својој породици, граду и људима који су јој најдражи. Сјећања из дјетињства
навиру, а њене вриједности и претпоставке о животу доведене су у питање.

Тони Парсонс рођен је 1953. године у сиромашној породици у лондонском Ист
енду. Од двадесете године радио је у фабрици за производњу џина, а затим је постао
музички новинар и пратио експлозију панка и новог таласа. Током седамдесетих година
радио је као музички критичар у једном од најпрестижнијих музичких издања у Великој
Британији. Главна тема његовог најпознатијег романа Човек и дечак јесу два односа која
су за Парсонса била најзначајнија, а то су однос са сином којег је сам подигао и однос са
оцем којег је јако волио.
16

Човек и дечак приказује тјескобу и панику мушкарца који није припремљен да се
нађе у улози самохраног оца, а кога животне околности тјерају да се суочи са
проблемима старања о дјетету. Млади отац Хари Силвер остао је сам са својим
четворогодишњим сином, тј. постао је самохрани родитељ. У међувремену, Хари је
сазрио и научио шта је суштина љубави и живота. „Једна од најбољих књига објављених
ове године, наизмјенично вас наводи на смијех, па на сузе. Парсонс је написао снажну,
духовиту и интелигентну књигу право из срца. Његови ликови су израђени, живи, прави
људи. Дијалози су бриљантни“ (Дејли Мејл, 1999).
Одласци је збирка седам кратких прича, написаних на основу ауторовог
седмодневног боравка на аеродрому Хитроу као званичног аеродромског аутора. Хитроу
је у књизи представљен на начин на који га до сад читаоци нису упознали. Као „тајни
град насељен са седамдесет пет милиона путника који прођу кроз њега сваке године,
мјесто на којем се путовања и снови завршавају или почињу“ (без извора, према Парсонс
2011).

Казуо Ишигуро рођен је 1954. године у Јапану, али се још као дијете преселио са
породицом у Енглеску, гдје је и остао да живи. Његова дјела преведена су на четрдесет
језика и захваљујући њима, добитник је великог броја награда. Најзначајнија је свакако
Нобелова награда за књижевност коју је добио 2017. године за роман.
Остаци дана је прича о батлеру Стивенсу који на меланхоличан начин говори о
прошлим временима, схватању живота, о пријатељству, оданости и дужности, о
протраћеним надама и достојанству. Стивенс одлази на пут и на том путу навиру му
сјећања из Дарлингтон хола која су испреплетана са тренутним догађајима. Роман је
углавном написан као унутрашњи монолог и показао се као одлична грађа за проучавање
модела туђег говора. Истоимени филм урађен по овом роману био је номинован за осам
оскара.

1.3.
Циљеви и задаци истраживања
17

Циљ
нашег
истраживања
јесте
установљавање
и
описивање
особина
терминосистема туђег говора у два језика, прво понаособ, а онда стављајући их у
динамичан однос, у који ступају сваки пут када језичка грађа прелази из енглеског у
српски језик. Спроведене анализе и формиране систематизације требало би да обогате
студије превођења код нас, као дисциплину која је у нашој средини још недовољно
развијена. Као централни и емпиријски сегменти дисертације биће постављени конкретно
проучени дијелови текста у оригиналу и преводу, уз опис могућих преводилачких
недоумица и вишезначних рјешења.
С обзиром на концепт истраживања, главни очекивани резултат огледа се у
прегледу сличности и разлика обликовања туђег говора у два језика. Паралелно,
посматрају се и домети и могућности и евентуално побољшања превода одређеног
књижевног дјела с једног језика на други и уочава се оно што се у конкретној
транспозицији у лингвистичком и умјетничком смислу губи, добија или трансформише.

1.4.
Истраживачке хипотезе

Истраживању ћемо приступити формулисањем неколико темељних претпоставки:
1.
Основна хипотеза јесте да ова два језика, и поред непобитних
сличности које показују када је ријеч о обликовању туђег говора, имају и
међусобних знатних разлика. Њихова манифестација прво у изворнику, а затим
проблематика коју узрокују у преводу, захтијева посебну аналитичку обраду. Ту, прије
свега, мислимо на чињеницу да су словенски (међу којима, дакле, и српски) језици
сачували највећи дио флексија, тј. наставака, и да захваљујући томе могу и релативно
слободно да изграђују ред показне замјенице, док је енглески током развоја највећи дио
флексија изгубио, па сада показује одлике аналитичко-изолативног типа и тражи више-
18

мање стриктан реченични ред. Зато ће поредбена питања из поља морфологије, а самим
тим, посљедично, и настали синтаксички паралелизми бити највећим дијелом у фокусу
истраживања. Промјена именичких ријечи и глагола мора се пажљиво испитати, а као
нарочито занимљиво може се показати и поређење узвика и других афективно обојених
лексема у оба језика.
2.
Сви типови туђег говора неће бити равноправно заступљени у
изворним ни у преведеним романима. Ово је условљено превасходно већ поменутим
разликама између два језика, које искрсавају упркос њиховој генералној типолошкој
сродности. Други разлог јесте разлика у приповједачким поетикама и личним
преференцијама аутора ка појединим типовима туђег говора. Трећи узрок који доводи до
наведене колизије јесу персонална преводилачка рјешења, која бисмо за ову прилику
могли назвати специфичном преводилачком поетиком. Сва три случаја кроз појединачне
анализе биће теоријски уоквирена и практично разматрана.
3.
При преводима текстова долази до грешака у преводу појединих
типова туђег говора, које су условљене различитим разлозима. У неким случајевима
дешаваће се да преводилац није успио идеално да преведе изворни текст, поготово кад је
ријеч о комплекснијим типовима туђег говора или полисемичним исказима. Ове врсте
„преводилачке колизије“ разматране су периодично кроз примјере, а систематичније у
једном посебном одјељку овог рада. То поглавље представља истовремено и
најпрагматичнији резултат овог истраживања у смислу директног примјењивања
одабраних теоријских модела на конкретном тексту.

1. 5. Методолошки приступ истраживању

У првом дијелу рада бавићемо се теоријским приступима туђем говору на
енглеском и српском језику, као и дјелимичним прегледом развоја тог дијела
лингвистике, узимајући у обзир обиље литературе посвећене датом проблему, али и
19

питањима теорије приповиједања. Планирано је да тај увод представља својеврстан
теоријски оквир за централни дио рада који ће бити аналитички и посвећен специфичној
проблематици. Овај дио рада обухватиће анализе и приказе типова и подтипова туђег
говора у оба језика. Ипак, представљени методолошки оквир није представљен само у
оквирним поглављима (уводу и закључку), односно, ријешили смо да осим у уводном и
закључном дијелу свако појединачно поглавље, које се бави практичном, „живом“
анализом, такође има свој теоријски оквир, будући да нам је он био неопходан за анализу
појединачних питања. На тај начин, анализа је била сврсисходнија, кратки теоријски
уводи, а повремено и закључци мањих одјељака растеретили су теоријске блокове и
показали се као функционалнији током рада. Одлучили смо се на овај принцип јер смо
сматрали да је свакој разматраној и анализираној подврсти типова туђег говора (чија је
таксономија разграната) потребно посветити дужну пажњу.
У наставку ћемо се бавити на првом мјесту класификацијом и дистрибуцијом
облика туђег говора у изворнику (текстови на енглеском језику), у којој је за ово питање
најважније проучити именичку и глаголску парадигму и њене разлике у односу на текст у
преводу (српски језик), затим, конкретније, и различите конекторе и индикаторе који се
појављују у одређеном типу туђег говора (овдје мислимо превасходно на изворни текст).
Затим ће се пажња обратити на формирање наративних рјешења, гдје је такође неопходно
анализирати и сличности и разлике у правописном маркирању облика туђег говора у оба
језика, будући да је важно за саме приповиједне принципе. Све спроведене анализе и
резултате поређења потребно је класификовати у групе проблема, односно посебне
одјељке у раду, гдје ће се као узор користити релевантна стручна литература.
Посебан дио рада обухватаће и допунско тумачење превода наведених дјела
Вирџиније Вулф, Харпер Ли, Тонија Парсонса и Казуа Ишигура, у смислу
коментарисања конкретних преводилачких рјешења превода туђег говора.
У закључном дијелу рада изнијећемо резултате и запажања до којих смо у
истраживању дошли.

1. 5. 1. Контрастивна анализа
20

Постоје три гране контрастивне лингвистике: контрастивна анализа, теорија
превођења и анализа грешака. Иако су све три гране подједнако значајне, по обиму грађе
који проучава и потенцији коју има, издваја се контрастивна анализа. Она је
најразвијенија област контрастивне лингвистике гдје се „до експлицитних сличности и
разлика међу језицима долази путем поређења описа тих језика. То је поступак у ком се
језик А проучава кроз призму језика Б или се језици пореде на основу неког заједничког
обележја“ (Ђорђевић 2000: 1). Дакле, контрастивна анализа бави се синхроним
упоређивањем или контрастирањем два или више језика, тражећи им сличности и
разлике у једном језичком раздобљу. Управо ово синхронијско обиљежје чини да се
контрастивна анализа и дескриптивна лингвистика подударају на микролингвистичком
плану, јер дескриптивна лингвистика омогућава контрастивној анализи да супротстави
описе два језика, док их контрастивна анализа допуњава. Њихова повезаност види се и у
синонимима за сам термин контрастивне анлизе. Неки од њих су: паралелни опис (Фрис
1945), диференцијални опис (Маки 1965: 80), компаративна дескриптивна англистика
(Халидеј, Макинтош, Стревенс 1964: 112), дескриптивно поређење (Кетфорд 1968: 159),
итд. Што се макролингвистичког плана тиче, контрастивна анализа је најприје везана за
примијењену лингвистику која подразумијева наставу страног језика како матерњег тако
и страног, као и дисциплине попут превођења, стилистике, израде правописа,
дефектологије говора и контрастивне анализе. Тако је значај контрастивне анализе и
теоријски и практични.

 1. 5. 2. Репрезентологија

Репрезентологија је крајем другог и почетком трећег миленијума досегла
импресиван значај и добила на важности управо захваљујући енормном и убрзаном
развоју дигитализације, а са њом су стигли и изазови хиперпродукције електронских,
папирних и интернет издања. Према Ковачевићу (2012: 1), репрезентологија је
„граматичко-стилистичка научна (под)дисциплина, која изучава форме исказивања туђег
21

говора, најчешће у његовом међуодносу са ауторским, будући да се туђи говор као туђи и
препознаје тек ако се посматра у суодносу са ауторским говором“. Ријеч је о четвртој
области синтаксе, поред синтагматике, синтаксе реченице и синтаксе дискурса. Иако је
репрезентологија превасходно синтаксичка област, она је у нераскидивој вези са
стилистиком јер поред синтаксичке анализе она изискује и стилистичку анализу. Из тога
произлази да није могуће разграничити граматичку основу од њене стилистичке
модификације. Зато је ова научна грана интердисциплинарне природе јер осим
лингвистиком, бави се и лингвостилистиком и литерарном стилистиком, а великим
дијелом и функционалном стилистиком јер се њен значај највише препознаје у анализи,
превасходно прозних дјела српске књижевности, у којој се дефинишу односи између
аутора, приповједача и ликова. Репрезентологија се, дакле, бави „говором другога“ и
односом таквог говора са говором аутора: „туђи дискурс, под чиме се подразумева
репрезентација говорних и мисаоних процеса ликова, тачније начин њиховог преношења
у тзв. ауторски/нараторски говор“ (Степанов 2017: 513).

1. 5. 3.  Tеорија превођења

Теорија превођења је, као што смо већ навели, једна од три области контрастивне
лингвистике. Осим посматрања превођења текста као процеса, подразумијева интензивну
компарацију језика са ког се преводи са језиком на који се преводи. У току ове процедуре
долази до проналажења преводних еквивалената, тј. „категорија/ категорије језика Б
којима се може превести једна категорија језика А“ (Ђорђевић 2004: 3). Тражење
адекватних преведених термина подразумијева и проналажење сличности и разлика
између језика, па је отуда  и јасна улога теорије превођења у контрастивној лингвистици.

Превођење је врста људске дјелатности која је друштвено условљена, стога се
јавља увијек када једна друштвена заједница долази у контакт с другом. Зато се „највећи
допринос превођења огледа у развијању духовног заједништва на кугли земаљској“
(Ивир 1978: 12). Владимир Ивир сматра да је историја преводилаштва у корелацији са
историјом човјечанства, па се тако дјелатност преводилаштва може сматрати једним од
22

најстаријих људских послова. Осим усменог, постоји и писмено превођење, које се може
односити на књижевне и некњижевне текстове. Преводиоци који се баве књижевним
текстовима често се у извјесном смислу и сами сматрају за умјетнике. Најстарији
књижевни превод јесте превод Хомерове Одисеје, која је преведена са грчког на латински
језик 250 година прије нове ере. Међутим, превођење је све до деветнаестог вијека било
само помоћно средство за савлађивање страног језика, а обрисе научне дисциплине
почело је да добија тек средином двадесетог вијека. Термин „студије превођења“ први
пут се појавио у тексту који је 1972. године објавио Џејмс Холмс: „The Name and Nature
of Translation Studies“, који се због тога сматра и утемељивачем ове науке. „Термин
студије превођења би изгледа био најприкладнији од свих доступних на енглеском, а
његово усвајање као стандардни термин за дисциплину у цјелини би уклонило приличну
количину забуне и неспоразума“ (Холмс 1972 : 4)1. Године 1976. Андре Лефевер, који је
био један од најпознатијих модерних теоретичара превођења, предложио је на конгресу о
превођењу у Белгији да се Холмсов термин усвоји као званичан, наглашавајући да у овој
научној дисциплини пракса не може бити одвојена од теорије. Лефевр је објаснио да
превођење подразумијева „rewriting”, односно поновно писање оригиналног текста.
Поновно писање је врста трансгресије текста и као такво има моћ да „уводи нове
концепте, нове жанрове, нове апарате, а историја превођења је историја и књижевне
иновације и обликовне моћи једне културе на другу. Али поновно писање такође може
потиснути иновације, искривити их и ограничити, чак и у доба све веће манипулације
свих врста, проучавање манипулативних процеса књижевности као илустрованих

1  „The designation “translation studies” would seem to be the most appropriate of all those available in English,
and its adoption as the standard term for the discipline as a whole would remove a fair amount of confusion and
misunderstanding“ .
23

преводом може нам помоћи да имамо већу свијест о свијету у којем живимо“ (Лефевр
1992: xi)2.

1.6.
Досадашња истраживања у свијету и код нас

 Почеци разматрања разликовања ауторског и туђег говора сежу до Аристотелове
теорије о подражавању (мимесису), у оквиру које он указује на разлике у начину
подражавања када пјесник „приповиједа, и то или, као што Хомер чини, на уста неке
друге личности или сам без претварања“ (Аристотел 2008: 59–60), што је и у основи
Платонове разлике између дијегезиса као говора аутора или наратора и мимезиса као
имитације или индиректног обраћања аутора кроз друге ликове (Шмит 2008: 181–182).
Од идентификације у аристотеловском и платоновском мимезису до XX вијека када је
туђи говор постао предмет цијеле научне дисциплине – репрезентологије (Чумаков 1975:
6, 9, према: Ковачевић 2012а: 1), многи проучаваоци дали су допринос дефинисању овог
језичког феномена. На првом мјесту треба истаћи Михаила Бахтина, руског филозофа,
који у својој књизи Марксизам и филозофија језика даје одговоре на питања „како се, у
ствари, перципира туђи говор? Како живи туђи исказ у конкретној унутрашње-говорној
свести перципијента, како се он у њој активно прорађује и како се у односу на њега
оријентише потоњи говор самог перципијента?“ (Бахтин 1980: 130). Од Бахтина надаље
ово се питање разгранало у многим теоријским и методолошким правцима, што је од нас,
у практичном смислу, захтијевало избор из огромне теоријске грађе (скоро непрегледна

2 “…introduce new concepts, new genres, new devices, and the history of translation is the history also of
literary innovation, of the shaping power of one culture upon another. But rewriting can also repress innovation,
distort and contain, and in an age of ever increasing manipulation of all kinds, the study of the manipulative
processes of literature as exemplified by translation can help us towards a greater awareness of the world in which
we live.”

24

славистичка, уже сербокроатистичка, затим англистичка литература) и конкретну
оријентацију на неколико аутора од чијих је ставова начињен теоријски и методолошки
основ овог рада. Дакле, ослонили смо се, превасходно, на увиде Ковачевића, Катнић-
Бакаршићеве, Принса и Банфилдове. Захваљујући Ковачевићу, дефинисане су двије
граматикализоване и дванаест неграматикализованих форми управног и неуправног
говора (Ковачевић 2009, 2012а, 2012в). Типове и подтипове туђег говора класификовали
смо и типизирали у нашем раду ослањајући се највећим дијелом на његову студију из
2012. године „О граматичко-стилистичком терминосистему туђег говора“. Катнић-
Бакаршић је истакла стилску природу туђег говора и његов значај у књижевности,
поготово када говоримо о карактеризацији приповједача и ликова књижевног дјела.
Принс, чији Наратолошки речник представља неизоставно штиво за писце, критичаре и
теоретичаре из разних научних сфера, направио је дистинкцију између туђег говора у
свакодневној употреби и у наратологији, дефинишући наративни дискурс. Банфилдова је
у Неизрецивим реченицама представила иновативну студију о реченицама у слободном
индиректном говору и његовим ограничењима.

25

2. ТЕОРИЈСКА РАЗМАТРАЊА И КОМПАРАЦИЈА

2. 1. Туђи говор

Туђи говор обично се користи како би се оцртала лингвистичка и наратолошка
ситуација, као и њени контексти, који су се већ одиграли. (И оно што бисмо помислили
да представља изузетак, говор о будућности, нпр: „Он ће тражити сутра да му се врати
његово насљедство“ заправо је само граматички футур, а догађај говорења је већ ствар
прошлости). Често се о туђем говору говори као о цитату. Категорија туђег говора, дакле,
подразумијева ријечи другог или истог говорника у говорном дискурсу који се
већ реализовао. Обично та преношења дискурса нису обухваћена појмом „говор“, попут
мисли или писаних ријечи, али су уско повезана, а понекад и обухваћена њиме.
У својој књизи Говорни жанрови (1986), Бахтин је успоставио дистинкцију између
управног и неуправног говoра, односно између пријављеног и непријављеног дискурса,
казујући да сваки исказ садржи „полускривене и потпуно скривене ријечи других“. Тиме
је нагласио колико је преношење туђег говора присутно у комуникацији. „У стварном
животу, људи највише говоре о ономе о чему други причају – преносе, присјећају се,
одмјеравају и просуђују туђе ријечи“ (Бахтин 1981: 338)3.

2. 2. Врсте туђег говора

Два основна модела за преношење туђег говора јесу: oratio recta, односно управни
(директни) и oratio oblique, тј. неуправни (индиректни) говор. Из ова два главна модела

3 Сви преводи са енглеског језика су наши – В. В.
26

произлазе све остале варијације и подтипови који се одликују макар једним одступањем у
односу на синтаксичка начела на којима су настали управни и неуправни говор.

2. 2. 3. УПРАВНИ ГОВОР

2. 2. 3. 1. Теоријски оквир

Чак и летимичан преглед релевантне литературе о управном говору (Reported
speech, Represented speech), како у англистичкој, тако и србистичкој литератури, као и
савременој наратологији, показује колико је пажња проучавалаца – лингвиста и
наратолога – била окренута овом проблему.
У наратологији увијек постоји доза конфузије када је ријеч о туђем говору, што је
опет дио већег проблема који се тиче наративне илузије јер смо увијек у искушењу да
умјетност посматрамо као копију, а како Сер Е. Х. Ј. Гомбрич (1909–2001) каже да
умјетност „није копија већ транспозиција реалности“ (Гомбрич 1960: 48). Ово је поготово
случај са управним говором јер управни говор се највише користи (поготово у
књижевности 18. и 19. вијека) како би створио илузију реалности, а тако и замагљене
границе између директног и стварног говора. Зато се директни говор најчешће описује
као „(писана) репродукција почетног (усменог) говора, идеално оствареног са свом
прецизношћу и тачношћу коју би омогућио квалитетан аудио-снимак. Другим ријечима,
директан говор је представљен као нека врста механичке, аутоматске транскрипције“
(Лоувиот 2016: 17). Овакво мишљење је основа за различите дискусије у књижевном и
лингвистичком свијету јер се поставља питање да ли директни говор може бити
изједначен са изворним говорним чином, поготово у фикцијском наративу. Из тог разлога
Таненова (1986: 311) сматра да је „reported speech“ погрешан назив јер анализирање
дијалога у приповиједном тексту, ако се узме у обзир моћ људског памћења, указује на то
да већина тих ријечи није ни била изговорена. „То је конструисани дијалог“ који стварају
писци. Друкчије речено, говоримо о ситуацији када нам је више него јасно да не може
27

бити ријечи о идеалној транскрипцији говора лика, нити се „подразумијева дословно
наведен (цитиран) исказ неког говорника“ (Ковачевић 2012а: 77). Зато се сматра да је
боље користити термин represented speech умјесто reported speech.4
Teрминолошке зачкољице, међутим, ту не престају јер се код неких аутора термин
represented speech јавља и као синониман представљању унутрашњег говора, можда
најближи ономе што данас називамо у нашој наратолошкој литератури доживљеним
говором. То је „техника којом се изражавају мисли и говор лика у ауторском прошлом
времену и трећем лицу, али и сопственим емотивним језиком лика. Овај стил,
алтернатива и директном и индиректном дискурсу, обиљежен је специфичним
лингвистичким карактеристикама, како синтаксичким тако и семантичким, и формалним
назнакама у наративном контексту. Овим стилом, аутор може директно да представља,
умјесто да представи или извјештава, свијест без импликације унутрашњег говора“
(Бринтон 1980: 363)5.
Како би јасно направио дистинкцију између туђег говора у свакодневној употреби
и у наратологији, Џералд Принс је дефинисао приповиједни дискурс (narratized discourse)
и класификовао га на пренијети дискурс (управни дискурс) и транспоновани дискурс
(неуправни дискурс)6. За њега је управни дискурс „тип дискурса у којем су искази или
мисли лика непосредно дати или наведени онако како су (претпоставимо), формулисани“
(Принс 2011: 217).
Највећи проблем са којим се директне компаративне анализе суочавају јесте то
што је у енглеском језику категорија туђег говора више категорија стилистичког типа,
док је у српском више граматичка категорија.

4 Представљени говор.
5 (Тechnique which expresses a character's thoughts and speech in the authorial past tense and third person but also
in the character's own emotive language. This style, an alternative to both direct and indirect discourse, is marked
by specific linguistic features, both syntactic and semantic, and by formal cues in the narrative context. With this
style, an author can directly represent, rather than present or report, consciousness with no implication of internal
speech).
6 Oпширније у: Принс 2011: 153.
28

Управни говор (Direct speech) у енглеском језику је темељно дефинисан. Њиме се
дословно наводе туђе ријечи кроз употребу ортографских знакова, тј. наводника. Ради се
о говору који је једнак говору изворника, а наводници овај тип говора чине очигледним и
лако препознатљивим, заједно са експресивним елементима и аспектом говора уводника.
Према Флоријану Колмасу, директни говор „призива изворну говорну ситуацију и
преноси, или тврди да преноси, тачне ријечи оригиналног говорника“ (Колмас 1986: 2)7.
У директном управном говору говорник треба да прикаже не само употријебљене ријечи,
већ и начин на који су изговорене. Такође, Мајесова (1990: 331) сматра да је директни
цитат дословно „поновно извођење“ претходног исказа, који може укључивати
оригиналну интонацију и гестове.

Управни или директни говор у енглеском језику дефинише се и као:
• Говор који се преноси употребом тачних ријечи којe је говорник употријебио.
(Cambridge Dictionary, English Grammar Today);
• Директан извjештај састоји се од клаузуле о извјештавању и клаузуле о
извјештају. Клаузула за извјештавање садржи глагол који указује на говор (verba
dicendi), као што су питати, захтијевати, рећи, викати, говорити8. Клаузула о
извјештају представља или покушава да се поново креирају тачне ријечи које је
неко употријебио, онако како су се појавиле у тренутку говора, са истим
замјеницама, временима, врстом реченица, итд, које је првобитни говорник
употријебио. Клаузула о извјештају је одвојена интерпункцијом од клаузуле за
извјештавање, често помоћу зареза и језичких знакова (обично једноструке или
двоструке обрнуте зарезе) (Cambridge Grammar of English, 804).
Управни говор у енглеском језику се, дакле, у случају уџбеничког примјера,
састоји из двије клаузе које су у паратaкcичком односу. У уводној клаузи је уводни
глагол који је обично у прошлом времену, уз рјеђе изузетке у презенту, футуру,

7 Превод је наш.
8 Када говоримо о најједноставнијем, тзв. школском примјеру управног говора, оном који има уводну
ауторску дидаскалију и затим дословно пренесен говорников исказ, у српском језику такође ће се као
„најављивачи“ туђих ријечи природно јавити глаголи говорења (рећи, казати, додати, упитати, одговорити,
поменути, итд), мишљења, или у ређим случајевима осјећања.
29

потенцијалу, и сл. Цитирана клауза подразумијева да су ријечи у тексту директно
наведене. У говорном језику цитат се, умјесто наводницима, наглашава интонацијом или
уводним ријечима или рјечицама које истовремено упућују на смјену саговорника у
разговору (Бибер ет ал, 1999: 1118). Цитирана клауза и уводна имају исти статус. У
директном, као и у индиректном говору у енглеском језику најчешћи глаголи говорења су
ask, say и tell (питати, рећи и говорити). Постоје и други начини за преношење туђих
ријечи, употребом именица: argument, comment, complaint, observation, remark и quotation
(аргумент, коментар, притужба, запажање, примједба и цитат). Глагол say у прошлом
времену said највише се користи у директном говору, поготово у свакодневном језику.
Говорећи о управном говору у енглеском језику, М. Вучковић биљежи да „иако
директан говор представља покушај да се дословно понови нечији исказ, ријетко се
дешава да упамтимо и дословно поновимо ријечи које је неко изговорио. Поред тога,
цитирајући исказ, ми тај исказ помјерамо из његовог оригиналног контекста и стављамо у
један нови контекст, који може бити и јако сличан том првобитном, и на тај начин благо
мијењамо и значење“ (92). Ослањајући се на Тененову, Вучковићева истиче концепт
конструисаног дијалога, дакле, праксе у директом навођењу коју ствара дијалог између
особе која цитира и особе која слуша (Вучковић 92, према Taнен, 1989: 109).
Дислоцирање исказа нарочито је значајно у неуправном говору и парафрази као његовој
формалној посљедици, али је не мање важно, премда мање уочљиво, и у управном
говору. Ово једнако важи за оба посматрана језика и језички је феномен на који треба
обратити нарочиту пажњу.
Што се тиче србистичке литературе, она је феномену преношења туђег говора
посветила дужну и обимну пажњу, а систематизацију тих проучавања дала је Милка
Николић (2020: 187–302). У прегледној студији, Николићева је размотрила резултате
србистичких репрезентолошких истраживања постигнутих током посљедње двије
деценије (истраживања овог типа су наравно постојала, тј. заснована су знатно раније,
али су у посљедње двије деценије доживјела научни процват9). Ауторка је испитивала
издвојене и описане моделе туђег говора и нагласила је да су се аутори консултованих

9 „Према инерцији досадашњих србистичких истраживања проблематике туђег говора, може се
претпоставити да ће репрезентологија и убудуће заокупљати пажњу проучавалаца у србистици“ (2020: 91).
30

чланака углавном бавили умјетничком литературом и публицистиком. Осим тога,
испитивала је описане функционалне стилове, као и аспекте са којих је освјетљаван
феномен туђе ријечи. Све то анализирала је на корпусу од 60 лингвистичких чланака.
„Навођење туђих речи“, резимира Николићева, „разматрано је са синтаксичког,
стилистичког, наратолошког, контрастивног и методичког аспекта“ (2020: 91). Оно што је
такође врло битно напоменути јесте да се од управног говора може направити неуправни,
али у обрнутом случају то није увијек могуће, пошто се, како каже Вулетић, а преноси
Ковачевић (2012: 4) „неуправним говором може пренијети само логички садржај али не и
афективна вриједност израза.“

Сва ова питања веома су важна у репрезентологији с обзиром на то да
„комуникативно најзначајнија компонента управног или директног говора“ јесте то што
је он говор лика као говор ’неаутора’“ (Ковачевић 2012а: 77). Неауторска, условно
речено, подређена позиција лика који мора да сачека да га аутор, надређени говорник
уврсти у свој говор условљава и изглед (односно тип) управног говора, као и динамику
његове реализације. Разграната природа његове реализације условљава, такође, и
терминолошко размимоилажење међу ауторима. 10 Ако посматрамо овај тип говора на
нивоу синтаксе, он је увијек бинарна реченична конструкција која се састоји из говора
аутора и говора неаутора. Ковачевић (2000: 246) наводи да је ријеч о дословно
репродукованом
говору
неког
лица,
који
је
изражен
самосталном
простом,
независносложеном или зависносложеном комуникативном реченицом или исказом,
уведеном у текст ауторским ријечима. Говор аутора, односно пратилачки текст уз туђи
говор назива се ауторска дидаскалија. Она може бити позиционирана у препозицији,
ортографски са двотачком, у постпозицији или у интерпозицији. Ова бинарна
конструкција
формира
се
по
принципу
паратаксе,
односно
паралелизацији
конструктивних дијелова без граматичких постављања њихове везе, гдје се замјенички и

10 Милош Ковачевић нотира да оно што он означава као фрагментарни управни говор (=фрагментарни
цитат), као подмодел управног говора, неки други аутори називају дословним неуправним говором. То није
једини случај поменутог размимоилажења, али је илустративан сам по себи.
31

лични временски облици усклађују према ономе чије се ријечи преносе (према
говорнику), па се он подудара с оригиналним исказом, имајући у виду облике времена и
деиктичких ријечи.
Према Ковачевићу (2012), за типологију управног говора важе сљедећи
критеријуми са одговарајућим опозицијама:

Критеријум
Опозиција
Дводијелна синтаксичка конструкција.
Туђи
говор
уведен/неуведен
ауторском
дидаскалијом.
Употреба
одговарајућих
синтаксичких
правила.
Туђи
говор
обиљежен/необиљежен
ортографским знацима.
Дословно навођење туђег говора.
Туђи говор дословно/недословно наведен.
Граматичко лице у туђем говору.
Употријебљено
одговарајуће/неодговарајуће лице у туђем
говору.

Ковачевић (2012) разликује сљедеће подмоделе управног говора: реплика дијалога
или неуведени управни говор; слободни управни говор који може бити уведени или
неуведени слободни управни говор; фрагментарни цитат или фрагментарни управни
говор и недословно-управни говор.
Проблем који искрсава у компаративној анализи изворника и преведеног текста
јавља се у непоклапању одговарајуће терминологије. Гдје год је то било могуће, служили
смо се Ковачевићевим моделом као најцјеловитијим и за анализу најсврсисходнијим, уз
допуну одређеном терминологијом из англистичке литературе за примјере из изворника,
тамо гдје нам је то било неопходно.

32

Анализу овог типа говорног конструкта усложњава и то што је ријеч о
компаративном приступу наративним текстовима. Наиме, када је ријеч о приповиједању
и приповједном дискурсу, једна од  најзначајнијих, па према томе и најиспитиванијих
категоризација јесте она која се тиче типова управног и неуправног говора и њиховог
нијансирања у кратким причама, новелама, приповјеткама, романима. Ријеч је, дакле о
неоспорно артифицијелним, фикцијским моделима, који се понашају како према својим
унутрашњим творбеним моделима, тако и у односу слагања или отвореног опирања
важећој језичкој и стилистичкој норми одређеног језика. Сви ти поступци улазе у
инструментаријум наративних поступака једног приповиједног текста, па тако и
образовање туђег говора. То се врло јасно види када се један наспрам другог ставе, нпр.
романи Петријин венац и На Дрини ћуприја. Према М. Катнић-Бакаршић (1999), у
књижевности се под туђим говором подразумијева приказани говор, то јест говор кроз
исказ неког пошиљаоца поруке што га показује други пошиљалац поруке у властитом
исказу11. „Другим ријечима, то је говор у говору и говор о говору“ (Бахтин 1980: 128),
што значи да му је природа увијек дијалошка и метатекстуална“ (1999: 39, подвлачење
наше). „Туђи говор увијек се перципира као говор другога, који је из властитог
контекста пренесен у ауторски и при томе сачувао садржај и нека обиљежја форме“
(Катнић-Бакаршић 1999: 41, подвлачење наше). Наведени цитати свједоче о значају туђег
говора и његове презентације у карактеризацији приповједача и ликова једне прозне
творевине, када им се директно да ријеч или када се над њиховим ријечима врше
интервенције различитог типа. Те интервенције могу, на примјер, представљати избор из
свега што је одређен лик изговорио, нетачно или непотпуно преношење ријечи другог
лика у случају непоузданог приповједача, или чак потпуни изостанак управног говора у

11 Ауторка Катнић-Бакаршић је у овом случају презентовала дефиницију „чистог“ управног говора, а наш
рад бавиће се и другим случајевима у различитим романима. Између осталог, доста ријечи биће о томе (код
В. Вулф), када поменута обиљежја форме преношења туђег говора изостају или се дјелимично преобликују
(ријеч је о правописним конвенцијама означавања управног говора). Важно је нагласити да се слободни
управни и слободни уведени управни говор (прецизни систем подмодела даје се нешто касније у тексту) као
такви јављају искључиво у дискурсу приповиједне књижевности, па се при лингвистичкој анализи мора
имати на уму тај аспект.
33

случају појединих карактера у књижевном дјелу, што представља засебан наративни
поступак.
Типови конструисања туђег
говора тако
свједоче о односу који
аутор/приповједач има како према ономе што је речено, тако и према самим карактерима.
У тексту О граматичко-стилистичком терминосистему туђег говора М.
Ковачевић категоризује и систематизује моделе и подмоделе типа преношења туђих
исказа у српском језику. Ковачевић (2012: 15) наглашава да су, сем два основна типа
(управног и неуправног говора), све остале варијације настале комбиновањем њихових
карактеристика. У то варирање спада слабљење или наглашавање паратаксичке (у случају
управног) или хипотаксичке конструкције (у случају неуправног говора): а) слагањем
глаголских и замјеничких облика према субјекту „неауторског“ говора у случају
управног, а према субјекту „ауторске“ дидаскалије у случају неуправног говора и б)
маркирањем наводницима или цртом управног говора, што у случају неуправног
изостаје.

У
језичко-стилском,
терминолошком,
па
и
преводилачком
смислу,
најједноставнији и за препознавање најочигледнији примјери, јесу они наведени који
спадају у категорију реплике дијалога или неуведеног управног говора и  уведеног
слободног управног говора. Што се тиче реплике дијалога, она највише подсјећа на
драмски текст и одликује се сукцесивним ређањем исказа говорника који у дијалогу
учествују. (У том смислу, он личи на мимезу, умјесто на чисту дијегезу, како је
Аристотел оцијенио). Писац обично цијелу разговорну сцену најављује неким глаголом
(упита, рече, примијети, итд.), а реплике се даље ређају без присуства конферансе јер би
она беспотребно оптерећивала текст и замарала читаоца, пошто је евидентно да се
реплике учесника разговора природно надовезују једна на другу. У одређеном смислу,
реплика дијалога била би заправо неколико повезаних говорних чинова слободног
управног говора.
Ковачевић говори о подмоделима управног говора у зависности од тога да ли су
присутне, односно изостављене три његове главне карактеристике: ауторска дидаскалија,
„неауторов“ говор и ортографска маркираност. Уколико у управном говору нема
34

ауторске дидаскалије, а разговор тече, онда је то реплика дијалога или како Принс каже,
abruptive dialog – одсјечни дијалог, што Ковачевић још назива и неуведеним управним
говором (Ковачевић 2012а: 74). Уколико у структури управног говора нема ортографских
обиљежја говора лика, онда је то, како Смирнова наводи, слободни управни говор (free
direct speech), који се даље дијели на неуведени слободни управни говор, у којем је
конферанса или ауторска дидаскалија изостављена и уведени слободни управни говор
који садржи конферансу (Ковачевић 2012а: 74).
Примјер за то налазимо врло често. Овдје ће ради илустрације бити наведен
одломак из Парсонсовог романа, као примјер за тзв. крњи управни говор:

1. Departures

The snake curled around the wood and around Tim’s hand, hissing like a
punctured tyre as it lifted its flat head to study him. It was somewhere between orange
and red with white, black-etched rings between each bar of colour.
‘I hope you don’t mind snakes, ’ he said. ‘I know some people don’t like them
very much. ’
She could hardly breathe. ‘I guess I don’t mind them, ’ she said.
‘Are you going to whip me?’ he said.
‘What?’ she said.
‘I was talking to the snake. ’
‘Oh. ’
‘This is just a milk snake, ’ he said. (30)

1а. Одласци

Змија се омотала око штапа и Тимове руке; сиктала је као пробушена гума,
дижући пљоснату главу да га погледа. Наранџастоцрвене и беле попречне пруге
биле су јој обрубљене црним кружићима.
„Надам се да се не бојите змија“, рече Тим. „Знам да их људи баш не воле.
“
35

Она је једва дисала. „Мислим да се не бојим“, рекла је.
„Хоћеш да ме ошинеш?“, рече он.
„Молим?“
„Говорио сам змији. “
„Аха. “
„Ово је млечна змија“, наставио је Тим. (47)

Слично томе, у роману Лијеве:

2. Go set a watchman

Henry stopped the car. He turned off the ignition switch, slewed around, and
looked at her. She knew when he became serious about something: his crew cut bristled
like an angry brush, his face colored, its scar reddened.
 “Honey, do you want me to put it like a gentleman? Miss Jean Louise, I have
now reached an economic status that can provide for the support of two. I, like Israel of
Old, have labored seven years in the vineyards of the University and the pastures of your
daddy’s office for you –”
“I’ll tell Atticus to make it seven more. ”
“Hateful. ”
“Besides, ” she said, “it was Jacob anyway. No, they were the same. They
always changed their names every third verse. How’s Aunty?” (13–14).

2а.  Иди постави стражара

Хенри је зауставио кола. Угасио је мотор, окренуо се и погледао ју је.
Знала је како изгледа кад је озбиљан у вези с нечим: кратка коса накостријешила
би му се као нека оштра четка, лице би му поруменило, а ожиљак поцрвенио.
- Душо, да ли желиш да ово обавим као џентлмен? Госпођице Џин Луиза,
сад сам достигао економски статус који обезбјеђује издржавање двије особе. Ја
сам као Израиљ из старине, кулучио седам година у виноградима универзитета и
на пашњацима канцеларије твога оца, све због тебе...
36

 - Рећи ћу Атикусу да дода још седам година.
 - Одвратно.
 - Поред тога – рекла је то је био Јаков. Не, они су иста особа. Увијек су им
мијењали имена у сваком трећем стиху. Како је тетка? (18).

Појединим реченицама у управном говору на овом мјесту непотребна је
дидаскалија или уводна клауза. Захваљујући ортографији, иако се она не подудара у
изворном и преведеном тексту, као и контексту,читалац зна ко води разговор и чије су
наведене ријечи, без реченице објашњења.

При издвајању формалних диференцијалних црта у разматрању модела и
подмодела туђег говора, паратакса према начелу ауторска дидаскалија: говор лика и
ортографија представљају његове базичне (подразумијеване) основе, чије намјерно
варирање или брисање стварају подмоделе. „Идеалан“, основни модел, дакле
подразумијева ауторску дидаскалију, директан говор лика и јасну ортографску
маркираност. Такав случај, међу мноштвом сличних,  налазимо, нпр. код Ишигура:

3. The Remains of the Day

In any case Mr Furrady seized the opportunity to grin broadly at me and say
with some dliberation:
„My, my, Stevens. A lady-friend. And at your age.“
This was a most embarrassing situation, one in which Lord Darlington would
never have placed an employee. (14)

3а.  Остаци дана

У сваком случају, господин Фарадеј је ту прилику искористио да се
широко искези на мене и каже с предумишљајем:
 – Гле, гле, Стивенсе. Пријатељица. И то у вашим годинама.
37

Крајње непријатна ситуација, у коју лорд Дарлингтон никада не би довео
ниједног свог намјештеника (19).

Овај краћи цитат примјер је ауторске конферансе дате у антепозицији. Она је у
овом случају дата у нешто ширем наративном опсегу, а њен центар је у глаголу „каже“.
Осим тога, наведени примјер могао би фунционисати као добар примјер стилског
преводилачког рјешења. У њему не само што се осјећа иронична дистанца приповједача у
првом лицу према уведеном лику којег описује („opportunity to grin broadly“ / „прилику да
се широко искези“), него и именице „lady-friend“/“пријатељица“ у оба језика задржавају
своју ироничну двосмисленост. С друге стране, преводилац је одустао од тога да преведе
ријеч „some“ из синтагме „some deliberation“, чиме је донекле пропустио да нагласи
природу батлера, који је главни јунак овог романа и његову врло уздржану природу
склону
преиспитивању
(у
преводу
само
„предумишљај“,
умјесто
„с
нешто
предумишљаја“). Иако се може чинити да је то у неку руку стилско ситничарење, када је
приповједач представљен у првом лицу сваки његов исказ претендује да с ове, или оне
стране, додатно освијетли његов лик. У овом примјеру такође видимо и чист управни
говор, гдје и у изворном и у преведеном тексту имамо ортографске маркере. Међутим,
они нису исти у преводу као у изворном тексту. Док у изворном тексту имамо говор лика
назначен са двије тачке и наводницима, у преводу умјесто наводника имамо цртице (што
је ствар слободног избора издавачке куће, тј. приређивача тескта). Глаголска времена се
слажу, као и употребљене замјенице.

4. To Кill a Мocking Вird

38

Dill was from Meridian, Mississippi, was spending the summer with his aunt,
Miss Rachel, and would be spending every summer in Maycomb from now on. His
family was from Maycomb County originally, his mother worked for a photographer in
Meridian, had entered his picture in a Beautiful Child contest and won five dollars. She
gave the money to Dill, who went to the picture show twenty times on it.
“Don’t have any picture shows here, except Jesus ones in the courthouse
sometimes, ” said Jem. “Ever see anything good?”
Dill had seen Dracula, a revelation that moved Jem to eye him with the
beginning of respect. “Tell it to us, ” he said. (8)

4а.  Убити птицу ругалицу

Дил је био из Меридијана у Мисисипију, дошао је да проведе љето код
своје тетке, госпођице Рејчел, и од сад ће свако љето проводити у Мејкому. Љегоја
је породица поријеклом из округа Мејком, мајка му ради код неког фотографа у
Меридијану, па је послала његову слику на такмичење за најљепше дијете и
освојила награду од пет долара. Новац је дала Дилу који је за те паре двадесет
пута ишао у биоскоп.
„Ми овдје немамо биоскоп, само нам понекад у судници показују Исуса“,
рече Џем. „Јеси л’ кад вид’о штогод добро?“ Дил је гледао Дракулу, и то откриће
наведе Џема да га почне посматрати с извјесним поштовањем. „Испричај нам“,
предложи. (24)

У овом примјеру можемо да видимо како изгледа када је дидаскалија у
постпозицији. Нотирамо и употребу везника и у преведеном тексту, док у изворном стоји
само зарез који одваја двије независне реченице. У првој реченици у преводу је уметнута
замјеница ми, што сматрамо непотребним јер се тиме изгубио стилски прелив жаргонског
говора који писац жели вјеродостојно да пренесе. Глаголска времена употријебљена су
тако да пренесу стил изворног текста, будући да се комбинују аорист и перфекат.

39

Такође, треба примијетити да релативна прегледност и неупитност статуса
„чистог“ управног говора, односно присуство сва три фактора његове маркираности, не
значи да у преводу процес транспоновања смисла тече линеарно. Рецимо, чак и у малтене
идеалном случају поклапања оригинала и превода, када се нађе прави управни говор са
временским и ортографским подударањем и усклађеним деиктичким обиљежјима, као у
Парсонсовом:

5. Man and Boy

The analogy was far from perfect – the car couldn’t squint up at me with eyes
that had just started to see or grasp one of my fingers in a tiny, tiny fist or give me a
gummy little smile. But for a moment there it felt like it just might.
‘You only live once, ’ the car salesman said, his heels clicking across the
showroom floor.
I smiled politely, indicating that I would have to think that one over.
‘Are you in the market for some serious fun?’ he said. ‘Because if the MGF is
about one thing , it’s about fun. (7)

5а.  Човек и дечак

Аналогија је далеко од савршене – кола нису могла да жмиркају на мене
очима које су тек прогледале, ни да ми стегну прст малом, мајушном песницом,
нити да ми упуте сићушни осмех деснима. Али за тренутак се чинило да би и
могла.
„Само једном се живи“, рекао је продавац аутомобила, куцкајући
потпетицама по поду салона. Учтиво сам се насмешио, показујући да бих мало да
размислим.
„Тражите ли мало озбиљне забаве?“, упита он. „Јер, ако МГФ ишта пружа,
онда пружа забаву.“ (13)

40

У изворном тексту употријебљена је замјеница „you” у другом наведеном параграфу која
може подразумијевати друго лице једнине и друго лице множине. У преведеном тексту
замјеница је изостављена, али читалац, гледајући контекст, зна да продавац заправо
персира па је глагол у преводу у другом лицу множине, иако је изостављена замјеница у
изворном тексту друго лице једнине.

Такође, укратко ћемо размотрити два примјера гдје се конферанса јавља у
интерпозицији, али постоје други преводилачки проблеми које је потребно ријешити на
одговарајући начин.
У одломку из романа

6. To Kill a Mocking Bird

,,Hey.“
,,Hey yourself, ” said Jem pleasantly.
,,I’m Charles Baker Harris, ” he said. “I can read.“
,,So what?“ I said.
,,I just thought you’d like to know I can read. You got anything needs readin’ I
can do it…“
,,How old are you,” asked Jem, “four and-a-half?“ (7)

6а.  Убити птицу ругалицу

„Хеј.“
„Хеј, ти“, узврати Џем срдачно.
„Ја сам Чарлс Бејкер Харис“, рече он. „Умијем да читам. “
„Па шта?“, примијетих.
„Само сам помислио да би ти било мило да знаш да умијем да читам. Ако
треба нешто да ти се прочита, могу ја...“
„Кол′ко имаш година?“ упита Џем, „четр’ и по?“ (23)

41

Преводилац мора да узме у обзир природу жаргона или колоквијалног говора
прво у изворнику, а онда и у преведеном тексту. Жаргонски или колоквијални говор
означава говор одређене групе. Подразумијева специфичну врсту ријечи и говорних
образаца којом се служе одређене групе, као што су љекари, војници, адолесценти, итд.
Колоквијални језик је, према Ранку Бугарском (1989: 112), варијетет одређен
неформалном
употребом,
језик
свакодневне
комуникације.
Такав
говор
није
општеразумљив и мање или више, разликује се од књижевног – стандардног језика, али
се може употребљавати као елемент тог језика, што свакако чини Харпер Ли у својим
романима, како би што подробније представила одређене ликове и групе, у случају овог
романа, црнце америчког Југа.

У примјеру:

7. To The Lighthouse

,,Yes, of course, if it’s fine tomorrow,“ said Mrs Ramsay. “But you’ll have to be
up with the lark,” she added. (4)

7a.  Ка светионику

„Да, наравно, ако сутра буде лепо време,“ рече гђа Рамзи. „Али мораћеш да
устанеш пре зоре, “ додаде она. (6)

Осим што запажамо присуство ауторске дидаскалије у интерпозицији и постпозицији,
биће потребно да сагледамо природу условних реченица у енглеском и српском језику.
Условне, погодбене или кондиционалне реченице спадају у групу модалних зависних
реченица које садрже услов да би се нека ситуација реализовала. С обзиром да су модалне,
оне означавају не реалну већ хипотетичку ситуацију. Поред глаголског облика, оне се
обиљежавају везницима: ако, уколико, ли, кад и да. Према степену остварљивости ове
реченице дијеле се на: реалне, потенцијалне и иреалне.

42

Табела бр1. преузета из Граматике српског језика (Станојчић,  Поповић 2008: 330)

У енглеском језику ове реченице зову се кондиционалне реченице (Conditional
sentences). У зависности од тога колика је могућност за остварење радње оне се  најчешће
дијеле на први, други и трећи кондиционал. Кондиционал је представљен углавном
кондиционалном реченицом која почиње везником if (ако). У кондиционалној реченици
употријебљено вријеме говори о потенцијалу реализације радње док се у главној
реченици користе модални глаголи како би указали на неиспуњена очекивања
реализације радње. Осим if, учестали су и везници as long as (док год), unless (осим), итд.
Кондиционална реченица најчешће  се налази прије главне, али може и да је прати.
Врста
и
време
услова
Условна конструкција
Примјери
Условна реченица
Виша реченица
Реални
будући
услов
АКО
УКОЛИКО
+презент/футур 2
футур
Ако
се
потрудите/будете
потрудили, успећете.
Ако будем имао више слободног
времена, бавићу се спортом.
Потенцијални
(будући) услов
КАД + потенцијал
ДА+презент (свр.
вид)

потенцијал
Кад бисте се потрудили/ Да се
потрудите, успели бисте.
Иреални садашњи
услов
КАД +потенцијал
ДА + (несвр. вид)
потенцијал
Кад бих имао више слободног
времена/ Да имам више слободног
времена, бавио бих се спортом.
Иреални
прошли
услов
ДА + перфекат
потенцијал
Да сте се потрудили, успели
бисте.
Да сам имао више слободног
времена, бавио бих се спортом.
43

 У првом кондиционалу радња има могућност реализације уколико услови буду
испуњени у садашњости па би формула по којој се оваква реченица гради изгледала
овако:

 if + present simple tense + modal verb with future reference (e. g. will/shall/may).
(Ако + просто садашње време + модални глаголи који означавају будућност (нпр.
хтети, требати, моћи) (Картер, Мекарти 2006 : 449)12.

Други кондиционал користи  се када желимо да нешто искажемо хипотетички или
под претпоставком да изразимо. Могућност испуњења је мала. Структура овог
кондиционала може се представити на сљедећи начин:

if + simple past tense + modal verb with future-in-the-past reference (e. g.
would/could/might).
(Ако+ просто прошло време + модални глагол који означава прошлост (нпр. хтети,
моћи)

 У трећем кондиционалу говорник наводи ситуацију у прошлости која се заправо
није ни десила.

if + past perfect tense + modal verb with future-in-the-past reference (e. g.
would/could/might) + have + -ed participle (Kартер Мекарти 2006 : 449).
(ако + давно прошло време + модални глагол који означава будућност + имати + ed
(партицип прошли)

Имајући све ово у виду, горе наведена реченица на енглеском језику припада првом
типу кондиционалних реченица, док је њен превод на српском са реалним будућим
условом, тако да и у енглеском и у српском ова кондиционална реченица има највиши
степен могућности реализације. Глагол „бити“ (to be) и у енглеској и у преведеној

12 Превод је наш.
44

реченици јесте у облику презента. Међутим, могућа је другачија варијанта  у којој су
онда, у складу са језиком и његовим условима, потребне другачије комбинације.

45

2. 2. 3. 2. Анализа корпуса

У опису терминосистема туђег говора Ковачевић је, као што смо навели,
дефинисао низ подмодела. За почетак ове анализе ми ћемо се фокусирати на слободни
управни говор и слободни уведени управни говор, за који бројне примјере налазимо у
романима Вирџиније Вулф. „Ако из синтаксичке структуре управног говора од трију
нужних компонената изостану ортографски маркери говора лика, добија се слободни
управни говор (free direct speech) (Смирнова 2009). Овај тип говора Лерч (1919) је назвао
’quasi –direct speech’ (према Колмас 1986: 8) јер је то ’најнеутралнији од свих
предложених термина и онај који подразумева најмању количину теорије’“ (Волошинов
1973: 141)13. Његова намјера није била да да граматички опис овог типа говора, већ да
истражи пренесени говор са историјске тачке гледишта како би објаснио различитости у
поимању туђих ријечи кроз различите временске периоде.
 На основу тога да ли у састав слободног управног говора улази или не улази
ауторска дидаскалија (конферанса), Ковачевић слободни управни говор дијели на:
а) (неуведени) слободни управни говор и
б) уведени слободни управни говор (Ковачевић 2012а: 24).
Као што видимо, основна разлика између ова два подтипа је присуство или
изостанак ауторске дидаскалије, која у самом приповиједању игра велику улогу, будући
да јасније контекстуализује говор, прецизира коме изречено припада и бар донекле
спречава збрку која у хору гласова у нарацији може настати. Ипак, неразмрсива или
тешко размрсива полифонија може да буде и циљ једног наративног дјела (превасходно
модерног типа, нпр. у романима тока свијести), при тежњи да се прикажу нарочита
ментална или душевна стања ликова, приповједача, па чак и да се дâ алегоријска слика
једног друштва у коме се не разазнаје најбоље ко говори нити шта тачно говори.
Kао добар примјер за поменуте приказе тока свијести и унутрашњих живота
ликова кроз подтипове слободног управног и слободног уведеног управног говора

13 Превод је наш.
46

послужићемо се одломцима из романа „Госпођа Даловеј“ Вирџиније Вулф, на српском и
енглеском језику.

8. Mrs Dalloway

...standing and looking until Peter Walsh said, “Musing among the
vegetables?”– was that it? –“I prefer men to cauliflowers”– was that it? He must have
said it at breakfast one morning when she had gone out on to the terrace – Peter Walsh.
(3)
8а. Госпођа Даловеј

....стајала је и гледала све док Питер Волш није рекао: „Сањариш међу
поврћем?“ Је ли тако било? „Више волим људе него карфиол. “ Је ли тако било?
Сигурно је то рекао за доручком, једног јутра кад је изашла на терасу - Питер
Волш. (5)
(Ово, као и свако даље подвлачење је наше).

9.  Mrs Dalloway

A charming woman, Scrope Purvis thought her... (3)

9а.   Госпођа Даловеј

Шармантна женица, помислио је Скроп Парвис о њој... (6)

У првом примјеру (8) наратор се присјећа догађаја тако што користи, тј. комбинује
реченице саговорника које су у правом управном говору, а своје одговoре даје у облику
неуведеног слободног управног говора. Неуведени слободни управни говор „настаје,
дакле, изостављањем двију од три нужне компононте синтаксичког модела управног
говора. У њему се наводи само говор лика (’неауторов’) говор, али изостаје и његово
47

ортографско маркирање и ауторска дидаскалија“ (Ковачевић 2012а: 75). Преиспитујући
себе, наратор на неки начин изазива, провоцира читаоца да се и он сам укључи у радњу и
потврди нараторово излагање. Истовремено, реченице дате у слободном управном говору
можемо посматрати и као дијелове тока свијести саме јунакиње, која преиспитује своје
непоуздано сјећање. Дјелимично, ток свијести наратора тако се преклапа са јунаковим.
Овом методом Вулфова проблематизује све старије манире приповиједања, који су
полагали право на апсолутну поузданост приповједачевог гласа и онога што је
испричано.
У другом примјеру (9) имамо ауторску дидаскалију, али немамо наводнике или
какве друге ортографске елементе типичне за управни говор, па је ово прави примјер
уведеног слободног управног говора. „Уколико се у моделу управног говора укину само
ортографски маркери говора лика (наводници, или црта), а остану и ауторска дидаскалија
и говор лика добија се уведени слободни управни говор“ (Ковачевић 2012а: 75). Он такође
има своје подмоделе. Према Ковачевићу, дидаскалија (конферанса) код уведеног
управног говора, као што смо већ навели, може се наћи на три позиције у односу на говор
лика: у антепозицији, постпозицији или интерпозицији. Наведени примјер илуструје
постпозицију која је најчешћа у „Госпођи Даловеј“, али се за сва три подмодела у роману
могу пронаћи примјери. Један од њих слиједи, са илустрацијом интервенције преводиоца
у односу на оригинални текст:

10. Mrs Dalloway

Пошто живи у Вестминстеру – колико већ година – више од двадесет,
човек чак и у саобраћајној гужви или док шета ноћу осећа да је Клариса
позитивна, веома спокојна, па чак и свечана; неописива пауза, напетост (али то би
могло бити њено срце начето грипом, кажу пре ударца Биг Бена. Ето га!
Одзвања. Прво упозорење, мелодично, а затим звона – неминовна. Оловни
кругови топе се у ваздуху. Какве смо ми будале, размишља док прелази Улицу
Викторија. Само Бог зна зашто га човек толико воли, како га види, како га гради,
шта све на њему темељи, како рова по њему и како сваки тренутак ствара
испочетка, али и најзапуштенија спадала и одбачена несрећница која седи по
48

кућним праговима (испијајући свој неуспех) чине исто, никакви закони, не односе
се на њих, сигурна је, само због једног разлога – они воле живот. (6)

10а.   Госпођа Даловеј

For having lived in Westminster – how many years now? over twenty – one
feels even in the midst of the traffic, or waking at night, Clarissa was positive, a
particular hush, or solemnity; an indescribable pause; a suspense (but that might be her
heart, affected, they said, by influenza) before Big Ben strikes. There! Out it boomed.
First a warning, musical; then the hour, irrevocable. The leaden circles dissolved in the
air. Such fools we are, she thought, crossing Victoria Street. For Heaven only knows
why one loves it so, how one sees it so, making it up, building it round one, tumbling it,
creating it every moment afresh; but the veriest frumps, the most dejected of miseries
sitting on doorsteps (drink their downfall) do the same; can’t be dealt with, she felt
positive, by Acts of Parliament for that very reason: they love life. (3)

Када упоредимо текст у преводу на српском и изворник на енглеском језику,
уочавамо мање разлике. У преводу је дидаскалија промијенила позицију па је тако у
изворном тексту:

but that might be her heart, affected, they said, by influenza (интерпозиција)

дидаскалија у интерпозицији, док је у преведеном штиву:

али то би могло бити њено срце начето грипом, кажу

дата као постпозиција, што сматрамо да у значењском и стилском аспекту није
било неопходно.

У сљедећем примјеру имамо ортографске разлике. У изворном тексту дидаскалија
се налази у постпозицији и црте се налазе прије питања и послије одговора (образујући
49

тако чвршћу синтаксичку и смисаону цјелину), док у преведеном тексту друга црта иде
одмах након питања, а изостављен је и знак питања на крају реченице. Овакав пропуст
преводиоца може да збуни читаоца или му онемогући да схвати наведени унутрашњи
монолог/дијалог.

– how many years now? over twenty –
 – колико већ година – више од двадесет

Такође, разбијањем цјелине цртом у случају превода интервенише се и у смислу
читалачког поимања текста, будући да се стиче утисак да се Клариса пита, а наратор
одговара, што умањује значај одлика тока свијести, несигурности у поимању времена и
простора, а такође укида и запитаност читаоца да ли је несигуран приповједач или лик.
На тај се начин (у преводу) опет наглашава ауторитет приповједача и смањује
ангажованост читаоца – супротно тенденцијама баш овог романа и модерне
књижевности.

11.  Mrs Dalloway

Клариса је безброј пута обишла Евелин Витбред у болници. Је ли опет
болесна? Евелин се веома лоше осећа, обавестио ју је Хју, помало надувеног или
отеченог, изванредног, мужевног, изузетно згодног, савршеног обученог тела
(увек је превише добро обучен, али од њега се то и очекује, с обзиром на његов
послић на двору) о одређеној тескоби своје жене, није то ништа озбиљно, коју ће
Клариса Даловеј, као стари пријатељ, разумети без додатних потпитања. Ах, да,
наравно, како неугодно: осетила је сестринску наклоност и истовремено се сетила
свог шешира. Није то прикладан шешир за рано јутро, зар не? Због Хјуа се увек
осећа – док је он журио и галантно подизао свој шешир убеђујући је да би лако
могла проћи као осамнаестогодишњакиња и да ће, наравно, доћи на њену забаву
те вечери, Евелин је инсистирала на томе, можда ће само мало закаснити после
50

пријема у Палати јер тамо мора да одведе једног Џимијевог сина – поред Хјуа увек
се осећа помало јадно, као шипарица, али ипак јој је веома драг... (8)

11а. Госпођа Даловеј

Times without number Clarissa had visited Evelyn Whitbread in a nursing
home. Was Evelyn ill again? Evelyn was a good deal out of sorts, said Hugh, intimating
by a kind of pout or swell of his very well-covered, manly, extremely handsome,
perfectly upholstered body (he was almost too well dressed always, but presumably had
to be, with his little job at Court) that his wife had some internal ailment, nothing
serious, which, as an old friend, Clarissa Dalloway would quite understand without
requiring him to specify. Ah yes, she did of course; what a nuisance; and felt very
sisterly and oddly conscious at the same time of her hat. Not the right hat for the early
morning, was that it? For Hugh always made her feel, as he bustled on, raising his hat
rather extravagantly and assuring her that she might be a girl of eighteen, and of course
he was coming to her party to-night, Evelyn absolutely insisted, only a little late he
might be after the party at the Palace to which he had to take one of Jim’s boys – she
always felt a little skimpy beside Hugh; schoolgirlish; but attached to him... (4–5)

У приповиједању у енглеском језику, када се говори о прошлости, обично се
користи просто прошло вријеме (Simple Past Tense). Када се пребацује управни у
неуправни говор, у реченици која је била у управном говору, поред промјене замјенице,
мијења се и вријеме глагола (за једно вријеме уназад), уколико је уводни глагол (the
reporting verb) у прошлом времену.

Was Evelyn ill again? Evelyn was a good deal out of sorts, said Hugh.
Је ли опет болесна? Евелин се веома лоше осећа, обавестио ју је Хју .

„Said Hugh” (обавестио ју је Хју) је у прошлом времену, тако да је у реченици која
је прешла из управног у неуправни говор морало доћи до слагања времена. Наведени
цитат зато можемо посматрати једноставно као неуправни говор.
51

Због изостанка ортографије у случају слободног управног говора и мноштва
сличних примјера у овом роману, овдје остаје питање да ли су можда наведене двије
реченице (неозначен) управни говор, изречен у прошлом времену. У том случају, превод
би требало да гласи: „Да ли је Евелин опет била болесна? Евелин се веома лоше
осјећала...“

12.   Mrs Dalloway

...she never wrote a letter and his were dry sticks; but suddenly it would come
over her, If he were with me now what would he say? – some days, some sights bringing
him back to her calmly, without the old bitterness; which perhaps was the reward of
having cared for people; they came back in the middle of St. James’s Park on a fine
morning – indeed they did. (5)

12а. Госпођа Даловеј

.... она никад није написала ниједно писмо, а његова писма била су сува
дреновина, али одједном пало јој је на памет – Шта би он рекао када би сада био
овде, са мном? Неки дани, неки призори вратили би га њој спокојно, без старе
горчине, вероватно је то награда што јој је стало до људи, дошли су до парка Сент
Џејмс, једног дивног јутра – и то како! (9)

У овом пасусу налазе се два примјера уведеног слободног управног говора. У
првој реченици ауторска дидаскалија налази се прије говора лика. Након ауторске
дидаскалије која је у антепозицији стоји црта умјесто нешто уобичајенијих двије тачке и
великог слова, што илуструје ортографску диференцијацију подтипова уведеног
слободног управног говора. У другом примјеру дидаскалија је изостављена и послије
црте је употријебљено мало слово. Ова ортографска обиљежја иста су и у изворном
тексту и у преведеном.
52

Међутим, пасус је занимљив превасходно због једног необичног преводилачког
рјешења – израза „сува дреновина“, у изворном облику „dry sticks“. Када неком Енглезу
дате „суви штап“14, тај фразем значи да заправо не желите да му испричате све и да сте
најинтересантнији дио приче изоставили. „Сува дреновина“, пак, на српском језику значи
нешто пресушено, беживотно, тврдо и асоцира на фолклорни мотив из пјесме/легенде о
Марку Краљевићу, који је пред мегдан са Мусом Кесеџијом демонстрирао своју
повраћену снагу тако што је из суве дреновине истиснуо двије капи воде. Имајући на уму
текст на енглеском и текст на српском језику, уочавамо значајну семантичку разлику: у
енглеском тексту писма су скривала најбитније информације, док су у српском језику
била сувопарна и незанимљива.

13.  Mrs Dalloway

But the passage of ages had blurred the clarity of that ancient May day; the bright
petalled flowers were hoar and silver frosted; and she no longer saw, when she implored
him (as she did now quite clearly) “look in my eyes with thy sweet eyes intently, ” she no
longer saw brown eyes, black whiskers or sunburnt face but only a looming shape, a
shadow shape, to which, with the bird-like freshness of the very aged she still twittered
“give me your hand and let me press it gently” (Peter Walsh couldn’t help giving the poor
creature a coin as he stepped into his taxi), “and if some one should see, what matter
they?” she demanded; and her fist clutched at her side, and she smiled, pocketing her
shilling, and all peering inquisitive eyes seemed blotted out, and the passing generations
– the pavement was crowded with bustling middle-class people – vanished, like leaves, to
be trodden under, to be soaked and steeped and made mould of by that eternal spring –
(61)

13а. Госпођа Даловеј

14 Dry stick - The action of telling the beginning and/or middle of the story without revealing the most interesting
point. (https: //www. urbandictionary. com/define. php?term=Dry%20Stick)
53

Кораци векова помутили су бистрину тог давног мајског дана, јарке цветне
латице увеле су и прекривене сребром, више није видела молећи га (што је сад већ
јасно чинила) „загледај се пажљиво у моје очи својим дивним очима“, више није
видела смеђе очи, црне бркове, нити преплануло лице, већ само нејасан обрис, цену
којом је птичијом раздраганошћу старице и даље цвркутала: „дај ми своју руку и
пусти ме да је чврсто држим“, Питер Волш није могао да ускрати јадном створењу
новчић док је улазио у такси, „ако неко и види, шта то мари“, инсистирала је,
песницом се подбочила, насмешила се и убацила шилинг у џеп, као да су нестале
све радознале очи које су дотад вириле, а генерације у пролазу – плочник је врвео
од људи средње класе – нестале су да би их изгазили као лишће, да би иструлиле и
да би их тај вечни извор претворио у блато; (83)

У пасусу је ријеч о једној старици коју је Питер Волш угледао на улици како пјева
древну љубавну пјесму и проси. Она се присјећа свог љубавника и њихове љубави за
„цијели живот“. Присјећа се једног мајског дана када су заједно шетали. Питер Волш
слуша њено пјевање и размишља о протоку времена, о атмосфери на улици на којој се
налазе он и старица. Питерове мисли и старичине ријечи су у пасусу наведене
испреплетано. То би, дакле, могло да представља идеалан примјер наведеног
фрагментарног цитата или фрагментарног управног говора. Када се од обавезних
елемената управног говора оствари само дјелимичан говор лика под наводницима или је
написан курзивом, онда се остварује фрагментарни цитат или фрагментарни управни
говор. „Фрагментарни цитат подразумијева дословно наведени дио говора лика укључен
у структуру ауторског или неуправног говора “ (Ковачевић 2012а: 77). Ипак, читаоцу није
сасвим јасно, односно у приповиједању није јасно индиковано да ли су поједини краћи
одломци Питерове мисли или су то ријечи пјесме коју старица пјева, а Питер је
препричава. Тиме се усложњава унутрашњи монолог, пошто је и пјесма сама по себи
врста цитата. Преводилац је дословце превео изворни текст и трудио се да ортографија
буде скоро пa идентична. Једино је изоставио заграде на мјесту гдје се помиње Питер
Волш. Наводницима су јасно обељежени они дијелови пјесме који су неспорно старичине
ријечи. Свакако, пјесма цијела у изворном облику није наведена, што би олакшало
разрешење енигме, али што свакако није био ауторов циљ.
54

*

У овом поглављу, илустрованом примјерима из ширег корпуса романа Вирџиније
Вулф, Казуа Ишигура, Тонија Парсонса и Харпер Ли, покушали смо да покажемо како
функционишу различити подмодели управног говора у изворнику и у преводима.
Размотрени су проблеми који се јављају како на нову синтаксе, тако и нужно на нивоу
семантике. Неки од тих проблема и њихових одговарајућих рјешења наметнути су просто
разликама у структури два језика, а неки су дошли као резултат преводиочевог
специфичног одабира.
Компарација је усложњена и чињеницом да се у англистичкој литератури проблем
туђег говора посматра углавном као стилистичко питање и њега углавном разматра
наратолошка литература. Она је и коришћена овдје да би принцип монолога и/или
дијалога ликова на енглеском језику, у приповиједној грађи, био што адекватније
освијетљен. Поједине разлике свјесно су занемариване зарад прегледности, попут два
подтипа управног говора оличеног у дистинкцији коју у Наратолошком речнику наводи
Џералд Принс – између слободног управног говора и слободне управне мисли (која се у
проширеном облику понекад назива и унутрашњим монологом), премда смо с њом
упознати и сматрамо да у овом случају не прави значајну разлику.
Навођењем упоредних примјера настојали смо да укажемо на подтипове два
наведена модела управног говора, али и начине на који функционишу у оригиналном
тексту и преводу. Осим тога, посебну пажњу усмјерили смо на посљедице које у
разумијевању текста остављају преводилачке интервенције.
Фокус је, такође, дјелимично стављен и на значај слободног управног и слободног
уведеног управног говора као два темеља на којима почива модернизација приповиједања
у ХХ вијеку и конституисање приповиједног манира тока свијести.
55

2. 2. 4. НЕУПРАВНИ ГОВОР

2. 2. 4. 1. Теоријски оквир

Када преносимо дословно туђи говор и обиљежавамо га наводницима, цртама или
рjеђе неким другим ортографским обиљежјем, онда је ту ријеч о правом управном
говору. Међутим, много чешће се дешава да се нечији говор или мисли преносе
сопственим ријечима, да се препричава, односно да садржај онога што је исказано
преносимо унутар личног говорног дискурса. То онда подразумијева језички феномен
неуправног говора. „Неуправни (индиректни) говор (лат. oratio obliqua) јесте форма
преношења туђег говора структурисана у синтаксички облик зависносложене реченице.
За разлику од управног говора, који се оформљује према принципима паратаксе,
неуправни говор се структурише према принципима хипотаксе. Наиме, синтаксичка
конструкција неуправног говора састоји се од ауторске дидаскалије (ријечи аутора) у
облику главне клаузе, и репродукованог исказа (неауторовог говора) у форми зависне
клаузе“ (Ковачевић 2012а: 16).
Према Ковачевићу, у исказима с неуправним говором ауторски говор стоји у
главној реченици, док је неауторски у функцији изричне и зависно-упитне реченице чија
је једина функција обавјештајно-комуникативна (изостаје афективни сегмент израза).
Приоритет неуправног говора јесте то како се аутор текста односи према исказу, а не сам
говорник, па се зато глаголи и замјенице у оваквим конструкцијама усаглашавају са
субјектом ауторске дидаскалије. Овакав, основни вид неуправног говора у српском је
језику у форми изричне зависне клаузе уз везнике да и како, док се у енглеском најчешће
употребљава везник that.
56

Табелом ћемо представити критеријуме неуправног говора са одговарајућим
опозицијама.

Критеријум

Опозиција

Дводелна синтаксичка конструкција

Туђи говор уведен/неуведен ауторском
дидаскалијом.
Потреба везника зависне реченице.

Синтаксичка конструкција туђег говора
конекторска/неконекторска.
Обиљежавање
упитне
или
узвичне
интонације туђег говора.

Туђи говор дословно/недословно наведен.
Граматичко лице у туђем говору.

Употребљено одговарајуће/неодговарајуће
лице граматичко лице у туђем говору.
Табела бр. 2 преузета из научног рада Србистичка истраживања типова туђег говора током последње две деценије Милке
Николић

 Ковачевић дијели неуправни говор на сљедеће подтипове: основни модел
неуправног говора, неконекторски неуправни говор, експресивни неуправни говор,
полууправни говор, дословни неуправни говор, слободни неуправни говор (неправи
управни говор) и полупоказне замјенице.

Што се пак наратологије, односно науке о типовима приповиједања тиче,
неуправни говор, да се вратимо најопштијој категорији – јесте „тип дискурса у којем су
искази или мисли лика интегрисани у други исказ или мисао (обично, али не нужно)
посредством помјерања граматичког времена уназад, те преласка замјеница првог лица у
треће лице“ (Принс 2011: 125). Као разликовне особине индиректног говора наратолог
потенцира временску (граматичку) димензију и усаглашавање лица из пренесене
реченице са лицем у ауторској дидаскалији.
57

Питање о типовима приповиједања и начинима извјештавања у приповиједном
дискурсу веома је старо. Оно се поставља још у антици и изазива несмањено
интересовање и до данас, резултирајући често све замршенијим структуралним анализама
и табеларним приказима овог проблема и његових потенцијалних рјешења. Неупитно је
да је једна од најкарактеристичнијих стилских црта тзв. наративних текстова
извјештавање о ономе што је речено. Оно је одлика и нарација и стиха, као и драмских
наратива. Због тога је питање неуправног говора једно од најважнијих када се испитује
репрезентација говора и његова функција у фикционалним текстовима. Врло су
различите могућности које су на располагању писцима да представе оно што су људи
рекли, што су чули или начули, претпоставили, замислили или измислили. Примјена
различитих језичко-стилских опција пресудно утиче на начин на који читаоци примају и
тумаче представљене изјаве.

У енглеском језику неуправни говор је говор „другог нивоа“, односно изведени
говор изворника чији се финални производ реализује путем разних утврђених
синтаксичких трансформација. Према лингвисти Мартину Хјуингсу, у енглеском језику у
неправном говору „користимо реченице које садрже reporting clause и reported clause“
(Хјуингс 2011: 96), које би се на српски могле најприближније превести као „клауза о
извјештавању“ и „клауза која извјештава“.

reporting clause
reported clause
He said
(Рекао је)
Our father said
Отац нам рече
(that) he was reading.
(да чита. )
(that) we were both right. (Lee 2010 : 4)
Да смо обоје у праву. (Ли 2015: 1)

58

Слагање времена

При трансформацији управног у неуправни говор придржавамо се правила
слагања времена. Синтаксичка комбинаторика ријечи и реченица је хијерархијски
синтаксички процес. Тзв. слагање времена (sequence of tenses) представља скуп
граматичких правила према којима се реализује прелазак из управног у неуправни говор,
тако што се вријеме у допунској клаузи прилагођава глаголу у основној клаузи и обично
иде за једно вријеме уназад. У енглеском  то се назива backshift. У табели која слиједи
приказали смо како се мијењају најучесталији временски облици.

Present Simple Tense →
Past Simple Tense
Present Progressive Tense →
Past Progressive Tense
Present Perfect Tense →
Past Perfect Tense
Present Perfect Progressive Tense →
Past Perfect Progressive Tense
Past Simple Tense →
Past Perfect Tense
Past Progressive →
Past Perfect Progressive
Past Perfect →
Past Perfect
Future Simple Tense →
Future in the Past
Tабела бр.3

 Ото Јасперсен у књизи Филозофија граматике каже да је „слагање времена у
индиректном говору веома природно и у многим случајевима неизбјежно“ (Јасперсен
1924: 293)15. Изузетак представља случај када ситуација описана у that-clause јесте трајна
ситуација, односно нешто што или и даље постоји или је релевантно у тренутку у којем
га преносимо. Тада и користимо глагол у садашњем времену (present tense) у reporting
clause (Хјуингс 2011: 97)16. Надовезујући се на наведену Јасперсенову изјаву, Флоријан
Колмас наводи да помјерање времена унутар одређеног граматичког система јесте

15 ,,The shifting of tenses in indirect speeoh is very natural and in many cases even inevitable.“
16 Превод је наш.
59

природно, али не мора бити и логично и да слагање времена у сваком језику није исто
(1986: 15). Backshifting (термин на који Александер инсистира у Лонгмановој Граматици
енглеског језика, а који би се могао најближе првести као слагање времена) у
индиректном говору подразумијева стриктна правила према којима се реченице
трансформишу из управног у неуправни говор. Међутим, имајући у виду „трајне
ситуације“ долазимо до закључка да овај процес ипак зависи и од контекста. Постојање
различитих варијаната и модификација неуправног говора резултат је различите тачке
гледишта говорника, која је условљена чињеничним стањем и начином на који га сам
говорник доживљава у моменту говора (Алексендер 1988: 304). Сличан принцип
заступљен је у поменутој Лонгмановој Граматици енглеског језика, у којој се каже:
„У индиректном говору се често јављају промјене времена јер постоји интервал
између првобитних изговорених ријечи и времена када се оне наводе, али те промјене
нису увијек обавезне. Заправо је промјенљиви став говорника или писца тај који
извјештава и одлучује о избору одговарајућих облика, а не компликована правила.
Напомене које слиједе нису ’правила’, већ су засноване на посматрању онога што се
често дешава у пракси“ (1988: 301)17.
У српском језику слагање времена не постоји. То би практично значило да ће нпр.
они глаголи који нужно морају да промијене своје глаголско вријеме у енглеском језику
због пребацивања УГ у НГ у српском у највећем броју случајева остајати у свом
првобитном времену без обзира на промјену говорне парадигме (у времену клаузе УГ).

17 ,,Tense changes often occur in indirect speech because there is an interval between the original spoken words and
the time when they are reported, but these changes are not always obligatory. It is the changing viewpoint of the
reporting speaker or writer that decides the choice of appropriate forms, not complicated rules. The notes that
follow are not 'rules', but are based on observation of what often happens in practice.“
60

Глаголи говорења

Сва времена у неуправном говору мијењају се одговарајућим прошлим
облицима18, уведена глаголима из сета уводних (introdactory) глагола (say, tell, ask, think,
imagine, ask, require, answer, believe, mention, remark, reply, be like19). Глаголи say и tell
најучесталији су у изјавним реченицима, с тим што, за разлику од првог, други захтијева
објекат (индиректни). Say наглашава ријечи које је неко изговорио док глагол tell
наглашава поруку, тј. суштину исказа (Картер, Мекарти 2006: 806). Глагол think је
најчешће праћен неуправним говором са слагањем времена или без слагања и обично
служи да изрази став говорника у одређеној ситуацији.

Везујуће фразе

Када је ријеч о приповиједном тексту, фикцији, неуправни говор се готово никад
не налази у виду истргнутих, неконтекстуализованих реченица. Обично је представљен
дужим текстом, низом параграфа. Овај континуитет реченица у неуправном говору је
могућ захваљујући фразама које везују дате реченице. Те фразе подсјећају читаоца на то
да се ради о пренесеном говору. Примјери ових фраза у енглеском језику су: she went on
to say (наставила је да говори), he continued (наставио је), he added that (додао је да), итд.
У ту сврху могу се употребљавати и варијације са глаголима говорења: he observed
(посматрао је), noted (забиљежио је), remarked (примјетио је), итд. (Лонгман 1988: 301).

18 Изузетак од правила слагања времена јавља се у овим случајевима: 1) када је глагол у главној клаузи у
плусквамперфекту (јер се више не може помјерати уназад у прошлост); 2) када се у зависној клаузи налазе
модални глаголи must, ought to и should.
19 Потребно је нагласити да се ова глаголска синтагма у литератури ријетко налази као примјер за
конструкцију употријебљену у НГ.
61

Трансформације прилошких одредби

 Прилози за мјесто и вријеме такође се мијењају и усклађују са промјеном
употријебљеног времена.

Примјери који осликавају промјене прилога за вријеме:
Now (сад)
Immediately/then (одмах, тад)
Тhree days ago (прије три дана)
Three days before/earlier (три дана раније)
Tonight (вечерас)
That night (те ноћи)
Тoday (данас)
That day (тог дана)
Yesterday (јуче)
The previous day (претходни дан)
Tomorrow (сутра)
The next/following day (сљедећег дана)
Last week (прошле недјеље)
Тhe week before (недјељу дана раније)
 Табела бр. 4

Примјери који осликавају промјене прилога за мјесто:
Here (овдје)
There (тамо)
This place (ово мјесто)
That place (то мјесто)
These places (ова мјеста)
Those places (та мјеста)
Табела бр. 5

Модални глаголи

Модални глаголи у енглеском језику су веома учестали и имају широк дијапазон
значења. Интерпретација њиховог значења је веома комплексан и захтјеван процес који
неки лингвисти повремено поједностављују и наводе да су ови глаголи релативно
једнозначни, док други инсистирају на њиховој вишезначности20. Модални глаголи у

20 Ово неслагање лингвиста у ставовима је још један од многих примјера научних мимоилажења.
Дихотомија моносемије и полисемије није арбитрарно рјешива, него се најчешће своди на појединачно
разматрање од случаја до случаја, са спорадичним уопштавањима.
62

енглеском језику спадају у категорију помоћних глагола док у српском језику они
понекад могу имати и пуно значење и бити носиоци реченице. Интерпретација значења
енглеских модалних глагола може бити неодређенија и флексибилнија због њихове
полисемичности. Такође, модални глагол који се јавља у реченицама на енглеском језику
често је изостављен у преводима. Ако изражавају обавезу, она је изражена императивом,
док се тентативни облици модала не преводе потенцијалом, већ презентом (Пртљага
2010: 80).
Лингвисти одувијек посвећују пажњу модалности, као једној од битних категорија
значења исказа. Овај рад нема претензије да допринесе описима поменуте категорије
дефинисањем природе модалности, него само да укаже на оне појединачне
карактеристике које нарочито утичу на проблеме превођења и контрастивне анализе.
Контрастивном анализом која се заснива на принципу поређења семантичких
еквивалената илуструју се сличности и разлике између оригинала на енглеском и превода
на српском језику.
Модалност је лингвистичка категорија која блиско кореспондира са синтаксом,
семантиком и прагматиком. Осим што се природно проучава у најширим лингвистичким
контекстима, она се разматра и у филозофији језика, наратолошким студијама, па и
студијама културе. „Бављење модалношћу нагнало је многе истраживаче да дођу до
свеобухватног модела за анализу модала, а последица тога је процват термина у вези са
модалношћу“ (Радовановић 2012: 239). У разматрању категорија модалности, нарочито у
англистичкој литератури, присутне су многобројне подјеле, које се дјелимично
преклапају, али понекад и умногоме разилазе. Пошто нам није циљ да их овдје
представљамо и опширније се бавимо њима, констатоваћемо само да је она најопштија
везана за категорије динамичке и (де)онтичке модалности, гдје је прва везана за
модалност догађаја (промјене, акције), а друга за модалност постојања (чињеница
бивствовања). Преклапања су очигледно врло семантички и синтаксички потентна. О
свему овоме опширније говори Палмер (Modality and the English Modals, 1990).
Модалност у српском језику, с друге стране, посматрамо више као типолошку
категорију, контекстуалну и текстолошку. Она се у односу на енглески језик изражава
другачијим формалним системом, дакле није везана превасходно за глагол, премда два
63

упоређена језичка система показују приличне сличности. Најкрупнији разлог за то јесте
што модали у српском језику не испољавају изражена дистинктивна морфолошка и
синтаксичка својства као што испољавају модални глаголи у енглеском језику.
„Модалност је категорија сложена и по томе што се у српском језику, као и у другим
словенским језицима, исказује различитим средствима. Модалност се изражава и
морфолошким, и синтаксичким, и творбеним, и лексичким средствима“, а улога
контекста редовно се акцентује у стручној литератури. Када је посриједи глагол,
модалност исказују поједини глаголи и глаголски облици. Нпр. потенцијал као облик у
српском језику показује највећу потенцију модалности, а пошто има и велику
фреквенцију употребе која означава већи број различитих модалних значења, „већина
њих се може подвести под појам могућности, узет у најширем значењу“. У литератури се
наводи да одређени типови модалности исказују се потенцијалом у оквиру просте
реченице, док се други исказују у сложеним реченичним структурама. „Треба нагласити
да се често не може са сигурношћу утврдити унутар реченице о којем је модалном
значењу ријеч, већ је за то потребан шири контекст“. А граница међу овим значењима и
није увијек јасно повучена, „него се може говорити само о томе које је значење
претежније изражено“ (Пипер и др. 2005: 455). Аутори као засебне категорије
модалности издвајају: модалност реалности / иреалности, деонтичку модалност,
оптативну модалност, субјективну модалност, епистемичку модалност, имперцептивну
модалност, метајезичку модалност, аксиолошку модалност и експресивну модалност.
Пошто би модалност сама по себи у компаративном контексту могла представљати тему
засебне докторске дисертације, ми ћемо се зауставити само на набрајању ових основних
карактеристика и напомени да је различите категорије и значења модалности, тако
прецизно раздвојене у лингвистици, тешко, ако не и немогуће, сачувати у преводима.
Модалности као језичком феномену у оба језика посветили смо нешто више
простора у овом раду управо зато што се као врло фреквентна јавља у свим типовима
говора разматраних у овом раду, а по завршеној анализи остао је утисак да је она
најчешћа у примјерима преласка УГ у НГ.
У наредним примјерима то ћемо  подробније анализирати.
64

1. The Remains of the Day

 My father's feelings towards the General were, naturally, those of utmost
loathing; but he realized too that his employer's present business aspirations hung on the
smooth running of the house party - which with some eighteen or so people expected
would be no trifling affair. My father thus replied to the effect that while he was most
grateful that his feelings had been taken in to account, Mr Silvers could be assured that
service would be provided to the usual standards. (31)

1а.   Остаци дана

Оно што је отац осјећао према Генералу било је, наравно, најдубље
гнушање; упркос томе, схватио је да тренутне пословне тежње његовог
послодавца умногоме зависе од предстојећег догађаја и да велики пријем, који је
требало да окупи осамнаест званица, ни у ком случају није за потцењивање. Због
тога је мој отац одговорио да господин Силверс, коме бескрајно захваљује на томе
што води рачуна о осјећањима свог батлера, може бити потпуно сигуран да ће све
услуге бити пружене по уобичајним, највишим мјерилима. (43)

У овом примјеру модалност глагола could са допунским садржајем преведена је
као презент у српском језику, гдје је значење могућности, потенцијала, наглашено на
најједноставнији могући начин: употребом глагола моћи. Модалност глагола would
изражена је једноставно будућим временом. У оба случаја, наш је утисак да је
преводилац одабрао најбоље могуће, односно најприближније рјешење. Сам примјер и
није с те стране, проблематичан, будући да је јасно у ком контексту је модалност у туђем
говору представљена – исказ није двосмислен.

65

2. To Kill a Mocking Bird

I suppose she chose me because she knew my name; as I read the alphabet a
faint line appeared between her eyebrows, and after making me read most of My First
Reader and the stock-market quotations from The Mobile Register aloud, she discovered
that I was literate and looked at me with more than faint distaste. Miss Caroline told me
to tell my father not to teach me any more, it would interfere with my reading. (19)

2а.  Убити птицу ругалицу

Претпостављам да је позвала мене зато што ми је знала име; док сам ја
читала абецеду, њој се између обрва уреза мала бора, а пошто ме натјерала да
малтене наглас прочитам цијелу Моју прву читанку и берзанске извјештаје из
Мобајлског дневника, установила је да сам писмена и погледала ме не баш с
малом ненаклоношћу. Тад ми рече да кажем оцу да ме више не учи, јер то ће
шкодити мом читању. (35)

Наведени примјер из чувеног романа Харпер Ли већ је нешто другачији.
Двосмисленост подвученог исказа почива на чињеници да се та реченица може превести
на два начина: првим, како је дато у пренесеном одломку, односно будућем временом, и
другим – израженом модалношћу исказа, потцртаном потенцијом у њему: „тад ми рече да
кажем оцу да ме више не учи, јер то може да шкоди мом учењу“. За који ће се облик
одлучити – ствар је преводиоца, будући да глагол will овом временском контексту мора
прећи у would (слагање времена), па није сасвим сигурно да индицира могућност. Ипак,
она никако није искључена.

3. To the Lighthouse

This is what I like – this is what I am; and rather pitiable and distasteful to
William Bankes and Lily Briscoe, who wondered why such concealments should be
necessary; why he needed always praise; why so brave a man in thought should be so
66

timid in life; how strangely he was venerable and laughable at one and the same time.
(212)

3а.   Ка светионику

Ово ми се допада – ово сам ја; а прилично кукавно и непријатно Вилијаму
Бенксу и Лили Бриско, који се питају зашто су та скривања потребна; зашто му је
увијек потребно величање; зашто такав храбар човјек у мишљењу да буде тако
плашљив у животу; како чудно улива поштовање и бива смијешан у исти мах. (46)

У овом примјеру преводилац је могао да се одлучи на то да превод остави у
модалном облику зашто би та скривања била потребна; зашто би му увијек било
потребно величање, итд. Међутим, преводилац је сматрао да се запитаност лика једнако
добро преноси и једноставнијим обликом, чиме се додатно не оптерећује језик и стил
превода.

4. Mrs Dalloway

‘The English are so silent,’ Rezia said. She liked it, she said. She respected these
Englishmen, and wanted to see London , and the English horses, and the tailor – made
suits, and could remember hearing how wonderful the shops were, from an Aunt who
had married, and lived in Soho.
It might be possible, Septimus thought, looking at England from the train
window, as they left Newhaven; it might be possible that the world itself is without
meaning. (65)

4а.  Госпођа Даловеј

„Енглези су тако ћутљиви, рекла је Реција. Свидело јој се то, рекла је
Реција. Поштовала је те Енглезе, хтела је да види Лондон, енглеске коње и одела
67

шивена по мери, сећала се како су тамо дивне продавнице из приче тетке која се
удала и живи у Сохоу.
Могуће, мислио је Септимус гледајући Енглеску из воза док су напуштали
Њухејвен, можда свет нема никакво значење. (88, 89)

У овом случају, преводилац је одлучио да изостави „могла је да се сети“, чиме је
превод донекле упрошћен, дакле изостављена је могућност, али значење није значајно
окрњено, премда се одређена семантичка диференцијација може установити.

*

Из наведених примјера може се установити да је модалност као принцип далеко
фреквентнија у енглеском језику, штавише, да је облик исказа, односно, врло често
слагање времена конкретно и да условљава, што у српском језику није случај. То даје
простора преводиоцу да упрости модалне облике, да саму реченицу растерети од
сложенијих облика (моћи да + глагол, требати да + глагол). Модални облици превођени
су једноставно презентом или перфектом. Ипак, такође се може примијетити да такав
приступ превођењу енглеског текста понекад изоставља одређене значењске нијансе, што
се најбоље може видјети из примјера у роману Убити птицу ругалицу Харпер Ли.

2. 2. 4. 2. Анализа корпуса

Главне карактеристике основног модела неуправног говора су: а) зависносложена
изрична реченица као форма реализације; б) ауторска дидаскалија (конферанса) као
управна клауза те зависносложене реченице; в) препричани говор лика као зависна клауза
те зависносложене реченице; г) изрични везници да и како и све упитне лексеме као
везивни елементи зависне клаузе изричног или зависно-упитног типа; д) усаглашавање
68

категорије лица у глаголским облицима и присвојним и личним замјеницама условљено
је глаголом из ауторске дидаскалије; ђ) изјавна интонација зависносложене реченице због
које се искази неуправног говора завршавају са тачком (Ковачевић 2012а: 11). Овај модел
представили смо сљедећим примјером:

5. Mrs Dalloway

When his old mother wanted him to give up shooting or to take her to Bath he
did it, without a word; he was really unselfish, and as for saying, as Peter did, that he
had no heart, no brain, nothing but the manners of breeding of an English gentleman,
that was only her dear Peter at his worst; and he could be intolerable; he could be
impossible; but adorable to walk with on a morning like this. (5)

5а.  Госпођа Даловеј

Кад му је стара мајка затражила да се одрекне гађања или да је одвезе у
Бат, урадио је то, био је стварно несебичан, а што се тиче Питерових речи да Хју
нема ни срца ни мозга, ничег осим лепог понашања и порекла енглеског
џентлмена, био је то само њен драги Питер у свом најгорем издању и могао је
бити немогућ, али ипак је диван друг за шетњу у оваквом јутру. (8)

 Подвучена реченица јесте субординирана или хипотаксичкa реченица унутар које
су препричане Хјуове ријечи и чине зависну клаузу. На почетку зависне реченице стоји
везник that/да у улози везивног елемента. Конферанса је: and as for saying, as Peter did / а
што се тиче Питерових речи. Овдје нема усаглашавања замјеница јер се говори о трећем
лицу и у директном и у пренесеном говору.

6. To the Lighthouse

69

Whenever she “thought of his work” she always saw clearly before her a large
kitchen table. It was Andrew’s doing. She asked him what his father’s books were about.
“Subject and objct and the nature of reality”, Andrew had said. (196)

6а.  Ка светионику

Кад год је „мислила о његовом раду“, она је увек јасно видела пред собом
велики кухињски сто. Ендру је то измислио. Питала га је о чему је писао његов
отац у својим књигама. „Субјекат и објекат, и природа реалности“, рекао је Ендру.
(24)

У овом примјеру можемо да примијетимо како је интонација зависносложене
реченице изјавна иако би она у директном говору била у упитном облику и била би
реализована овако:
She asked him: “What are your father’s books about?”
Питала га је: „О чему је писао твој отац у својим књигама?“
Такође, можемо уочити да су лице и глаголски облици усаглашени са глаголом из
дидаскалије, па је тако и глаголско вријеме у изворном тексту помјерено уназад.

Пренесени говор у оквиру конструкције неуправног говора је обично представљен
изричном зависном клаузом (у српском језику уз помоћ везника да или како), или некад и
зависно-упитном изричном клаузом гдје везивни елемент може бити било која упитна
ријеч будући да „зависно-упитне реченице јесу врста неуправнога говора са обликом
упитних реченица“ (Ковачевић 2012а: 2; Симић, Јовановић 2007: 205). Главна
различитост упитних реченица од зависно-упитних клауза лежи у њиховом
комуникативном статусу, па су упитне реченице и комуникативно упитне, а зависно-
упитне клаузе дио зависносложених обавјештајних (изјавних) реченица. Стога се упитне
реченице у писаној форми завршавају знаком питања, док на крају зависносложених
реченица са зависно-упитним клаузама стоји тачка (Ковачевић 2012а: 9). Исто се дешава
и са узвичним реченицама у којима се узвичник из управног говора претвара у тачку на
крају реченица у зависно-узвичним клаузама. Ево и неколико примјера:
70

7. To Kill a Mockingbird

I knew I had annoyed Miss Caroline, so I let well enough alone and stared out
the window until recess when Jem cut me from the covey of first-graders in the
schoolyard. He asked how I was getting along. I told him. (20)

7а. Убити птицу ругалицу

Било ми је јасно да сам насикирала госпођицу Керолајн те напросто
престадох да јој се мијешам у посао и узех да буљим кроз прозор до одмора, кад
ме Џем у дворишту одвоји од јата првака. Упита ме како је. Испричах му. (36)

8. To Kill a Mockingbird

So Jem received most of his information from Miss Stephanie Crawford, a
neighborhood scold, who said she knew the whole thing. According to Miss Stephanie,
Boo was sitting in the living room cutting some items from the The Maycomb Tribune to
paste in his scrapbook. His father entered the room. As Mr Ridley passed by, Boo drove
the scissors into his parent’s leg, pulled them out wiped them on his pants, and resumed
his activities.

Mrs Radley ran screaming into the street that Arthur was killing them all, but
when sheriff arrived he found Boo still sitting in the living room, cutting up the Tribune
. He was thirty-three years old then. (12)

8а.  Убити птицу руаглицу

Тако је Џем највише обавјештења добио од госпођице Стефани Кроферд,
опајдаре из сусједства, која је била изјавила да зна све. По госпођици Стефани, Бу
је сједио у дневној соби и исијецао нешто из Мејкомске трибуне да залијепи у
71

албум. У собу је ушао његов отац. Док је господин Редли пролазио, Бу је зарио
маказе у ногу свог родитеља , извукао их, обрисао о панталоне и наставио с оним
што је радио.

Госпођица Редли је излетјела на улицу вриштећи да је Артур кренуо да их
све побије, али је шериф, кад је стигао, затекао Буа гдје и даље сједи у дневној соби
исјецајући слике из Трибине. Тад му је било тридесет и три године. (28)

Бахтин је сматрао да је у анализи типова туђег говора неопходно да се више
оријентише на неуправни говор будући да његови емоционално-афективни елементи
нису изражени у садржини, већ у форми, односно не прелазе једнако у пренесени говор.
Прелазећи из форме у садржину, они се уводе у индиректну конструкцију. Тако налазимо
у примјерима да је госпођица Керолајн „упитала“, а питање се завршава тачком, а
госпођица Редли вриштала и умјесто узвичника на крају ипак стоји тачка. Подразумијева
се да се сваки конструктивни и конструктивно-акцентни израз оног ко говори не може
пренијети у индиректни говор. Стога се не могу ни задржати конструктивна и акцентска
обиљежја упитних, узвичних и заповједних реченица, већ се она изражавају само у
његовој садржини, јер „индиректни говор другачије -чује- туђи исказ“ (Бахтин 1929: 144).

Горенаведени примјери говоре у корист тога да су упитне и узвичне реченице у
пренесеном говору, као што правило налаже, трансформисане у изричне. Међутим,
Ковачевић баш на основу изузетака овог правила говори о новом подмоделу неуправног
говора, који назива експресивни неуправни говор. Овај тип неуправног говора  обично се
може наћи у публицистичким и књижевноумјетничким текстовима, а разлог за то је
управно експресивно-стилистичког карактера. „Стављајући нормативно проскрибовани
упитник умјесто тачке, писац као да евоцира примарни контекст питања, као да
актуелизује његову комуникативну функцију“ (Ковачевић 2012а: 11). Слиједе примјери
оваквих интерогативних зависносложених реченица неуправног говора које смо
забиљежили у нашем корпусу.

9. To Kill a Mockingbird
72

He jumped into the yard and kept his distance, kicking tufts of grass, turning
around occasionalz to smile at me. Jem appeared on the porch, looked at us and went
away. Francis climbed the mimosa tree, came down, put his hands in his pockets and
strolled around the yard. “Hah!“ he said. I asked him who he thought he was, Uncle
Jack? Francis said he reckoned I got told, for me to just sit there and leave him alone.
(95-96)

 9а.  Убити птицу ругалицу

Он скочи у двориште држећи се подаље од мене, копкајући ногом бусење
и повремено се окретао према мени да би ми се насмијешио. Џем се појави на
веранди, погледа ме и оде. Франсис се попе на стабло мимозе, сиђе, заби руке у
џепове и поче шеткати по дворишту. Упитах га, шта замишља ко је, можда стриц
Џек Финч? Франсис узврати да цијени да ми је наређено да лијепо сједим гдје сам
и оставим га на миру. (109)

10.  Mrs Dalloway

There was nobody. Her words faded. So a rocket fades. Its sparks, having
grazed their way into the night, surrender to it, dark descends, pours over the outlines of
houses and towers; bleak hillsides soften and fall in. But though they are gone, the night
is full of them; robbed of colour, blank of windows, they exist more ponderously, give
out what the frank daylight fails to transmit–the trouble and suspense of things
conglomerated there in the darkness; huddled together in the darkness; reft of the relief
which dawn brings when, washing the walls white and grey, spotting each window-
pane, lifting the mist from the fields, showing the red-brown cows peacefully grazing,
all is once more decked out to the eye; exists again. I am alone; I am alone! she cried, by
the fountain in Regent's Park (staring at the Indian and his cross), as perhaps at
midnight, when all boundaries are lost, the country reverts to its ancient shape, as the
Romans saw it, lying cloudy, when they landed, and the hills had no names and rivers
wound they knew not where–such was her darkness; when suddenly, as if a shelf were
73

shot forth and she stood on it, she said how she was his wife, married years ago in
Milan, his wife, and would never, never tell that he was mad! Turning, the shelf fell;
down, down she dropped. For he was gone, she thought–gone, as he threatened, to kill
himself–to throw himself under a cart! But no; there he was; still sitting alone on the
seat, in his shabby overcoat, his legs crossed, staring, talking aloud. (30)

10а.  Госпођа Даловеј

Нема никога. Речи нестају. Као што нестаје ракета. Варнице су заблистале
пошто су се пробиле кроз ноћ, а затим су се предале, тама се спустила, излила се
преко обриса кућа и торњева, голи обронци омекшали су и утонули у њу. Иако су
ишчезли, испунили су ноћ, изгубили боју, немају прозоре, а ипак постоје још
гломазнији, одају оно што дневна светлост не може да пренесе – тескобу и
напетост свега што се измешало у мраку свега што се сабило у мраку, лишено
олакшања које доноси зора када се поново појављује спирајући зидове белом и
сивом бојом, откривајући свако прозорско окно, подижући маглу с ливада,
приказујући црвенкастосмеђе краве које мирно пасу, нудећи оку све испочетка.
Сама сам! Сама сам! Повикала је поред фонтане у Риџентс парку (гледајући
Индијца и његов крст), као да је поноћ када се све те границе бришу и земља се
враћа у свој древни облик, каква је била кад су је Римљани видели, кад се
простирала пред њима заклоњена маглом, кад су тек стигли и кад брда нису имала
називе и кад су реке текле њима незнано куда – таква је била њена тама када
изненада, као да се појавило постоље на које се попела и рекла да је она његова
жена, с којом се венчао пре неколико година у Милану, његова жена и да никад,
никад неће рећи за њега да је луд! Кад се окренула, постоље се срушило и она је
пала доле, доле. Јер њега није било. Отишао је – помислила је – као што је и
претио, да се убије, да се баци под кола! Ипак, не, ту је, још седи на клупи, сам, у
свом похабаном капуту, прекштених ногу, буљи испред себе и прича наглас. (25–
26)

Да је ријеч управо о поменутим стилско-експресивним цртама наведеног ширег
одломка, свједоче прве двије кратке нараторове реченице. Он преноси расположење
емотивног и изражајног грча свог протагонисте, инсистирајући на томе да „речи нестају“.
74

У том контексту презентоване нијемости и немогућности да се лик изрази остају ове
личне реченице: „Сама сам! Сама сам!“
То се још више односи на експресију која технички заправо припада неуправном
говору и требало би према строгим узусима ортографије да се заврши тачком:

said how she was his wife, married years ago in Milan, his wife, and would never, never tell that
he was mad!

рекла да је она његова жена, с којом се венчао пре неколико година у Милану, његова
жена и да никад, никад неће рећи за њега да је луд!

 Међутим, тачка би у овом случају осиромашила исказ и цијела реченица била би
умањена за изражени приповједни напон. Дакле, овај примјер у најбољем свјетлу
илуструје претходно дефинисану експресивност коју чувају и истичу упитници и
узвичници задржани у неуправном говору из првобитно трансформисаног управног
говора (у овом случају ријеч је о одређеној врсти аутоцитата у оквиру трансформисаног
говора самог лика).
И примјер који слиједи сврставамо у ту групу, односно у подтип неуправног
говора, а то је полууправни говор, с тим што је овај примјер додатно усложњен, јер се у
оквиру говора лика претвореног у неуправни говор доноси одломак из управног говора
још једног лика романа:

...she thought–gone, as he threatened, to kill himself–to throw himself under a cart!
...помислила је – као што је и претио, да се убије, да се баци под кола!

Инсистирамо на овој разлици у односу на претходни примјер јер сачувани
узвичник свједочи о повишеном осјећајном напону не само лика-фокализатора, него и
лика о чијој се емоцији, преломљеној кроз туђу свијест, приповиједа. Сачувани узвичник
илуструје подједнако ужаснутост госпође Даловеј, колико и пријетњу потенцијалног
самоубице. Све то нестало би са употребом тачке.

75

Осим тога, додатни закључак би био да се овај тип говора реализује када се
експресивност неуправног говора акцентује уз употребу двотачке, употребу великог
слова иза двотачке, или у нашем случају цртице која се користи као сигнализација за
управни говор. Како каже Сковородников, а преноси Ковачевић, „конструкције
формиране као неуправни говор, али са укључењем у зависну клаузу елемената управног
говора: обраћања (вокатива), модалних ријечи, узвика, и сл. – то је полууправни говор“
(Ковачевић 2012а: 13).

Што се тиче самог превода, можемо рећи да је конектор to, који се у енглеском
језику користи као дио инфинитива уз помоћ којег се наредбодавне реченице преносе из
управног у неуправни говор, адекватно преведен са српском ријечцом да.

Осим експресивног и полууправног говора, који комбинују елементе управног и
неуправног говора, издваја се и дословно неуправни говор. Овакав тип неуправног говора
остварује се када се као дио зависне (не)везничке клаузе цитира дио говора лика.
(Ковачевић 2012а, према Смирнова 2009: 83).

11. The Remains of the Day

The way he said this seemed to suggest the whole village was aware of my
’mishap’ and subsequent arrival at this cottage. In fact, as I was soon to discover, this
was very close to being the case; I can only imagine that in the several minutes after I
had first been shown up to this bedroom - while I was washing my hands and doing
what I could to make good the damage inflicted upon my jacket and trouser turn-ups -
Mr and Mrs Taylor had conveyed news of me to passers-by. In any case, the next few
minutes saw the arrival of another visitor, a man with an appearance much like that of
Mr Andrews - that is to say, somewhat broad and agricultural, and wearing muddy
wellington boots, which he proceeded to remove in much the way Mr Andrews had just
done. Indeed, their similarity was such that I supposed them to be brothers, until the
newcomer introduced himself to me as, ,,Morgan, sir, Trevor Morgan“. (132)

11а.  Остаци дана
76

По томе како је то рекао учини се да цијело село зна за мој „несрећан
случај“ и долазак у ову сељачку кућу. Убрзо се показало да сам био у праву.
Претпостављам да су за оно кратко вријеме пошто су ме увели у спаваћу собу, гдје
сам опрао руке и покушао да колико-толико доведем у ред спортски жакет и
ногавице на панталонама, господин и госпођа Тејлор разгласили мој долазак свим
пролазницима. Како било да било, већ послије два-три минута појави се још један
гост, који је страховито личио на господина Ендруса: и он је имао широка плећа и
огромне руке и носио je високе гумене чизме и изувао их готово на исти начин на
који је то чинио господин Ендрус. Њихова сличност била је толико упадљива да
сам био убијеђен да су браћа све док ми се придошлица није представио као
„Морган, господине, Тревор Морган, господине.“ (170)

Као што се види из примјера, дословни неуправни говор налази се у зависној
изричној клаузи и дат је под наводницима. Ортографски маркирајући одређене дијелове
исказа, аутор може изразити сагласност са пренесеним ријечима или се може оградити од
њих (Јеротијевић 2011: 651). Сматра се да се овај тип неуправног говора реализује уз
помоћ фрагментарног цитата. У књижевним текстовима употребoм дослoвног неуправног
говора издваја се дио исказа лика којим се његов став најјасније исказује.

'mishap'
„несрећан случај“
Зашто би приповједачу било потребно да у оквиру свог ширег исказа пренесе
овакав кратак, „искинут“ цитат? Он чак на извјестан начин, кроз наводнике,
инсистирањем на ортографији која функционише презентно само у писаној форми, руши
сопствену илузију усменог, спонтаног приповиједања. Промјеном динамике, заправо се
акцентује овај истргнут туђи исказ, као нешто што самом приповједачу не припада, са
чиме се изгледа не слаже. На овом мјесту није згорег ни примијетити да је у оригиналу
цитат дат у енглеским полунаводима (чиме се и инсинуира да није прави цитат), док су у
српском преводу дати пуни наводници будући да се полунаводи користе у другу сврху
(да означе навод унутар навода).
77

,,Morgan, sir, Trevor Morgan“.

У другом примјеру ради се о томе да је уведеном лику дато да се сам представи,
гдје се може примијетити да је преводилац одлучио да два пута употријеби вокатив
„господине“ („sir“), што у преводу има додатно експресивну функцију које нема у
оригиналу.

12.  Go Set a Watchman

To the relief of everyone, Calpurnia rang the dinnerbell. At the table, they
sat for a moment in uneasy silence, and Atticus asked Reverend Moorehead to
return thanks. Reverend Moorehead, instead of asking an impersonal blessing,
seized the opportunity to advise the Lord of Jem’s and her misdeeds. By the time
Reverend Moorehead got around to explaining that these were motherless
children she felt one inch high. She peeked at Jem: his nose was almost in his
plate and his ears were red. She doubted if Atticus would ever be able to raise his
head again, and her suspicion was confirmed when Reverend Moorehead finally
said Amen and Atticus looked up. (69)

12а. Иди постави стражара

На свачије олакшање, Калпурнија је зазвонила за почетак вечере. За
столом су неколико тренутака сједили у непријатној тишини, а Атикус је
замолио велечасног Мурхеда да изговори молитву. Велечасни је, умјесто да
изговори неку безличну молитву, искористио прилику да обавијести бога о
њеним и Џемовим несташлуцима. У трентку кад је велечасни почео да
78

објашњава како су то дјеца без мајке, она се осјећала као да је само палац
висока. Потајно је погледала Џема: готово је био гурнуо нос у тањир, а уши
су му биле црвене. Сумњала је да ће Атикус икад више моћи да подигне
главу, а сумње су јој биле потврђене кад је велечасни Мурхед коначно
рекао амин, а Атикус подигао поглед. (65–66)

У овом примјеру подвучени су искази у неуправном говору. Оно што бисмо
издвојили јесте: that these were motherless children/ како су то дјеца без мајке.
Показне замјенице као што су „this“ и „these“ у еглеском језику у директном
говору се трансформишу у „that“ и „those“ у индиректном говору. Међутим, у овом
случају у изворном тексту замјеница није трансформисана док у преводу јесте. Разлог за
то можемо тражити у Филморовом казивању да замјенице спадају у категорију
деиктичких облика, што подразумијева да њихово тумачење зависи од ситуације и
прилике у којој су употријебљени (Филмор 1966: 220). За све ријечи или фразе чији
референти
зависе
од
ситуације
у
којој
се
изговарају,
у
смислу
учесника
(говорник/слушалац), мјеста и времена, каже се да су деиктичке. Преовлађивање
деиксиса у језику је доказ примата интеракције лицем у лице: она сеже у саму суштину
језика. Употреба деиксиса укључује посебно гледиште које се назива деиктички центар
или ориго (уп. Бухлер 1934; Лајонс 1977). Деиктички центар је центар координантног
система који лежи у основи концептуализације говорне ситуације. Пошто се деиктички
центар обично дефинише говорниковом локацијом у тренутку изговарања, деиктички
изрази су обично егоцентрични. Међутим, деиктички центар може се пренијети са
говорника на особу у замишљеној ситуацији. Овај феномен, који је Лајонс (1977: 579)
назвао „деиктичком пројекцијом“ (уп. Јакобсон 1957; Филмор 1997), карактеристичан је
за наративе и описе. У наративима говорник ствара свијет приче у коме протагонисти
дају сидро за деиктичке изразе. Ово је посебно упадљиво у случају неуправног говора, у
којем су деиктички изрази везани за особу чији се говор преноси, па тако у нашем
примјеру у изворном тексту аутор задржава показну замјеницу у свом оригиналном
облику и тиме приближава читаоца својој нарацији, тј. укључује читаоца дубље у радњу.

79

13. The Remains of The Day

I was then brought up to this room, in which, at that point of the day, the sun
was lighting up the floral patterns of the wallpaper quite agreeably. There were twin
beds and a pair of good-sized windows overlooking the street. On inquiring where the
bathroom was, the woman told me in a timid voice that although it was the door facing
mine, there would be no hot water available until after supper. I asked her to bring me
up a pot of tea, and when she had gone, inspected the room further. The beds were
perfectly clean and had been well made. (17)

13а.  Остаци дана

Потом ме довела у ову собу, у којој је у то доба дана сунце пријатно
освјетљавало цвјетне шаре на зидним тапетама. У њој се налазе брачни кревет и
два прозора одговарајућих димензија. Пошто сам упитао гдје је купатило, жена ми
стидљиво одговори да су врата купатила тачно прекопута мојих, али да ће топле
воде бити тек послије вечере. Замолио сам је да ми чај донесе у чајнику и чим је
отишла почео сам да истражујем собу. Кревет је био савршено чист и ваљано
намјештен, а лавор у углу беспријекоран. (30–31)

14. Departures

He left her alone, telling her that she could find him in the next section along
when she was ready. Glancing back, he glimpsed at her bent over the golden retriever,
still stroking it, still holding the lead with the silver name-tag, and mouthing words that
nothing living could hear. (27)

14а.  Oдласци

80

Оставио ју је рекавши јој само да ће је сачекати у суседном одељењу.
Осврнуо се преко рамена и видео је сагнуту над златним ретривером; још га је
миловала држећи поводац са сребрном плочицом и шапутала му је речи које жива
бића не могу да чују. (44)

У закључном дијелу овог разматрања ријешили смо да се позабавимо кратко са
још два примјера. У њима се може уочити све у вези са преносом управног у неуправни
говор. Тако у примјеру из Ишигуровог романа издвајају се двије реченице са преносом
упитних реченица и једном изјавном.
On inquiring where the bathroom was / Пошто сам је упитао гдје је купатило

У управном говору реченица би гласила: ,,Where is the bathroom?“ / „Гдје је купатило?“
Као што видимо, у енглеској верзији измијењен је ред ријечи у реченици како би се од упитне
направила изјавна реченица, што у српском језику није потребно. Такође, у енглеском тексту
уочавамо и помјерање глаголског врмена уназад, што опет у српском није случај. У српском
језику вријеме које је у управном говору употријебљено употребљава се и у пренесеној реченици.
Очигледно, знајући за ова правила, преводилац је изворни текст, иако у простом прошлом
времену 21, превео презентом. Када је ријеч о дидаскалији, преводилац је одлучио да безлични
глаголски облик, герунд, преведе са личним глаголом „упитао“, додајући замјеницу „је“ и
прилошку одредбу за вријеме „пошто“. Неки од могућих других превода, који би можда били
досљеднији изворнику били би: упитавши, или на питање.

Тhe woman told me in a timid voice that although it was the door facing mine, there would be
no hot water available until after supper. / Жена ми стидљиво одговори да су врата купатила тачно
прекопута мојих, али да ће топле воде бити тек послије вечере.

У управном говору реченица би гласила:

,,It is the door facing yours, but there would be no hot water available until after supper.“ /

„ Врата купатила су тачно прекопута ваших, али ће топле воде бити тек послије вечере.“

Како се види, и у овом примјеру дошло је до слагања времена у енглеском језику с
обзиром да је глагол у дидаскалији у прошлом времену, па је тако is прешло у was и will у would.

21 Past Simple Tense
81

Оно што се примјећује када реконструишемо реченице у УГ, јесте да је преводилац избјегао
негацију. Да је дословно превео, реченица би била:

„али топла вода неће бити доступна до послије вечере“
У случају да се одлучио за дослован превод, реченица би била незграпна и не би била у духу
српског језика, а значење би било нарушено.

У примјеру из Парсонове књиге није баш идеално поклапање изворника и превода. У
управном говору реченица би изгледала овако:
,,You can find me in the next section along when you are ready.“ / „Сачекаћу те у суседном
одељењу.“
Преводилац је изабрао да не користи дослован превод, који би гласио овако:

...да га може наћи у суседном одељењу када буде спремна.
 Међутим, дио реченице ,,when you are ready“ је потпуо изоставио, а изоставио је и употребу
модалног глагола, замијенивши га са обликом личног глагола сачекати у презенту.

*

Анализирајући карактеристике неуправног говора у енглеском и српском језику,
може се увидјети да у оба језика кад је НГ у питању у највећем броју случајева изостају
ортографска обиљежја за индиректни говор (најпрецизније речено, замјењују се
неутралним обиљежјем, односно тачком). Изузетак чине побројани и анализирани
случајеви када се подвлачи експресија. Затим, постоје субординација и субординатор и
присутни су глаголи навођења. У енглеском језику постоји поменути backshifting, док у
српском то није случај. Што се тиче синтаксичких карактеристика, прва особеност која је
уочљива јесте да у енглеском језику нема инверзије у пренесеним упитним реченицама и
не може постојати директни објекат глаголима који уводе туђи вербални садржај, не
преносе се паранетични и експресивни облици (коментари, реторичка питања, узвици,
реченични и прилози става, итд.), деиктички облици попут личних замјеница мијењају се
тако што прво лице, а ријетко и друго, прелази у треће, а проксимални деиктички облици
82

стварају још већу дистанцу у односу на вријеме и мјесто из оригиналног исказа
(Каравесовић 2010: 46–47).

83

2. 2. 4. 3. СЛОБОДНИ НЕУПРАВНИ ГОВОР

2. 2. 4. 3. 1. Теоријски оквир

У овом поглављу бавићемо се појавом слободног неуправног говора22 у одабраним
романима и њиховим преводним еквивалентима, односно проблематиком превођења овог
типа приповиједног дискурса са енглеског на српски језик. Посебан фокус је стављен на
проблем разграничења између говора и мисли приповjедача (на различитим нивоима) и
ликова у самим дјелима, што у модерном роману због његових приповједних тенденција
може представљати велики изазов. Као што биљежи Алина Лескив, теорија наративних
стилова интересантна је са тачке гледишта литерарне стилистике, као и са тачке
гледишта теорије комуникације (Лескив 2009: 51). Неке од ових граница је лако
разазнати када постоје јасни граматички (досљедна употреба граматичких лица која не
збуњује читаоца), ортографски или лексички показатељи (употреба глагола казивања:
помислити, рећи, узвикнути)23, али примјери којима ћемо се бавити у овом поглављу
најчешће се не могу сврстати у ту скупину. Недостатак или намјерно замагљивање ових
показатеља представљају дистинктивни квалитет ове прозе, али и нарочит изазов за
преводица. Због природе свога посла, он их мора посматрати и са лингвистичке и са
наратолошке стране, имајући при томе у виду да „схватање и класификација (под)типова
туђега говора у тим научним дисциплинама по правилу не почива на истим

22 Одлучили смо се за овај термин, имајући на уму да се у литератури он двојако означава, и то као
слободни неуправни и као неправи управни говор (углавном у руској и русистичкој литератури), у
зависности од тога које доминанте овог типа говорног дискурса се истичу (Ковачевић 2012а: 29).
23 При превођењу, али неријетко и при самом читању „недостатак глагола навођења (енг. reporting verbs)
често доводи до нејасног разграничавања нараторовог дескриптивног казивања од преношења неизреченог
или изреченог говора лика“ (Каравесовић 2010: 45).
84

критеријумима“, као и то да у свакој од њих „имају најмање различит хијерархијски
статус“ (Ковачевић 2012а: 13).
Као што смо већ навели у претходном поглављу, „неуправни (индиректни) говор
(лат. oratio obliqua) јесте форма преношења туђег говора структурисана у синтаксички
облик зависносложене реченице. За разлику од управног говора, који се оформљује према
принципима паратаксе, неуправни говор структурише се према принципима хипотаксе.
Наиме, синтаксичка конструкција неуправног говора24 састоји се од ауторске дидаскалије
(ријечи аутора) у облику главне клаузе, и репродукованог исказа (неауторовог говора) у
форми зависне клаузе“ (Ковачевић 2012а: 16)25. Према Ковачевићу, у исказима с
неуправним говором ауторски говор стоји у главној реченици, док је неауторски у
функцији изричне и зависно-упитне реченице чија је једина функција обавјештајно-
комуникативна (изостаје афективни сегмент израза). Глаголи и замјенице се у оваквим
конструкцијама усаглашавају са субјектом ауторске дидаскалије. Укидање ауторске
дидаскалије и везивног елемента чини да од „обичног“ неуправног говора настане
слободни неуправни говор.26 Изостанак поменутих карактеристика чини га „тешко
разграничљивим од ауторског говора“ (Ковачевић 2012а: 29), али и наративним
дискурсом који „има елемената и синтаксичке категорије и стилистичког поступка“

24 Терминолошка раслојеност утиче на теже препознавање будући да се у литератури СНГ назива и
доживљеним говором, затим неправим управним говором, преклапа се с категоријом фрагментарног
управног говора, а у англистичкој литератури налазе се и одреднице попут free indirect discourse, free
indirect speech, free indirect style, free indirect thought, narrated monologue, итд.
25 Ауторска дидаскалија у релевантној србистичкој литератури назива се још и конферанса (Ковачевић
2012а: 3), или уводница (Јовановић 2009: 255).
26 Наводећи  Р. Катичића (1986: 354, 355),  М. Ковачевић констатује: „у слободном неуправном говору
обично је изостављена ауторска дидаскалија, а тако и везивни елемент, па отуд и назив слободни. Уколико
се деси да изостане везник, а остане дидаскалија овај тип говора би се поистовјетио са неконекторским
неуправним говором. Стога се овакав неуправни говор некад сматра као врста слободног неуправног
говора: „глагол говорења или мишљења обично у слободном неуправном говору додаје наведеним
ријечима тако да с њима твори реченични низ’, што значи да се ’слободни неуправни говор може и
надовезивати на реченицу с глаголом или изразом говорења или осјећања и двоточком“ (Ковачевић 2012а:
31, према Катичић 1986: 354, 355).
85

(Исто). Теодор Калепки је, како наводи Бахтин, „утврдио да је неправи управни говор
трећа, потпуно самостална форма преношења туђег исказа и дефинисао га је као скривени
или завијени говор (verschierte Rede). Стилистички смисао те форме састоји се у потреби
да се одгонетне ко говори. У ствари, у њему с апстрактно-граматичке тачке гледишта –
говори аутор, док с тачке гледишта цијелог контекста – говори јунак“ (Бахтин 1980: 164).
Проблем који се јавља у вези са разграничавањем управо је особина која онемогућава
једноставно/линеарно превођење текста који у обилнијој мјери користи слободни
неуправни говор. Д. Каравесовић истиче да је СНГ „појава која стоји на пола пута између
непосредног и посредног навођења, чија се интерпретација у великој мјери заснива на
адекватној прагматичној анализи“ (2010: 43)27. Taкође, поменути стилистички карактер,
даје му и специфична (сужена) функционалностилска дистрибуција (в. Ковачевић 2012а:
31). Друкчије речено, овај тип говора не среће се ван књижевности, тј. приповједног
дискурса.
Марина Катнић-Бакаршић означава овај тип говора у књижевности као засебан
функционално-говорни слој, наводећи да је неправи или слободни управни говор заправо
особена стилска необичност у којој се одлике чистог управног и чистог неуправног
говора стапају у „специфично стилско двогласје. По правилу, такав говор није одвојен
наводницима и у форми је трећег лица, али чува све остале говорне карактеристике,
емоционалну маркираност исказа лика“ (Катнић-Бакаршић, 2022). Ова суштинска
противрјечност овог типа говора, да се означава као неуправни, а заправо задржава
емоционалну маркираност говора ликова док наратив обликује као причу из визуре
трећег лица (или неког дистанцираног лика или чак и бестјелесне наративне инстанце) –
изванредно је погодовала поетичким постулатима модерне, па и савремене књижевности.
Обје су настојале, а настоје и даље, да се некада строго фиксирана граница између прича
које се саопштавају у првом (исповиједном) и тзв. трећем (објективном) лицу
дестабилизује, да би се отворио пут новим облицима нарације.

27 Исти аутор прецизира да проблем „постаје још сложенији када се узме у обзир да се у савременој прози
синтаксички критеријуми који се често наводе као назнаке СНГ-а не реализују доследно, те се перспектива
и фокализација наратора и ликова преплићу, остављајући читаоцу да у оквиру контекста разлучи коме
приписати одређени садржај исказа“ (2010: 45).
86

Да бисмо касније, у наведеним примјерима, лакше увидјели које су то особености
СНГ у односу на друге реализације туђег говора, преносимо Каравесовићеву табелу у
којој је приказао карактеристике типичних образаца видова преношења туђег говора (в.
Каравесовић 2010: 45)

Управни говор
Неуправни говор
Слободни
управни говор

Слободни
неуправни говор
Субординација
Нема
субординације,
реплика
је засебна целина,
како синтаксички
тако и
ортографски
Постоји
субординација,
присутан
субординатор
Нема
субординације,
реплика
је засебна
целина, како
синтаксички тако
и ортографски
Нема
субординације
Глагол који
означава туђ
вербални
садржај
Присутни
глаголи навођења
Присутни
глаголи навођења
Изостављени
уводни глаголи,
тј. глаголи
навођења
Изостављени
уводни глаголи,
тј. глаголи
навођења
Глаголско време
Нема
транспозиције
(глаголски
облици исти као у
изворном исказу)
У енг. постоји
транспозиција
(пренесени исказ
прати наративно
гл. време)/ у срп.
Углавном нема
транспозиције

Нема
транспозиције
(глаголски
облици исти као
у изворном
исказу)
У енг. постоји
транспозиција
(пренесени исказ
прати наративно
гл. време)/ у срп.
Углавном нема
транспозиције

Синтаксичке
особености
1. Инверзија у
питањима (енг.)
2. Не може бити
директни
1. Нема
инверзије у
питањима (енг.)
2. Не може бити
1. Инверзија у
питањима (енг.)
2. Присутне
уметнуте (тј.
1. У енг. постоји
инверзија у
питањима
2. Присутне
87

објекат
глаголима који
уводе туђи
вербални
садржај
3. Присутне
уметнуте (тј.
парантетичне)
структуре и
експресивни
облици
(коментари,
реторичка
питања, узвици,
реченични и
прилози става и
сл.)
директни
објекат
глаголима који
уводе туђи
вербални
садржај.
3. Не преносе
се уметнуте (тј.
парантетичне)
структуре и
експресивни
облици
(коментари,
реторичка
питања, узвици,
реченични и
прилози става и
сл.)
парантетичне
структуре и
експресивни
облици
(коментари,
реторичка
питања, узвици,
реченични и
прилози става и
сл.)
уметнуте (тј.
парантетичне)
структуре и
експресивни
облици
(коментари,
реторичка
питања, узвици,
реченични и
прилози става и
сл.)
Деиктички
елементи
(заменице,
временски и
просторни
прилози)
Не мењају се
Мењају се:
1. (ретко 2.) лице
постаје 3. лице (у
зависности од
контекста)
проксимални
деиктички
облици постају
дистални

Не мењају се
1. (ретко 2. )
лице по
правилу
постаје 3.
лице,
остали
деиктички
облици
задржавају
идентичан
облик
Ортографска
конвенција
Не мењају се
Употребљавају
се наводници и
двотачка,
Не мењају се
Нема
ортографских
ознака за
Нема
ортографских
ознака за
пренесени исказ
Нема
ортографских
ознака за
пренесени исказ
88

велико почетно
слово
пренесени исказ
Табела бр. 6

Што се пак наратолога тиче, неуправни говор јесте „тип дискурса у којем су
искази или мисли лика интегрисани у други исказ или мисао (обично, али не нужно)
посредством помјерања граматичког времена уназад, те преласка замјеница првог лица у
треће лице“ (Принс 2011: 125). Наратолог као разликовне особине индиректног говора
потенцира његову временску (граматичку) димензију и усаглашавање лица из пренесене
реченице са лицем у ауторској дидаскалији, што би такође требало да важи и за слободни
неуправни говор. С друге стране, према дефиницији коју даје The Concise Oxford
Dictionary of Literary Terms (2001) СНГ је „поступак представљања мисли или исказа
књижевног јунака из перспективе самог јунака комбиновањем граматичких и других
одлика јунаковог ’управног говора’ са одликама нараторовог ’неуправног говора’“ (према
Каравесовић 2010 : 44).

Слободни индиректни говор се, такође, у наратолошкој теорији понекад назива и
слободним индиректним дискурсом. Наратор (који може бити у првом или трећем лицу,
или пак бестјелесна наративна инстанца) обично преноси читаоцима мисли и унутрашњи
дијалог лика којим се бави. За тренутак може да изгледа да је он сам та личност, или да
нам се пак та личност обраћа директно, али илузију непосредности нарушава управо
употреба граматичких лица. Такође, овај тип приповиједања може барем дјелимично да
превазиђе ограничења строго раздијељених типова нарације. То се добија комбинацијом
осјећајности и субјективности првог лица и веће обухватности радње и контекста трећег,
па чак и оне врсте „поузданости“ (reliability) о којој се говори у вези са тзв. објективним
приповједачем / инстанцом. Банфилдова (1973: 31–32) тако наглашава да кад год се туђе
ријечи транспонују у оквиру дискурса слободног индиректног говора, то заправо
представља ехо у свијести самог приповједача који је такође – лик. Слободни индиректни
говор тако никада нису само ријечи, већ ријечи надограђене импресијом онога ко их
изговара. Тиме се помало, мада квалитативно другачије, компензује онај губитак
експресивности у пребацивању управног у неуправни говор.
89

Није зато необично што је управо модерна проза у највећој мјери користила
слободни индиректни говор у приказивању токова свијести, исповиједним или
контеплативним дијеловима, као и ондје гдје су јунаци били сликани током пресудних
егзистенцијалних тренутака или периода, па је њихов унутрашњи живот приказан под
додатним напрезањем и притиском. Спој двије индивидуалне свијести са језичким
знаковима који чувају напомену о двојству представља симболичан поступак модерних
аутора. Њихова је опсесивна тема управо преиспитивање, слом и расцјеп унутрашњег
бића. У англосаксонској књижевности, нпр, као најочитији примјери честе или
свеобухватне употребе оваквог типа нарације наводе се дјела Џемса Џојса и Вирџиније
Вулф. Понекад је тај приповједни манир проширен толико да се не може са сигурношћу
идентификовати ни ко је сам приповједач, а ко лик чије ријечи/мисли преобликује у свом
говору.

СНГ омогућава неограничен приступ свијести лика без употребе ауторовог
становишта (у првом лицу) јер је прво лице ограничавајуће за вјеродостојан доживљај
било чега мимо оног што лик види или ради, док нарација у трећем лицу омогућава
објективнију перспективу гдје читалац може споља видјети главне јунаке и процијенити
њихову представу о себи у односу на шири контекст наратива. Контекст у СНГ игра
круцијалну улогу због тога што граматичка и синтаксичка обиљежја нису некад довољна
за препознавање СНГ. Бахтин примјећује да у слободном неуправном говору са
апстрактно-граматичке тачке гледишта говори аутор, а да с тачке гледишта стварног
смисла цијелог контекста говори јунак (према Зечевић 2013: 117). Овдје се највише
мисли на одсуство глагола навођења који је кључан за стварање конфузије када је у
питању разграничавање између аутора и мисли лика.
  По њему, „ситуација формира исказ, присиљава га да зазвучи овако, а не
другачије као захтјев или као молба... Та непосредна ситуација и њени непосредни
социјални учесници одређују оказионалну форму и стил исказа. Дубљи слојеви његове
структуре одређују се трајнијим и битнијим социјалним везама у које је говорник
укључен. Ако узмемо исказ још у процесу његовог настајања – у души –, суштина ствари
се не мијења јер је структура доживљаја исто толико социјална као и структура његове
спољашње објективације“ (Бахтин 1980: 113). Овај цитат јасно показује колико је Бахтин
стављао акценат на окружење како би се разумио исказ. У нашем случају то окружење је
90

контекст у којем се наводи СНГ, а који је неопходан за препознавање и разумијевање
овог типа туђег говора. Ипак, без жеље да противрјечимо или исправљамо великог
Бахтина, тешко је у пракси, и аналитичкој, па самим тим и преводилачкој, ослонити се на
ово поједностављење да је, апстрактно-граматички, ријеч о гласу аутора, а с тачке
гледишта стварног смисла цијелог контекста, ријеч о говору јунака. Преплитања су тако
честа и тако сложена да је понекад тешко дати чист суд и на нивоу реченице, а и на нивоу
контекста.
 Симор Четмен (1928)28 рјешава двосмисленост СНГ тако што free indirect style,
како га он назива, дијели на три поткатегорије. Прва поткатегорија „приповједни
монолог“ подразумијева слободни индиректни говор који се може коначно приписати
језику лика. Друга је индиректно преведени говор лика/мада што се јасно може
приписати ријечима наратора, које назива „наративним извјештајем“ или „унутрашњом
анализом“, а трећа подразумијева израз који може припадати и наратору и лику. Четмен
(1978: 206) ово описује као „неутрализацију“29 или „унификацију“30 наратива, која је уско
повезана са тачком гледишта аутора (премда тоталне унификације нема, нити може
бити), гдје се поставља питање нараторовог „ауторитета“ или „привилегије“ која одређује
количину приступа наратора у умове ликова и степен његовог или њеног знања о томе
куда прича иде. За разлику од имплицитног аутора који увијек зна какву причу ствара и
како ће се завршити, приповједач можда није толико свезнајући и његов приступ
информацијама може бити ограничен.

С прецизно лингвистичке тачке гледишта, пак, увидјећемо да многи лингвисти
при дефинисању слободног неуправног говора истичу да се он употребљава у трећем
лицу једнине. Међутим, када је ријеч о српском језику, примјери „показују да се
слободни неуправни говор може остварити у свим формама којима се може пренијети и
неуправни говор; а то значи како трећим лицем (једнине или множине) као најчешћим,
тако и не много рјеђим првим лицем (једнине или множине), али и, у специфичним
наративним контекстима, и другим лицем једнине (или множине). Које ће лице бити

28 Амерички филмски и књижевни критичар, професор реторике и једна од најзначајнијих фигура америчке
наратологије.
29 Превод је наш.
30 Превод је наш.
91

употријебљено зависи искључиво од улоге наратора (приповједача) у контексту
реализације говора лика“ (Ковачевић 2012а: 30)31. У преводним еквивалентима врло је
тешко разграничити ове типове и подтипове слободног неуправног говора будући да је
понекад тешко идеално уклопити изворник и превод у вези са питањем лица, глаголских
времена,  микро- и макронивоа (реченица, пасус, поглавље, итд.).

У овом поглављу издвојени су цитати у којима се као доминантан тип
приповједног дискурса издваја управо слободни неуправни говор, паралелно на
енглеском и српском језику. Циљ је био да покажемо како функционише транспоновање
слободног индиректног говора из једног језика у други, у синтаксичком и семантичком
смислу. У заградама, подебљаним слогом, повремено је назначено шта је могло да стоји у
(замишљеном) директном говору из кога је настао слободни неуправни говор у роману.

31 М. Ковачевић наводи примјере у којима показује да се овај тип говорног дискурса јавља у сва три лица:
„1) Окренух се: јест, он, муж Арифин. У сусрету очију гледа ме молбено, с прозрацима неке наде, као: ја
[← ти] велике ствари учим [← учиш], и човјек сам [← си] који све може разумјети и нешто учинити да му
[← ми ] се Арифа врати! Је ли заиста то било у очима? Устајем на наставак молитве. (Куленовић, 117); Кад
сам јој то рекао, Тијана се наљутила због мојих будаластих мисли. Како ми [← ти ] такве лудости могу
пасти на ум, и зар ја [← ти ] мислим [← мислиш ] да се само некоме прохтије, па ће жена потрчати? (М.
Селимовић, 117).
 2) А ти, кад си почео ти, пита те, смијући се.
У трећем разреду гимназије. Чак памтиш [← памтим] и датум. Био је то петнаести април. Она је била нека
радница, старија од тебе [← мене], алава на мушкарце, неки ненасит, никад да каже доста... Ти си [← Ја
сам] одмах налегао. Она ти [← ми] је рекла: чекај, треба се прво цмакати. (М. Савић, 55).
 3) Али, кад њене мисли, и речи, почеше да подупиру једна другу, она, као толико пута дотле, осети њихову
нелогичност и јаловост, и, уместо да јој олакшају, ненадано су је притешњивале и претварале се у мору.
Није исто – рећи и учинити. “ (П. Сарић, 274–275) (Kовачевић 2012a : 14).
92

2. 2. 4. 3. 2. Анализа корпуса

1. Mrs Dalloway

Ah yes, she did (I did) of course; what a nuisance; and felt very sisterly and oddly
conscious at the same time of her (my) hat. Not the right hat for the early morning, was that it?
For Hugh always made her (me) feel, as he bustled on, raising his hat rather extravagantly and
assuring her (me) that she (I) might be a girl of eighteen, and of course he was coming to her
(my) party tonight, Evelyn absolutely insisted, only a little late he might be after the party at the
Palace to which he had to take one of Jim's boys, –she (I) always felt a little skimpy beside
Hugh; schoolgirlish; but attached to him, partly from having known him always, but she (I) did
think him a good sort in his own way, though Richard was nearly driven mad by him, and as for
Peter Walsh, he had never to this day forgiven her (me) for liking him. (5)

1а.  Госпођа Даловеј

Ах, да, наравно, како неугодно; осетила је (осетила сам) сестринску наклоност и
истовремено се сетила (сам се сетила) свог шешира. Није то прикладан шешир за рано
јутро, зар не? Због Хјуа се увек осећа (осећам) – док је он журио и галантно подизао свој
шешир убеђујући је (ме) да би лако могла проћи као осамнаестогодишњакиња и да ће,
наравно, доћи на њену (моју) забаву, те вечери, Евелин је инсистирала на томе, можда ће
само мало закаснити после пријема у Палати јер тамо мора да одведе једног Џимијевог
сина – поред Хјуа увек се осећа (осећам) помало јадно, као шипарица, али ипак јој (ми) је
веома драг, делимично и зато што га одувек познаје (познајем), ипак, сматра (сматрам)
га помало откаченим, додуше, он Ричарда излуђује, а Питер Волш јој (ми) до дана
данашњег није опростио што гаји (гајим) наклоност према њему. (8)

93

Оно што је одмах уочљиво јесте да енглески језик мора да гомила личне и
присвојне замjенице да би реченица остала јасна (оно што у српском језику изражава
облик глагола).

Такође, јасно видимо како је СНГ нужни елемент технике тока свиjести, која је
била иновативан поступак у вријеме када је Вулфова писала своје романе. Структура
реченице оваквих романа јасно осликава кретање мисли самог јунака, у овом случају
госпође Даловеј. И поред тога што овај примјер одлично одсликава СНГ у укупном
контексту, истовремено је и добар индикатор проблема са којима се конкретна анализа
среће онда када треба примијенити идеалну теоријску и терминолошку апаратуру на
живом тексту. Један акцентовани дио овог одломка пружа одређене доказе да буде
посматран и као фрагментарни цитат (ријеч је о директној парафрази говора Евeлин).
Међутим, ријеч је о микроодломку који нема снагу да цио цитат преведе у форму
фрагмента те смо га зато и прогласили контаминацијом. Када приповједач извјештава о
неком догађају, укључујући и говорни чин, видимо догађај у потпуности из његове
перспективе. Али док читамо текст и пролазимо кроз разне нивое презентације говора, од
оног формалније структурисаног до неког слободнијег, све мање уочавамо присуство
аутора, а све више говор лика, а на самом крају само говор лика (в. Лич, Шорт 1981: 324).
Долазимо до тога да је заправо лик тај који има пуну контролу над исказивањем мисли.
Лич и Шорт су то представили сљедећим дијаграмом:

94

Табела бр 7. преузета из Style in Fiction: A Linguistic Introduction to English Fictional Prose стр. 324.

Због
значаја
за
нашу
тему
ова
табела
заслужује
да
буде
додатно
прокоментарисана. Аутори, највише пажње, што је и природно, с обзиром на изазове који
се стављају пред проучаваоца, дају оним дијеловима текста у којима је „наратор
очигледно само дјелимично у позицији контроле над текстом“. Та позиција резултира
„варијететима презентације говора“ и захвата простор између чистог извјештаја о
дешавању (пречишћене дијегезе) и слободног директног говора (пречишћене мимезе).
(NRA / Narratative report of action – приповједни извјештај о догађајима; FDS – Free Direct
Speech – слободни управни говор). Истичемо ову табелу и погледе њених аутора и стога
што нам се чини да они на извјестан начин и проблематизују конструкт самог наратора.
У претежном дијелу литературе сматра се да је он тај који диктира облик говорног
дискурса, а из овога произлази да он заправо обликује њега.

У тексту је нарација конструисана тако као да јунакиња прича са самом собом, али
се појављује и треће лице једнине које је у овом роману увијек знак да долази до
95

промјене равни дијагезе или до својеврсних наративне eлипсе.32 Зато је врло важно при
самом превођењу не изоставити ни писца, а ни јунака. Преводилац се овдје потрудио да
вјеродостојно преведе текст како би читаоцу било разумљиво, а опет није оштећена
форма СНГ.
Како бисмо показали алтернацију између ДГ и СНГ у изворном тексту само смо
алтернирали замјенице из трећег у прво лице једнине, док смо у преведеном тексту
морали мијењати и глаголе. У енглеском тексту имамо и прилошку одредбу „tonight“ која
би била адекватна у УГ, али не и у НГ, док је у српском језику преведена као у НГ – па
превод гласи „те вечери“, а не „вечерас“.

2. To the Lighthouse

But why repeat this over and over again? Why be always trying to bring up
some feeling she (I) had not got? There was a kind of blasphemy in it. It was all dry: all
withered: all spent. They ought not to have asked her (me); she (I) ought not to have
come. One can’t waste one’s time at forty-four, she (I) thought. She (I) hated playing at
painting. A brush, the one dependable thing in a world of strife, ruin, chaos–that one
should not play with, knowingly even: she (I) detested it. But he made her (me). You
shan’t touch your canvas, he seemed to say, bearing down on her (me), till you’ve given
me what I want of you. Here he was, close upon her (me) again, greedy, distraught.
Well, thought Lily in despair, letting her right hand fall at her side, it would be simpler
then to have it over. Surely, she (I) could imitate from recollection the glow, the

32 До промјена дијегетичких равни долази, на примјер, онда када приповједач сужава своје дотад скоро
свевидеће видно поље (фокализацију) лика или свједока у догађајима, или, када, супротно томе,
приповједач у првом лицу одједном манипулише таквим наративним информацијама које му строга
наративна логика не дозвољава да има. Наративним елипсама, с друге стране, називају се они приповједни
поступци у којима је видно интензивно манипулисање временом – његово екстремно сажимање, убрзавање,
или пак успоравање, као и нагло прескакање или враћање уназад. Природно, сви ови наративни поступци
највише су везани за семантику глагола и за њих најуже везаних лексема, те се ту јављају и
најинтересантније преводилачке недоумице.
96

rhapsody, the self-surrender, she (I) had seen on so many women’s faces (on Mrs.
Ramsay’s, for instance) when on some occasion like this they blazed up–she (I) could
remember the look on Mrs. Ramsay’s face–into a rapture of sympathy, of delight in the
reward they had, which, though the reason of it escaped her (me), evidently conferred on
them the most supreme bliss of which human nature was capable. Here he was, stopped
by her (my) side. She (I) would give him what she (I) could. (290)

2а. Ka светионику

Али зашто то стално понављати? Зашто стално покушава да изазове неко
осећање које нема (немам)? У томе има неке бласфемије. Све је суво: све је
увенуло; све истрошено. Није требало да је (ме) позову; није требало да дође
(дођем). Не може се траћити време у четрдесет четвртој, помисли она. Мрзи
(мрзим) играње сликања. Кичица, једина ствар на коју се може (могу) ослонити у
свету борбе, уништења, хаоса – ствар је са којом се не треба играти, свесно чак; то
јој (ми) је мрско. Али он је (ме) приморава. Нећеш таћи своје платно, као да јој
каже, налећући на њу, док ми не даш оно што тражим од тебе. Ево га, опет близу
ње (мене), похлепан, унезверен. Па добро, помисли Лили у очајању, опустивши
десну руку, биће простије да се и с тим заврши. Зацело она може (ја могу) да
подржава (подржавам) по осећању озареност, занос, самопредавање које је (сам)
видела на многим женским лицима (на лицу гђе Ремзи – у занос саосећања, у
радост због награде која је њихова, која, мада она није (ја нисам) разумевала
разлог томе, очевидно преноси на њих најузвишеније усхићење за које је људска
природа способна. Ево га, стао је поред ње (мене). Даће (даћу) му шта може
(могу). (146)

У СНГ глаголско вријеме и замјеница су у трећем лицу једнине, али употреба деиксе this33
говори у прилог нарацији из перспективе лика, а не аутора. Пошто је у енглеском језику слагање

33 Иако неки теоретичари деиксу сврставају у поље семантике, она заправо више припада прагматици јер
„подразумева директну везу између језичке структуре и контекста у којем је употребљена“ (Левинсон 1983:
56). Превод је наш. У својим предавањима о деикси из 1975. године Чарлс Филмор казао је да су деиктици
97

времена и одговарајућих замјеница које уз њих иду обавезно у СНГ, онда би нарација
аутора подразумијевала употребу that умејесто this. С друге стране, у српском језику
нема поклапања па је ова замјеница преведена као „то“ умјесто као -ово-, што би
технички било вјеродостојније, али не и стилски. Такође, текст на енглеском језику писан
је у прошлом времену док је превод у презенту.

3. To Kill a Мocking Bird

I think some money changed hands in this transaction, for as we trotted around
the corner past the Radley Place I heard an unfamiliar jingle in Jem’s pockets. When we
slowed to a walk at the edge of the schoolyard, Jem was careful to explain that during
school hours I was not to bother him, I was not to approach him with requests to enact a
chapter of Tarzan and the Ant Men, to embarrass him with references to his private life,
or tag along behind him at recess and noon. I was to stick with the first grade and he
would stick with the fifth. In short, I was to leave him alone. (17)

3а.  Убити птицу ругалицу

Мислим да је у тој нагодби и нека кинта прешла из руке у руку, јер док
смо, пролазећи крај Куће Редли, каскали завијајући око угла, зачух неко необично
звецкање у Џемовом џепу. Кад смо на рубу школског дворишта успорили и
кренули кораком , Џем се постарао да ми објасни да га не смијем узнемиравати за
вријеме часова, да му не прилазим са захтјевом да одиграмо неко поглавље из
Тарзана и људи-мрава, да га не доводим у неприлику алузијама на његов приватан
живот, нити да трчкарам за њим на одмору и у подне. Треба да се држим првог
разреда, а он ће бити с петим. Укратко, да га оставим на миру. (33)

језичке јединице одређене и интерпретиране у околностима у којима се одвија исказ. Оне могу бити: личне,
мјесне, временске, друштвене и дискурсне. У средипту значења деиксе је говорник, а значење оваквих
лексема је  јасно тек  када је прималац исказа упознат са контекстом у којем је исказ реализован.
98

Везник for може бити ознака на основу које се „често може идентификовати СНГ
у енглеском језику (али не увек)“ (Зечевић 2013: 123). Њиме се у енглеском означава
логичан слијед саопштавања мисли, из перспективе јунака СНГ подразумијева слагање
садржаја, а за наратора слагање времена. Дејвид Дајхес за овај везник каже да служи као
веза разних асоцијативних фаза у току свијести ликова. Омогућава постепено
пребацивање из једне категоријe дискурса у другу, нпр. из директног говора у СНГ,
откривајући повлачење лика у сопствене мисли и повезивање спољашњег свијета (ДГ) са
унутрашњим свијетом јунака. Зато Дајхес овај везник назива illative conjunction
(илативни везник) који функционише као „веза иизмеђу различитих слојева реалности,
унутрашње и спољашње“ (Дајхес 1945: 72–73)34.
У енглеском језику овај везник има више значења: да означи сврху или циљ,
објекат или примаоца перцепције, жеље или активности, за конституисање, да означи
избор или нумерацију, разлог, спремност или подобност, да се неко или нешто ради
„умјесто“ неког или нечeг другог. Moже значити и упркос, с обзиром на, да означи
једнакост у размјени нпр. валута, да означи проток времена, а може значити и „у нечију
част“ (Merriam Webster Dictionary).
У српском језику јер означава узрок и припада групи зависих везника „што су
везници који у структуру главног дела зависносложене реченице уводе њен зависни дeо“
(Пипер, Клајн 2014: 211). У српском језику клауза која почиње овим везником зове се
узрочна клауза и долази једино након главне клаузе.

У нашем примјеру главна јунакиња прича о догађају који се десио (у
спољњем свијету), а онда везником for, односно јер наводи своје размишљање о истом.
Тиме се мијења перспектива из спољње ка унутрашњој, што је јасна сигнализација за
СНГ. О томе ћемо детаљније говорити у поглављу које се бави индикаторима слободног
неуправног говора.

4. Go set a watchman

34 Превод је наш.
99

 Atticus Finch shot his left cuff, then cautiously pushed it back. One-forty. On
some days he wore two watches: he wore two this day, an ancient watch and chain his
children had cut their teeth on, and a wristwatch. (17)

4а.   Иди постави стражара

Атикус Финч је заврнуо лијеви рукав, а онда га полако вратио натраг.
Један и четрдесет. Понекад је носио два часовника: данас је носио два, прастари
џепни сат који су његова дјеца изгризла и ручни сат. (21)

Овдје видимо комбинацију НГ и СНГ, гдје је подвучени дио СНГ. Слагање
времена у енглеском тексту је адекватно са НГ. Прилошке одредбе, међутим,
сигнализирају да је ово ипак СНГ, с обзиром на то да у вријеме читања текста сигурно
није један и четрдесет и да Атикус данас не носи два часовника. Да је структура НГ
испраћена до краја, реченице би гласиле:
It was one-forty. (Било је један и четрдесет).
That day he wore two, an ancient watch and chain his children had cut their teeth on,
and wrist watch. (Тог дана је носио два, прастари џепни сат који су његова дјеца изгризла
и ручни сат).

5. The Remains of the Day

It is, of course, the responsibility of every butler to devote his utmost care in the
devising of a staff plan. Who knows how many quarrels, false accusations, unnecessary
dismissals, how many promising careers cut short can be attributed to a butler’s
lovenliness at the stage of drawing up the staff plan? Indeed, I can say I am in agreement
with those who say that the ability to drawup a good staff plan is the cornerstone of any
decent butler’s skills. (3)

100

5а.   Остаци дана

Само се по себи разумије да је дужност узорног батлера да највећу пажњу
посвети састављању плана рада свог особља које надзире. Ко зна колико се
задјевица, неоснованих оптужби, непотребних отказа, колико се пропалих
каријера које су много обећавале може приписати аљкавости с којом је неки
батлер сачинио план распореда и рада послуге. И збиља, слажем се с онима који
тврде да је вјештина у састављању доброг плана камен темељац умјешности
сваког узорног батлера. (11)

Овај примјер одсликава како се у СНГ може изразити експресивност субјективног
казивања.

6. Departures

Zoe swallowed hard. It was happening. It was really happening. (7)

6а.  Одласци

Зои је гутала кнедле. Ово се дешава. Ово се заиста дешава. (20)

Подвучене реченице одликују типичне карактеристике слободног неуправног
говора – ауторска дидаскалија и везивни елемент су изостали као и знаци навода. Будући
да је употријебљена замјеница средњег рода у трећем лицу једнине, односи се на лет на
који Зои треба да иде иако је престрављена да ће умријети. Реченице су заправо Зоине
мисли док иде ка авиону. То је јасно и у изворном и у преведеном тексту. Преводилац је
Past Continous Tense превео презентом, па је у српском језику још мања разлика између
СНГ И УГ.

101

7. Man and boy

She had actually lived there a year before college, teaching English in
Kyoto – ‘The happiest year of my life’ and she was planning to go back. There was a job
offer from an American bank in Tokyo. Nothing was going (is going) to stop her (me). I
prayed that I would. (19)

7а.  Човек и дечак

Заправо је и живела у Јапану током године између гимназије и колеџа,
предајући Енглески у Кјоту – најсрећнија година мога живота – и планирала је да
се врати тамо. Једна америчка банка понудила јој је посао у Токију. Ништа није
могло (не може) да је (ме) заустави. Молио сам Бога да ја успем у томе. (23)

 За разлику од претходног примјера, овдје је преводилац, подвучену реченицу која
је у прошлом времену у енглеском, превео у прошлом времену у тексту на српском. Ову
реченицу одликују типичне карактеристике слободног неуправног говора – ауторска
дидаскалија и везивни елемент су изостали, а прво лице једнине из управног говора
пребачено је у треће. Употријебљена је замјеница женског рода у трећем лицу једнине,
одломак не ствара забуну ни у изворнику ни у преведеном тексту.
У овом примјеру имамо и тзв. фрагментарни цитат или фрагментарни управни
говор који се јавља „када се од нужних компонената модела управног говора реализују
само дио говора лика под наводницима (или рјеђе курзивом)“ (Ковачевић 2012а: 6).
Занимљиво је да се овај подтип управног говора јавља у ауторском тексту, односно у
конструкцији неуправног говора, па га зато Смирнова назива дословним (неуправним)
индиректним говором (Смирнова 2009: 83).

*
102

Онај ко се први пут среће са лингвистичком/наратолошком/стилистичком
одредницом слободног неуправног говора, у већини ће случајева имати одређених
проблема да га исправно идентификује и опише. Ово је нарочито случај онда када је
потребно исти тај посао обавити у два различита језичка окружја – у енглеском
оригиналу и српском преводу, водећи рачуна да се и уоче преводилачке недоумице и
опишу рјешења, како добра тако и она мање успјела. Цијелом послу највећи је камен
спотицања то што ова категорија говорног дискурса има и лингвистички и стилистички
аспект, односно закључак да је можда најважнија одредница за дистинкцију слободног
неуправног говора заправо наративни контекст.
У првој фази бављења овом темом изгледало је да су границе и карактеристике
слободног неуправног говора релативно јасне и чврсто постављене, па је и
категоризацију и анализу једноставно спровести. Међутим, како је рад на тексту
одмицао, увидјели смо да се он ријетко налази у „чистом“ облику, без примјеса другог
говорног дискурса. Такође, стекао се (лични) утисак да je cлободни неуправни говор
можда чак и ближи управном него неуправном говору. У неким примјерима он се и не
разликује од директног говора, осим ако не познајемо контекст из ког реченица долази.
(„Отац је одлучио да га искључи из насљедства, да састави тестамент пред угледним
људима и да га се јавно одрекне“” – „/Her/ father had decided to deprive him of his
inheritance, to compose a will before respected people and publicly disown him“).

103

2. 2. 4. 3. 3. ГРАМАТИЧКИ И ЛЕКСИЧКИ ИНДИКАТОРИ СНГ У
ЕНГЛЕСКОМ ЈЕЗИКУ

У овом одјељку говоримо о неким спољашњим или контекстуалним маркерима
говора или мисаоне репрезентације који помажу да онај који чита, односно анализира
текст препозна начин изговарања (изговарано наглас, или у себи), односно да установи да
ли је у тексту ријеч о говорнику или „мислиоцу“. Уобичајни маркери СНГ-а су елементи
који нису карактеристични за неуправни говор попут експресива, везника, инверзија,
уметнутих структура, итд. Понекад су ови сигнали заправо једино што указује на то да се
говор или мисаони чин заиста и десио.
Изазов представљају поготово презентације мисли, када се у наративу брзо
мијењају ликови и тачке гледишта, a неријетко то подразумијева пребацивање из говора
лика у говор наратора и обратно. Kада је Банфилдова (1982) поредила три облика
пренесеног говора у текстовима (слободни управни, слободни неуправни и неуправни
говор) у енглеском језику, она је напоменула да се разликују управо у дистрибуцији
екскламатива, упитних, реченичних прилога и експресивних елемената (нпр. да, не), као
и кроз употребу дијалектизама, туђица, жаргонизама, и сл, односно вишом
фреквентношћу лексема карактеристичних за некњижевни језик. Све побројано
карактеристично је за директни управни и слободни неуправни говор. Оно што
представља суштинску разликовну нијансу у њиховој реализацији јесте слагање времена
и усклађивање употребе замјеница – обоје је присутно у слободном неуправном говору,
мада са мањом досљедношћу и строгошћу реализације у односу на „чист“ неуправни
говор.
104

Треба напоменути да у многим пољима пионирски рад Банфилдове на овом
питању није остао усамљен. Слиједила су му проучавања у којима је овај проблем
размотрен још прецизније, а јавиле су се и озбиљне научне конфронтације о одређеним
питањима, прије свега, контекстуализације и перспективизације поменутих индикатора.
Овдје ћемо донијети једну врсту сумарног прегледа најзначајних ставова о овом питању,
нагласивши да ће наша анализа углавном пратити теорију Банфилдове, и обликовати се
према специфичним проблемима које пред нас поставља компаративна анализа.
Ребулова, Делфито и Фиорин (Anne Reboul, Denis Delfitto, Gaetano Fiorin 2016) у
раду The Semantic Properties of Free Indirect Discourse („Сематичка својства слободног
неуправног говора“) разликују три типа туђег говора: управни, неуправни и слободни
неуправни говор. СНГ је дакле облик туђег говора или мисли, у посебној врсти
текстуалне презентације. Карактерише га то што се замјенице, вријеме у реченици и
друге врсте граматичких елемената везаних за перспективу не односе на исту особу,
говорника. Између осталих проучавалаца у оквиру англистичких студија, изучавању СНГ
највише су допринијели Банфилдова на пољу синтаксе, Дорон и Шленкер на пољу
семантике, Мајер, који је бранио теорију о мјешовитим наводима и Екартова (њемачки
језик), која је дала исцрпну семантичку анализу овог феномена.
Банфилдова је забиљежила да се три врсте туђег говора разликују према употреби
узвичника, упитника, реченичних прилога и експресивних елемената, као и по језику
карактеристичном због употребе издвојених фонетских и дијалекатских особености. За
СНГ и НГ подједнако карактеристични су слагање времена и идентична употреба
замјеница. Прави НГ обично садржи клаузу која објашњава његову природу док иста није
обавезна у СНГ. Такође, напомена Банфилдове, коју су потврдили и други истраживачи,
јесте да је неуправни говор као категорија неупоредиво комплекснији од управног
говора. У теорији Банфилдове, која полази од генеративне граматике Ноама Чомског,
синтаксички приступ се заснива на два различита чвора означених са С (енг. Subjective) и
Е (енг. Expression). С дозвољава уметање реченица и рекурзију (поновљену
секвенцијалну употребу одређеног типа језичког елемента или граматичке структуре),
док Е дозвољава само уметање. Док је представљени говор или мисао С у индиректном
дискурсу, то је Е у директном дискурсу. Банфилдова примјећује, дјелимично
105

предвиђајући касније радове и налазе у семантици, да постоји један говорник у Е-чвору
(на који се позива замјеница у првом лицу), коме се приписују сви експресивни елементи,
укључујући и индикаторе. Ово објашњава зашто је уметнута реченица у индиректном
дискурсу ограничена низовима замјеница, времена и деиктичким облицима, док то није
случај у директном говору. Она даје дефиницију неизрецивих реченица (Unspeakable
sentences), тврдећи да нема сваки наратив приповједача, да језик није само комуникација
и да је субјективност независна од комуникацијског чина. За Банфилдову, СНГ је изван
нарације, а не њен дио, а у СНГ се чује један глас, глас мислиоца, искључујући глас
наратора. Дорон (1991), супротно од Банфилдовe, тврди да у СНГ постоје два гласа, глас
наратора и глас мислиоца. Она прави разлику између дискурсне ситуације коју везује за
наратора и угла гледања који везује за мислиоца. Док су неки индикатори, показатељи,
нпр. замјенице у првом и другом лицу осјетљиве на дискурсну ситуацију, неосјетљиве су
на тачку гледишта, док су други параметри нпр. деиксе неосјетљиви на дискурсну
ситуацију, а осjетљиви су на тачку гледишта. С треће стране, замјенице у трећем лицу
осјетљиве су и на дискурсну ситуацију и на угао гледања. Ослањајући се на теорију
Дороновe о дуалности, Шленкер (2004) говори да иако се индикатори одређују у односу
на један контекст говора, то није тако са СНГ унутар којег се они тумаче узимајући у
обзир заправо два контекста:
„Контекст мисли (КМ), који је тачка поријекла дате мисли, укључује мислиоца,
вријеме размишљања и свијет мисли (и повремено, адресата).
 Контекст исказа (КИ), који је тачка поријекла мисаоног израза, укључује
говорника (у даљем тексту наратора), слушаоца, вријеме изговарања и свијет исказа.“
(Ребоул, Делфито, Флорин 2016: 5)35.
С друге стране, Мајеров (2015) став највише се ослања на Банфилдову иако му је
приступ другачији од свих дотадашњих разматрања СНГ. Као и Банфилдова, он СНГ
види као вид управног говора, односно као дио навода. Његов приступ је више
семантички него синтаксички. За разлику од Шленкера који замјенице и времена сматра
непроблематичним, с тачке гледишта контекста исказа, а све остале индикаторе посматра

35 Превод је наш.
106

као показатеље контекста мисли, Мајер сматра да су управо замјенице и времена
проблематични, сматрајући да нпр. треће лице може да се односи и на мислиоца и на
неког другог. За њега је СНГ заправо мјешовити цитат.
У овом дијелу нашег рада покушаћемо да побројимо оне текстуалне показатеље
(индикаторе СНГ), који у релевантној литератури најчешће функционишу као маркери
слободног неуправног говора. Они, свакако, у највећем броју случајева немају ту тежину
да сами по себи пресудно сврстају један облик (туђег) исказа у СНГ, али су уклопљени у
контекст као важно помоћно средство за одређивање природе одређене нарације.
Позабавићемо се најприје парентезама и парентетичношћу исказа, затим везником for,
замјеницом one, значајем интерпункције за препознавање СНГ гдје се превасходно мисли
на знак узвика и знак питања и напосљетку, модалношћу и модалним облицима.

2. 2. 4. 3. 3. 1. Парантезе и парантетичност исказа у СНГ

Слободни индиректни говор може се најјасније назначити издвојеним реченичним
дијеловима, који су интерпункцији одвојени запетама, заградама, рјеђе цртама и сл. У
говорној интонацији парантеза се означава паузама, које потцртавају њену издвојеност у
оквиру шире цјелине (реченице). Ријеч је о особитом језичко-стилском поступку –
парентези која идентификује говорника или његову свијест и његов начин говора,
односно прецизирају да ли је ријеч о нечему што је изговорио или помислио (Флудерник
1993: 279). У реторици, колико и у граматици, парентеза представља одвојен исказ или
појашњавајући дио исказа – барем једна ријеч, али чешће синтагма или цијела реченица
уметнута36 је у основни реченични ток, а служи за додатно објашњење, допуну значења, и
може се изоставити из главне реченице да се тим поступком не наруши њена граматичка
правилност. Милка Ивић разматра једну ширу појаву као што је парентетичност –

36Парентеза, наравно, не мора строго да буде у интерпозицији, штавише, чешће се налази у постпозицији
или понекад у антепозицији (гледано на ширем реченичном плану).
107

својство „удружености двеју радњи чином истовремености вршења и успостављеног
пратилаштва једне од њих према другој“ (Ивић 2002: 20). У нашем случају, парентеза је
обично постављена као медијатор између неуправног говора и слободног неуправног
говора. Дакле, она није обавезан, али је врло често важан и индикативан елемент СНГ.
Врло често се испоставља да парентетични, на извјестан начин накнадно „убачени“ дио
реченице функционише као снажан наративни сигнал у препознавању тачног одговора на
питање коме се приписују фокализација или само приповиједање.

1. Mrs. Dalloway

Something was up, she knew. (52)

1а.  Госпођа Даловеј

Нешто није у реду, зна. (28)

2. Go set a watchman

No that’s impossible, she thought: either you are or you aren’t. (17)

2а.  Иди постави стражара

Не, то је немогуће, мислила је: или јеси или ниси. (19)

3. The Remains of the Day

Indeed. Mr Harry Smith’s words tonight remind me very much of the sort of
misguided idealism which beset significant sections of our generation throughout the
twenties and thirties. (201)

108

3а.   Остаци дана

И збиља, ријечи господина Харија Смита подсјећају ме на онај обмањујући
идеализам којим су се многи припадници наше генерације заносили двадесетих и
тридесетих година. (186)

4. The Departures

It said – You lmow as well as I do that the boom years are over in this country.
(93)

4а.  Одласци

Рекао је: знаш добро колико и ја да су године процватаове земље окончане.
(129)

Анализирајући посљедњи примјер, запажамо да је парантеза у антепозицији и да
за разлику од претходних примјера, садржи глагол говорења, а не као до сад глагол
мишљења. Међутим, да имамо ову реченицу пренесену са контекстом у којем је
написана, знали бисмо да се заправо говори о Лиз која није ништа рекла него је њен гест,
тапшање мужа по рамену, носио поруку. Такође, можемо да уочимо да, иако су у
највећем броју случајева поменуте парентезе глаголске, оне могу да се формирају на
другачији начин те нам је прва антепозиција у наведеним примјерима именичка.
Како каже Рајнхарт, а преноси Ерлич у књизи Point of view (1990а), постоје двије
врсте парантеза, speaker oriented и subject oriented, зависно од тога о чијем углу гледања
је ријеч. Рајнхарт ову подјелу илуструје сљедећим реченицама:

He will be late, John said.
John will be late, he said. (Рајнхарт 1983: 175)
109

Док у првој реченици можемо претпоставити да је Џон рекао да ће закаснити, у
другој је говорник тај који каже да ће Џон закаснити. Тако прва реченица представља
субјекатски оријентисану парантезу, а друга парантезу оријентисану на говорника.
Рајнхартов примјер реченице презентоване на два начина, са истим значењем,
истовремено нам представља одличну прилику да размомотримо како идеалан издвојен
примјер уклопљен у литерарни контекст ствара недоумице и тешкоће колико при
преводу, толико и при компаративној анализи. Рајнхарт нам доноси примјер који у
аналитичком приступу функционише као јасан егземплар СНГ-а раздијељеног на два
случаја. Међутим, прва реченица „He will be late, John said“ сврстава се у СНГ на основу
снажне индикације аутора свог примјера или на основу општег контекста текста у коме
се налази. Иста та реченица без ова два импулса тумачења може да функционише заправо
и као неграматичан неуправни говор ако се модерни приповједач слободније односи
према граматичким структурама. На том мјесту заправо и настаје недоумица преводиоца,
а самим тим и тумача превода.
У анализи конкретних типова реализације туђе ријечи у одређеном књижевном
тексту ово може бити од великог значаја – као важан сигнал у ком се правцу креће
приповједачева пажња и сходно томе како је наратив организован и акцентован. То,
свакако, неминовно утиче на одабир и организацију одговарајућих преводилачких
рјешења.

5. Mrs. Dalloway
She liked it, she said. (65)

5а.   Госпођа Даловеј
То јој се допада, казала је. (88)

110

Овај примјер представља преламање у свијести приповједача, фокализатора и
лика. Овако истргнут из контекста, он не даје никакво разјашњење на шта се ово друго
„she“ (она) односи. То може бити сама гђа Даловеј, која кроз највећи дио романа
фокализује нарацију, али може бити и Реција Ворен Смит, унутрашњи, уведени
фокализатор. Ни шири контекст одломка, који вјероватно индицира да је то сјећање гђе
Даловеј на Рецијине ријечи, не може да искључи могућност да се иза овог „казала је“
заправо крије приповједач(ица) сам(а).

6. Mrs. Dalloway
„The English are so silent“, Rezia said. She liked it, she said. She respected
these Englishmen, and wanted to see London, and the English horses, and the tailor-
made suits, and could remember hearing how wonderful the shops were, from an Aunt
who had married and lived in Soho. (65)

6а.  Госпођа Даловеј
 – Енглези су јако ћутљиви – рекла је Реција. То јој се допада, казала је.
Она поштује те Енглезе и жели да види Лондон, енглеске коње, одела шивена по
мери; сећа се како је од једне тетке, која је тамо удата и живи у Соху, чула да у
Лондону има дивних радњи. (88)

2. 2. 4. 3. 3. 2. FOR

У литератури се повремено наилази на напомене о одређеним лексичким
текстуалним индикаторима (везаним за енглески језик), који нису везани за глаголе
мишљења/говорења. Један од њих је везник for, који може бити ознака на основу које се
„често може идентификовати СНГ у енглеском језику (али не увек)“ (Зечевић 2013: 123).
У анализи Моли Хоф (везаној управо за дјело Вирџиније Вулф), везници for, because, as
111

much as (јер, зато што, утолико што, и други везници и везнички спојеви узрочног типа)
„дају логичку подлогу за коментар који слиједи и представљају лежеран индикатор да ће
услиједити слободан неуправни говор“ (2018: 10)37. До тога долази стога што се таквим
везницима и везничким спојевима у енглеском означава логичан слијед саопштавања
мисли: из перспективе јунака СНГ подразумијева слагање садржаја, а за наратора
слагање времена. Дејвид Дајхес за ове везнике каже да служе као спона разних
асоцијативних фаза у току свијести ликова. Они, такође, омогућавају постепено
пребацивање из једне категорије дискурса у другу, нпр. из директног говора у СНГ,
откривајући повлачење лика у сопствене мисли и повезивање спољашњег свијета (ДГ) са
унутрашњим свијетом јунака. Зато Дајхес овај везник назива illative conjunction
(илативни везник) који функционише као „веза између различитих слојева реалности,
унутрашње и спољашње (Дајхес 1945: 72–73)38.
Сандра Лукшић, у врло темељном преиспитивању природе индиректног говора у
дјелу В. Вулф, биљежи да је for као текстуални показатељ врло корисно језичко средство
које може прилично поуздано да сигнализира промјену гледишта, перспектива
(наратолошким рјечником речено: брзу промјену фокализације). Она напомиње и једну
текстуалну занимљивост: да се у роману Ка светионику ова лексема јавља тачно 167
пута. Нарочито је важан када се проналази на почетној реченичној позицији, јер указује
на „промјену перспективе која није иста прије и послије његове употребе“. Лексема for
(намјерно избјегавамо одредницу везник или приједлог), дакле, „може бити показатељ
брзе измјене у перспективи или промјене гледишта која редовно укључује више
протагониста у кратком временском распону, уводећи мисли једног лика одмах након,
дотад другачијег, начина обликовања дискурса (...) будући да његово узрочно значење
генерише кохезивност у мисаоној презентацији“ (Лукшић 2022: 330)39. Ова особина
кохезивности је, дакле, нарочито значајна јер је for у својим значењским спектрима
довољно еластичан да може много тока да „покрије“, чувајући својим јединственим

37 Превод је наш.
38 Превод је наш.
39 Превод је наш.
112

обликом могућност да – као знак, упозорење – наговјештава СНГ. У српском језику, с
обзиром на то да се преводни еквиваленти за ову лексему раздвајају на неколико група,
њихова знаковна моћ (знаковна искључиво у овом смислу наговјештаја СНГ) знатно је
ослабљена, ако се о њој уопште и може говорити. То ћемо покушати као хипотезу да
провjеримо на основу примјера компаративне анализе. Због тога је потребно и да
утврдимо шта на плану основног значења представљају у језику for и његови еквиваленти
на српском.
На плану основног значења у енглеском језику овај везник има вишеструку
семантику: да означи сврху или циљ, објекат или примаоца перцепције, жеље или
активности, за конституисање, да означи избор или нумерацију, разлог, спремност или
подобност, да се неко или нешто ради „умјесто“ неког или нечeг другог. Moже имати и
значења: упркос, с обзиром на, затим означавати једнакост у размјени нпр. валута, може
означавати проток времена, а може значити и „у нечију част“ (Merriam Webster
Dictionary).
У српском језику јер и остали поменути везници и везнички спојеви (побројани
горе) означавају узрок и припада групи зависних везника, односно оних „који у
структуру главног дела зависносложене реченице уводе њен зависни део“ (Пипер, Клајн
2014: 211). У српском језику клауза која почиње овим везником зове се узрочна клауза и
долази након главне клаузе, осим у случајевима инверзије која се означава ортографски, а
посједује и стилску изражајност, те се доста користи нпр. у поезији. (Дошао сам јер
нисам имао куд. / Јер нисам имао куд, дошао сам). (Везнички спој будући да, чије је
значење скоро идентично, може се слободније распоређивати унутар реченице). Ипак,
већ при површном погледу на лингвистичку литературу и описе значења која се односе
на поменуте везнике и везничке спојеве, уочљиво је да for (као најчешће помињани
индикатор слободног неуправног говора) има далеко већи дијапазон могућих значења и
употребе у енглеском језику него његов најчешћи преводни еквивалент јер у српском
језику. У многим примјерима for ће једноставно бити преведено неким другим везником,
или пак неком другом одговарајућом лексемом која одговара општем контексту
исказа/текста који се преводи. (На примјер „for him“ превешћемо као „за њега“, „I’m
ready for it” као „спреман сам за/на то“, „The astronauts headed for the moon“ као
113

„Астронаути су кренули ка Мјесецу“, „He lost his job, for he got into trouble“ као „Изгубио
је посао јер је упао у невоље“). Дакле, у енглеском језику for функционише и као везник и
као приједлог, што у српском није случај, те самим тим, мимо уобичајеног недостатка
идеалног слагања при превођењу, овдје се јавља додатна колизија.

Примјери које доносимо из грађе требало би да разријеше недоумице:

7. The Remains Of The Day
Do you remember her? In fact, I hardly imagine you could forget her. For myself,
I am still haunted by those vowel sounds and those uniquely ungrammatical sentences
only she could dream up! (31)

7а.   Остаци дана
Да ли се сјећате Елис Вајт? Знам, у ствари, да њу нисте могли да
заборавите. А мени, видите, не излазе из главе звуци њених самогласника и
непојамне реченице лишене свих граматичких правила, које је само она могла да
смисли! (51)

У случају Ишигуровог романа, иако се for као индикатор налази на маркираном
мјесту у реченици, на иницијалној позицији, он није никакав индикатор нити слободног
неуправног говора, нити промјене перспективе, односно фокализације, које овом роману
нису непознате. Реченица представља природни наставак поунутрашњеног приповједања
приповједача у првом лицу, ничим се не разликујући од предлошка из ког је издвојена.
Преводилац је, пак, у преводу направио и једну стилску разликовну нијансу. Преводећи
for раставним везником „а“ (што није уобичајена пракса), он је направио дистанцу између
замишљеног саговорника и себе, док тога у оригиналу нема – наратор само наглашава
свој утисак.

114

Још је једноставнији случај у сљедећем примјеру – for представља једноставно
приједлог у склопу временске одредбе иако је такође на маркираном мјесту у реченици,
та позиција нема никакво значење. У српском еквиваленту (потпуно исправно) није било
потребе ни да се то for преводи – синтагма „неколико тренутака“ изрекла је све што је
требало казати:

8. Man and boy
And they were too old to have to hear it.

For a few moments they didn’t say a word.
‘What?’ said my father. (69)

8а.   Човек и дечак
А они су били престари да их слушају.

Неколико тренутака нису проговорили ни слова.
„Шта?“ упита мој отац. (68)

Примјер из Госпође Даловеј, пак, уноси малу пометњу. For у почетној реченичној
позицији овдје би могло да значи измјештање приповједача: као и на непребројивим
мјестима у овом, али и другим романима Вирџиније Вулф, наратив Вулфове практично је
неухватљив у својој наративној комбинаторици. Та особина највећим дијелом проистиче
баш из промјене говорног дискурса.

9. Mrs Dalloway
Never could she understand how he cared. But those Indian women did
presumably–silly, pretty, flimsy nincompoops. And she wasted her pity. For he was
115

quite happy, he assured her–perfectly happy, though he had never done a thing that they
talked of; his whole life had been a failure. It made her angry still. (38)

9а.  Госпођа Даловеј
Никад неће схватити колико је њему стало. Изгледа да Индијке схватају –
луцкасте, згодне, лепушкасте ћурке. Протраћила је своје сажаљење. Јер, он је
прилично срећан, уверавао ју је – савршено срећан, иако никад није урадио оно о
чему су разговарали; живот му је промашен. То је и даље љути. (10)

На овом мјесту for би могло представљати то кључно мјесто на које се
лингвистичка литература повремено осврће. Након његове употребе ми не знамо да ли је
реченица која слиједи дата из перспективе гђе Даловеј или тог приповједача, или је пак
ријеч о фрагментарном цитату комбинованом са СНГ.

Слично је и у примјеру:

10. Mrs Dalloway
For he was gone, she thought–gone, as he threatened, to kill himself–to throw
himself under a cart! But no; there he was; still sitting alone on the seat, in his shabby
overcoat, his legs crossed, staring, talking aloud. (50)

10а.  Госпођа Даловеј
Отишао је – помислила је – као што је и претио, да се убије, да се баци под
кола! Ипак, не, ту је, још седи на клупи, сам, у свом похабаном капуту,
прекрштених ногу, буљи испред себе и прича наглас. (26)

Питање је ко говори, а нарочито ко посматра у одабраном одломку – да ли наратор
сам или његова главна јунакиња: присутни су и фрагменти доживљеног говора лица које
116

је предмет посматрања. Ова мозаичност на микронивоу јесте уведена са for као
текстуалним показатељем, међутим, већ у сљедећем примјеру – ријеч је о роману Ка
светионику (за који је у литератури већ наглашено да има највећи број for-конструкција),
нема дилеме да нас for изневјерава као „барометар“ слободног неуправног говора:

11. To the Lighthous
,,What does it mean? How do you explain it all?“ she wanted to say, turning to
Mr. Carmichael again. For the whole world, seemed to have dissolved in this early
morning hour into a pool of thought. (312)

11.а  Ка светионику
„Шта то значи? Како то све објашњавате?“ желела је да каже, окрећући се
опет г. Кармајклу. Јер, изгледа као да се цео свет у овом њeном јутарњем часу
растопио у језеру мисли. (173)

Овдје је очигледно да је ријеч само о предлошкој конструкцији „for the whole world“ –
која би се на српски преводила као „за цео свет“. То није једини примјер из романа Ка
светионику у коме for не може да послужи у описане сврхе идентификације СНГ, и
практично више од половине примјера представља неку очигледну везничку или
предлошку везу, без дубље наративне семантике.

12. To Кill a Мocking Вird

I think some money changed hands in this transaction, for as we trotted around
the corner past the Radley Place I heard an unfamiliar jingle in Jem’s pockets. When we
slowed to a walk at the edge of the schoolyard, Jem was careful to explain that during
school hours I was not to bother him, I was not to approach him with requests to enact a
chapter of Tarzan and the Ant Men, to embarrass him with references to his private life,
117

or tag along behind him at recess and noon. I was to stick with the first grade and he
would stick with the fifth. In short, I was to leave him alone. (17)

12а.  Убити птицу ругалицу

Мислим да је у тој нагодби и нека кинта прешла из руке у руку, јер док
смо, пролазећи крај Куће Редли, каскали завијајући око угла, зачух неко необично
звецкање у Џемовом џепу. Кад смо на рубу школског дворишта успорили и
кренули кораком , Џем се постарао да ми објасни да га не смијем узнемиравати за
вријеме часова, да му не прилазим са захтјевом да одиграмо неко поглавље из
Тарзана и људи-мрава, да га не доводим у неприлику алузијама на његов приватан
живот, нити да трчкарам за њим на одмору и у подне. Треба да се држим првог
разреда, а он ће бити с петим. Укратко, да га оставим на миру. (33)

13. Go Set A Watchman
The hollering and the high-mindedness over, all that would be left would be
another shabby little affair à la the Birmingham country club set, and a self-constructed
private Gehenna with the latest Westinghouse appliances. Hank didn’t deserve that.
No. For the present she would pursue the stony path of spinsterhood. She set
about restoring peace with honor:
,,Honey, I’m sorry, truly sorry,“ she said, and she was. (16)

13а.  Иди постави стражара
Кад се заврше притужбе и племените побуде остаће само мала отрцана
љубавна афера као из неког богаташког клуба, и само наметнути лични пакао,
опремљен најновијом Вестингхаусовом бијелом техником. Хенк није то заслужио.
118

Не. Тренутно ће ходати кршевитом стазом усидјелиштва. Олучила је да
склопи достојанствено примирје: - Душо, стварно ми је жао – рекла је, и тако је
мислила. (19)

Иако би се овај посљедњи примјер такође могао посматрати као претходно
описано измјештање у наративној перспективи, као сигнал промијењене фокализације
или чак и ротације наратора, сматрамо да је ипак for непоуздан текстуални индикатор за
СНГ у енглеском језику да би се прогласио чак и „лежерним“ знаком да исти
идентификује. Чак и у оним индивидуалним поетикама гдје је његова употреба
најизраженија и постала је одлика стила писца, као што је случај са В. Вулф, проналазе се
многа мјеста гдје је на први поглед очигледно да for има само везничку или предлошку
функцију на нивоу реченице у којој је употријебљен. Он, евентуално, може послужити
као нека врста помоћног средства, једног од сигнала да је можда ријеч о СНГ, али и ту
треба бити веома опрезан. У српском језику, пак, због више различитих лексема и
вишечланих језичких конструкција којима се for преводи, није могуће пратити описану
тенденцију ни у назнакама коју енглески језик има.

 2. 2. 4. 3. 3. 3. One

Једна од важнијих карактеристика СНГ јесте недовољна разграниченост између
тзв. субјективног и тзв. објективног приповједања, па тако читалац никад није сигуран да
ли ријечи припадају лику или наратору. Ту се енглески и српски језик не разликују у
начелним особеностима, али се разликују у појединачним показатељима, гдје и долази до
преводилачких недоумица и различитих рјешења. Ова нејасност долази и од честог
коришћења замјенице one у контексту креирања free indirect speech (discourse) категорије,
будући да поменута замјеница својим граматичким и значењским карактеристикама
такође индицира одређену нејасност, неопредијељеност, односно потенцијалну
119

вишесмисленост. One је неодређена замјеница у енглеском језику која је неутралног рода
и значи „особа“ или можда прецизније „нека особа“. У српском језику може бити
преведена као: један, једна, једини, човјек, неки, неко, поједини, итд. Ради слагања са
глаголом употребљава се у трећем лицу једнине. С обзиром на то да има конотацију
формалног изражавања, све више се умјесто ње употребљава „you“ (као неформалнији
облик), лична замјеница у другом лицу једнине која такође може имати неодређено,
генерализовано значење. С обзиром на побројане карактеристике замјенице one, као
логична посљедица у књижевном тексту  јавља се то да она функционише тако што њена
употреба у СНГ резултира рационализацијом субјективног мишљења. Прецизније, врло
често служи као језички стабилизатор који спушта тензију емотивног говора у првом
лицу тако што исказ обезличава. „Може се тврдити да се ова наративна стратегија односи
на изражавање субјективне тачке гледишта на објективан начин, тако да читалац заправо
нема утисак да је наратор икада напустио пасус који садржи СНГ. Напротив, читалац
осjећа да ова честа употреба замjенице ’one’ у оквиру СНГ-а оставља утисак прикривеног
приповjедача“ (Лукшић 2017: 8).

14. To The Lighthouse
Nancy had vanished. There he was, marching up and down the terrace in a rage.
One seemed to hear doors slamming and voices calling all over the house. Now Nancy
burst in, and asked, looking round the room, in a queer half dazed, half desperate way,
”What does one send to the Lighthouse?” as if she were forcing herself to do what she
despaired of ever being able to do.
What does one send to the Lighthouse indeed! At any other time Lily could
have suggested reasonably tea, tobacco, newspapers. But this morning eveything seemes
so extraordinary queer that a question like Nancy’s – What does one send to the
Lighthouse? – opened doors in one’s mind that went banging and swinging to and fro
and made one keep asking, in a stupefied gape, What does one send? What does one do?
Why is one sitting here after all? (287, 288)

120

14а.  Ка светионику
Нанси се изгубила. А он ено корача бесно горе-доле терасом. Човеку се
чини да се чује лупање врата и дозивање кроз целу кућу. Сад упаде Нанси и упита,
гледајући по соби, чудно, упола збуњено, упола очајно: „Шта се шаље на
Светионик?“ као да приморава себе да учини оно што је изгубила снагу да ће икад
бити у стању да чини.
Заиста, шта се шаље на Светионик! У свакој другој прилици Лили би
разумно предложила чај, дуван, новине. Али овог јутра све изгледа тако
изванредно чудно да је Ненсино питање – Шта се шаље на Светионик? – отварало
врата у свести која су лупала и клатила се тамо-амо, и човек се питао забезекнут:
Шта се шаље? Шта се ради? Зашто се овде уопште седи? (142)

Користећи замјеницу „one“, Вулфова нам ближе приказује унутрашњу слику лика.
Ови пасуси говоре о Лилином СНГ. Оглушавајући се на граматичка правила, Вулфова у
истој клаузи употребљава деиксу „now“ (сад) и глаголe у прошлом времену „burst“ (упао)
и „asked“ (упитао). Ова неграматичка комбинација јасно приказује како се мијешају глас
приповједача и глас лика. Зато се све више СНГ описује као dual voice (дуални глас),
иначе термин који је први пут 1977. године увео Рој Паскал40. Та двострукост је важна
карактеристика СНГ. Двострука перспективизација, заправо, прво у граматичким
реченичним конструкцијама, а посљедично и у приповиједању самом „чува“ СНГ од
његовог природног претапања у категорије чистог управног или чистог неуправног
говора. Један од најочитијих примјера свакако се налази у романима Достојевског – због
чега је и Бахтин примијетио да се у његовој прози рађа истинска дијалогичност модерног
романа. Лудило и хистерија Двојника или Злочина и казне презентују се пред читаочевим
очима у реалном времену баш захваљујући СНГ (Cravens 2000). Дорит Кон у својој

40„Истовремено слободни индиректни говор служи, као и увек, двострукој сврси. С једне стране,
дочарава особу, њеним речима, тоном гласа и гестовима, са неупоредивом живописношћу. С друге стране,
умеће исказ или мисао лика у наративни ток, и што је још важније у нараторову интерпретацију,
саопштавајући и његов начин виђења и осећања“ (Паскал 1977: 74–75). Превод је наш.
121

књизи Транспарентни умови каже да „у таквим случајевима прошло време губи своју
ретроспективну функцију и постаје вријеме које креира своју фиктивну реалност
директно пред очима читаоца“ (Кон 1978: 127)41.
Оно што у први мах упада у очи у поређењу изворног и преведеног текста јесте
недостатак превода замјенице о којој је ријеч. Уколико је и преведена, преведена је
именицом „човјек“. У другим случајевима, у којима је превод изостављен, значење
„неодређености“ и уопштавања је представљено обликом глагола, нпр. обезличеном
упитном конструкцијом „Шта се шаље на Светионик?“ да би се превело Ненсино питање
„What does one send to the Lighthouse?“
Испоставља се, дакле, да када је ријеч о преводима замјенице one на српски језик,
они не могу бити поуздан индикатор за СНГ и у српском језику.

15. The Remains of The Day
 Only in this way, so the argument ran, could one be sure one’s skills were being
employed to a desirable end. Although one sympathizes to some extent with the
idealism contained in such an argument, there can be little doubt that it is the result, like
Mr Smith’s sentiments tonight, of misguided thinking. One need only look at the butlers
who attempted to put such an approach into practice, and one will see that their careers –
and in some cases they were highly promising careers – came to nothing as a direct
consequence.

15а.  Остаци дана
Јер само ће на тај начин, гласио је аргумент, моћи да буде сигуран у то да
се његове способности користе у циљу који жели да постигне. Иако могу да
разумијем идеализам који подразумијева један овакав аргумент, нема никакве
сумње да је и он, као осјећања господина Смита, посљедица обмањујућег
размишљања. Довољно је да погледате батлере који су покушали да овакав

41 Превод је наш.
122

приступ примијене у пракси, па да видите да су њихове каријере – од којих су
неке много обећавале – пропале баш из тог разлога. (187)

Из анализираних примјера у изворнику и преводу долазимо до закључка да на
многим мјестима изостаје конкретан превод поменуте замјенице, за шта постоје два
главна разлога. Први је тај што природа српског језика (лични глаголски облици)
дозвољавају да се сам субјекат изостави из реченице, односно да се он изрази кроз глагол
и условљава га стилистика: с обзиром на то да нам глагол говори о лицу које врши радњу,
понављање преводног еквивалента (иједан, неко, неки) представљало би стилско
оптерећење. С друге стране, енглески језик мора да употријеби именицу или замјеницу.
Преводиоца условљава донекле сам текст (колико је то понављање стилска категорија, па
мора да се поштује и у преводу), а донекле личне преференције – докле ће у складу са
личним језичким стилом да користи понуђене алтернативе, а колико изражајност личних
глаголских облика. Разлог за обезличавање замјеница јесте тај да би се радња или
ситуација у реченици уопштила, да се не везује за субјекат, већ да би се приписала
колективу.

2. 2. 4. 3. 3. 4. Значај интерпункције у идентификацији СНГ (знаци питања и
знаци узвика)

Када се упитници нађу у тексту који представља нечије мисли, они су нам јасан
знак да се ради о СНГ који обично изгледа као унутрашњи дијалог или како Лукшићева
каже, замишљени разговор који води лик сам или са неким другим учесником. Углавном
су то питања која нису изговорена и нису под знацима навода, без одговора и гдје је
нараторово присуство минимално видљиво. Улога узвичника у СНГ јесте да интензивира
123

емотивно стање лика и боље прикаже његове мисли. Овим поступком реченице
представљају дио СНГ, умјесто говора наратора.

16. To Kill a Mocking Bird

The alarm clock was the signal for our release; if one day it did not ring, what
would we do? (125)

16а.  Убити птицу ругалицу
Будилник је био знак за наше ослобођење. Ако једног дана не зазвони, шта
ћемо онда? (137)

17. Mrs. Dalloway
There he lay with a thud, thud, thud in his brain, and then a suffocation of
blackness. So she saw it. But why had he done it? And the Bradshaws talked of it at her
party! (168)

17а.  Госпођа Даловеј
Лежао је тамо осећајући тупо пулсирање у мозгу, а затим се све удавило у
црнилу. Тако она то види. Зашто је то урадио? А Бредшоови причају о томе на
забави! (182)

Преводилац је одлучио да снизи ефекат СНГ јер дослован превод би био: туп, туп,
туп. Такође, преводиоци се у највећем броју случајева одлучују да дословно преносе
интерпункцију, нарочито ону која представља интерогацију и екскламацију јер су то
снажни текстуални индикатори.
124

2. 2. 4. 3. 3. 5. Модалност и модални облици

Модални глаголи, придјеви и прилози као што су might, could, perhaps, certainly
углавном нам указују на СНГ изражавајући мисли, унутрашње несигурности и сумње.
Према Лукшићевој, модални глаголи су лексички маркери СНГ и изражавају нечије
мишљење или угао гледања на неки догађај или неку особу у наративном тексту. Модали
имају само оквирно значење и само увeзани са контекстом могу имати конкретније,
одређeно значење. Oва ауторка наводи да модални глаголи и њихове допуне – као што су
might, could, perhaps, certanly – представљају „типичне окидаче“ СНГ када је ријеч о
експресији унутрашњих сумњи и несигурности од стране оног ко их осјећа (подвлачење
наше). Други проучаваоци (Вердонк 2002, Крацер 1981, 1991) закључују да овај тип
субјективности није очекиван тамо гдје се наилази на објективног приповједача у трећем
лицу, тзв. свезнајућу наративну инстанцу. У нашем случају, то су углавном романи
Тонија Парсонса. Такође, сматрамо да се овај облик модалности, а посљедично и СНГ
рјеђе налази чак и у оним романима са приповједачем у првом лицу који је оријентисан
на комуникацију, на дијалошку форму или на саопштавање (са концентрацијом на
адресата) своје приче читаоцу или слушаоцу. СНГ се, дакле, најчешће јавља у простору
унутрашњих монолога. Осим тога, модалне експресије саме по себи, како примјећује
Лукшићева, представљају само оквир значења и конкретизују се једино са контекстом у
позадини. Зато је модалност наратива превасходно, за шта се потврде проналазе у
презентованој грађи, епистемичка или деонтичка42. Епистемичка модалност исказује
могућност или пак неопходност узимајући у обзир нешто што је познато, неки доказ или
податак који посједујемо (и само њено име говори о знању). „Мора да си пао“ – рекли
бисмо дјетету које је разбило кољено. Иако нисмо видјели сам догађај, посједујемо

42Овдје није крај категоријама модалности, али ове двије њене манифестације најзначајније су за
приповиједање. Према Вон Финтелу, модалност још може бити и алетичка (логичка), околносна,
булетичка, телеолошка (Вон Финтел 2006).
125

одређени доказ за валидну претпоставку. Деонтичка, пак, исказује могућност или
неопходност узимајући у обзир правила, норме, моралне принципе: „При уласку у
болницу, морате искључити мобилне телефоне“. Лукшићева користи прозу Вирџиније
Вулф да покаже како се деонтичка и епистемичка категорија модалности преливају у
СНГ једна у другу и да им није могуће одредити јасне границе. Као један од многих
примјера, она износи сљедећи:
„(...) but what could one say to her? One could not say what one meant. “

Модалност подразумијева став говорника или писца према ономе што садржи
пропозиција, тј. према одређеном исказу у дефинисаном контексту. Језичка средства која
се користе за изражавање модалности јесу модални глаголи и модални изрази. Примјери
модалних глагола у српском језику су: моћи, требати, а у енглеском must, can, might.
Модални изрази подразумијевају модалне прилоге (у енглеском обично су то maybe,
possibly, у српском можда и ваљда), модалне именице и придјеве (у српском могућност
и могућ, односно у енглеском possibility и possible) и придјевски суфикси у српском
језику ( нпр. – ив = недокучив -који се не може одгонетнути). У енглеском језику је
коначан број модалних глагола док у српском није, већ постоје само глаголи који се
типично убрајају у ту категорију.
С обзиром на то да је модалност у претходним дијеловима рада опширније
анализирана, с одговарајућим примјерима, овдје смо је само евидентирали као један од
индикатора.

126

3. КОМБИНОВАНИ ПОДТИПОВИ ТУЂЕГ ГОВОРА

На овом мјесту осврнућемо се на оне, назваћемо их – прелазне варијанте типова
туђег говора, или како смо их понекад овдје означавали, специфичне контаминације
типова туђе ријечи, које се у начелу не могу са сигурношћу сврстати у један од
подтипова. Мислимо, дакле, на оне типове туђе ријечи који не припадају строго
најширим пољима попут чистог неуправног или чистог управног говора, него се
карактеристике једног и другог варијетета преклапају и мијешају стварајући различите
врсте приповједног мозаика.
Говоримо најприје о неуведеном управном говору или реплици дијалога,
слободном управном говору, фрагментарном цитату, експресивном неуправном говору и
наравно, неизоставном слободном неуправном говору. Неуведени управни говор или
реплика дијалога је специфична по томе што се на комуникативном плану, али не и
синтаксичком, може помијешати са управним говором са имплицитном или
изостављеном дидаскалијом јер оба типа туђег говора дословно преносе нечији исказ.
Слободни управни говор представља тип управног говора који нема никакву
маркираност и може бити уведен или неуведен, зависно од присуства дидаскалије.
Некада реализација уведеног слободног управног говора може бити једна од
графостилемских варијанти слободног неуправног говора, када се дидаскалија налази
испред дословно пренесеног говора лика (Ковачевић 2012а: 6). Када је само дио туђег
говора пренесен, онда знамо да је у питању фрагментарни цитат или фрагментарни
управни говор, који може да се преплиће са дословним неуправним говором. Сваки
дословни неуправни говор може бити фрагментарни цитат, али сваки фрагментарни
цитат, поготово ако је дио ауторског говора, није нужно и дословни неуправни говор.
Експресивни неуправни говор, када је у форми узвичне клаузе, може се реализовати и
као неконекторски неуправни говор екскламативног типа, ако се „невезничка зависно-
сложена реченица завршава узвичником, а не тачком, таква реченица нужно припада
експресивном неуправном говору“ (Ковачевић 2012а: 8). Слободни неуправни говор је
ипак најкомплекснији тип туђег говора. У прилог томе говори чињеница да највише
127

лингвиста сматра да се он реализује у форми трећег лица једнине и множине, док
детаљније анализе показују да се он, додуше ријетко, може наћи и у првом и у другом
лицу једнине и множине. Када у слободном неуправном говору изостане везник а остане
дидаскалија, он се подудара са неконекторским неуправним говором. Такав језички
случај се сматра за једним од структурних и терминилошко неразграничених варијација
слободног неуправног говора (Ковачевић 2012а: 10).
У овом поглављу одлучили смо да се позабавимо примјерима које је, уз сву
литературу и аналитички апарат, бар сада, тешко строго сврстати у један подтип. Таквих
примјера има далеко више, нарочито код одређених приповједача као што је В. Вулф ,
али ових неколико послужило је као илустрација.

1. Mrs Dalloway

It was at Bourton that summer, early in the nineties, when he was so passionately
in love with Clarissa. There were a great many people there, laughing and talking, sitting
round a table after tea and the room was bathed in yellow light and full of cigarette
smoke. They were talking about a man who had married his housemaid, one of the
neighbouring squires, he had forgotten his name. He had married his housemaid, and she
had been brought to Bourton to call–an awful visit it had been. She was absurdly over-
dressed, "like a cockatoo, " Clarissa had said, imitating her, and she never stopped
talking. On and on she went, on and on. Clarissa imitated her. Then somebody said–Sally
Seton it was–did it make any real difference to one's feelings to know that before they'd
married she had had a baby? (In those days, in mixed company, it was a bold thing to say.
) He could see Clarissa now, turning bright pink; somehow contracting; and saying, "Oh,
I shall never be able to speak to her again!" Whereupon the whole party sitting round the
tea-table seemed to wobble. It was very uncomfortable. (44)

1а.  Госпођа Даловеј

128

Било је то у Бортону, у лето, почетком деведесетих, кад је био тако
страствено заљубљен у Кларису. Много људи је било тамо, смејали су се и
разговарали седећи за столом после чаја, соба је била окупана жутом светлошћу и
пуна дима од цигарета. Разговарали су о човеку који се оженио својом служавком,
једном од суседних земљопоседника, заборавио му је име. Оженио се својом
служавком и довео је у Бортон у посету – каква ужасна посета! Била је превише
раскошно обучена, „као папагај“, рекла је Клариса имитирајући је, и брбљала је без
престанка. Бла, бла, бла, бла, бла, бла. Клариса ју је имитирала. Онда је неко питао
– Сали Сетон – утиче ли на његова осећања спознаја да је она пре овог брака већ
имала бебу? (У то време, у мешовитом друштву, било је то прилично храбро
питање.). Клариса је попримила јаркоружичасту боју, згрчила се и процедила:
„Никад више нећу ни реч проговорити с њом!“ Одмах након тога, цело друштво за
столом погнуло је главе као да нису знали чијем би се становишту приклонили.
Било је веома непријатно. (60)

Са тачке гледишта компаративне анализе туђег говора у енглеском језику
(приповједни текст) и његовог превода на српски – у датом одломку јавља се, чини нам се
веома интересантна врста контаминације. Ријеч је о реченици која у оригиналу гласи „On
and on she went, on and on“, преведеном са: „Бла, бла, бла, бла, бла“ (дакле,
ономатопејски, без икакве стварне реченичне структуре). С обзиром на то да постоји
недословни управни говор, у чијем се случају не преносе све ријечи говорника, већ се
умјесто референтног садржаја само упућује на његово постојање у управном говору, овај
бисмо кратки одломак могли назвати и недословним неуправним говором, будући да је
његово конструисање изведено тако да почива на начелу (у најмању руку) двострукости –
унутар једног неуправног говора дат је дјелимични управни говор, чија дидаскалија
изостаје, као што изостаје и конкретизација предмета говора саме јунакиње. Ипак,
структура реченице у оригиналу подсјећа на управни говор са дидаскалијом у
интермедијалном положају, те стога и долази до снажног утиска о контаминацији
приповједних и модела туђег говора. Преводилац се, ипак, ријешио на то да овај модел на
извјестан начин изневјери, поништавајући у потпуности структуру и инсистирајући на
129

звуковном квалитету репетитивности говора јунакиње. Превод тако јесте „испао“
ефектан, али, бојимо се, недовољно вјеран.

2. The Remains of the Day

The truth is that Herr Ribbentrop was, throughout the thirties, a well-regarded
figure, even a glamorous one, in the very best houses. Particularly around 1936 and 1937,
I can recall all the talk in the servants' hall from visiting staff revolving around 'the
German Ambassador', and it was clear from what was said that many of the most
distinguished ladies and gentlemen in this country were quite enamoured of him. It is, as
I say, irksome to have to hear the way these same people now talk of those times, and in
particular, what some have said concerning his lordship. (100)

2а.  Остаци дана

Сушта је истина да су тридесетих година најугледније куће Енглеске
дочекивале Херр Рибентропа као високо цијењеног и радо виђеног госта. Живо се
сјећам разговора који су се, нарочито 1936. и 1937. године, водили у зборници за
послугу у вези с „њемачким амбасадором“ и из којих се недвосмислено могло
закључити да се најотмјенија и најугледнија господа Енглеске напросто отимају о
њега. Збиља је мучно слушати шта све ти исти људи данас говоре о ондашњим
временима, а поготово шта све причају о његовом господству. (129)

Веома је занимљиво пратити генезу превода у односу на то шта се на нивоу
трансформације туђег говора све десило у овом краћем одломку. Он у оба корпуса има
елементе фрагментарног цитата „german ambassador“/ „њемачким амбасадором“, и то
фрагментарног цитата у односу на оно што бисмо, на нивоу цјеловитог текста, могли да
посматрамо као један грандиозан (ауто)цитат, с обзиром на то да је цио роман досљедно
написан у првом лицу. Дакле, на нивоу цјелокупног остварења, ријеч је о неколико
стотина страница директног говора које непрестано пресијецају туђи цитати,
130

фрагментарни цитати, дословни неуправни говор (у препричавањима), али и рецимо
недословни неуправни говор, онда приповједач одлучује да намјерно затаји оно чему је
свједочио: „Збиља је мучно слушати шта све ти исти људи данас говоре о ондашњим
временима, а погово шта све причају о његовом господству“. Интересантно је, такође,
обратити пажњу на један микростилистички детаљ, тј. на чињеницу да је преводилац
ријешио да синтагму „most distinguished ladies and gentlemen in this country“ замијени са
„најугледнија господа Енглеске“. Није ријеч само о томе да су „даме“ из превода
изостале (мада ни то није сасвим занемариво“, него да је упућивачко и блиско „this“
замијењено дистанцираном географском одредницом, чиме је емотивни напон нарације
донекле снижен.

3. To the Lighthouse

"Why don't some of you take up botany?. . With all those legs and arms why
doesn't one of you...?" So they would talk as usual, laughing, among the children. All
would be as usual, save only for some quiver, as of a blade in the air, which came and
went between them as if the usual sight of the children sitting round their soup plates had
freshened itself in their eyes after that hour among the pears and the cabbages. Especially,
Lily thought, Mrs. Ramsay would glance at
Prue. She sat in the middle between brothers and sisters, always occupied, it
seemed, seeing that nothing went wrong so that she scarcely spoke herself. How Prue
must have blamed herself for that earwig in the milk! How white she had gone when Mr.
Ramsay threw his plate through the window! How she drooped under those long silences
between them! Anyhow, her mother now would seem to be making it up to her; assuring
her that everything was well; promising her that one of these days that same happiness
would be hers. She had enjoyed it for less than a year, however. (328)

3а.  Ка светионику

131

„Зашто неко од вас не узме ботанику?...Са свим оним ногама и рукама,
зашто неко од вас?...“ Тако би разговарали као обично, смејући се, међу децом. Све
би било као обично, да се није неко треперење, попут оштрице у ваздуху,
појављивало и нестајало између њих, као да се уобичајена слика деце која седе око
својих тањира са супом освежила после њиховим очима после оног сата
проведеног међу крушкама и купусом. Нарочито је, помисли Лили, гђа Ремзи
гледала на Пру. Она је седела у средини између браће и сестара, увек тако заузета,
изгледало је, бригом да све буде у реду да је сама ретко говорила. Како је Пру
морала корити себе због оне ухолаже у млеку! Како је пребледела кад је г. Ремзи
бацио свој тањир кроз прозор! Како је клонула за време оних дугих ћутања између
њих! Међутим, чинило се да њена мати хоће да јој то сад надокнади, уверавајући је
да је све добро; обећавајући јој да ће једног од ових дана та иста срећа бити њена.
Међутим, ту срећу је уживала мање од једне године. (194)

У случају овог, за проучавање врло инспиративног одломка, да се примијетити да
је наратор упослио неколико различитих форми преношења туђег говора да би ефектно
склопио наративни мозаик. Препознају се назнаке дијалошке реплике која отвара текст,
али и назнаке слободног неуправног говора. Занимљив је такође и поступак накнадног
креирања дидаскалије у реченици која слиједи: „Тако би разговарали као обично, смејући
се, међу децом“. Не може се са сигурношћу искључити ни поетика фрагментарног цитата.
У даљем развоју текста очит је поступак стварања експресивног неуправног говора и
правог неуправног говора, који представљају одређену врсту предлошка за све ове друге,
ситније приповједачке интервенције. То се врло често препознаје у приповиједању
Вирџиније Вулф.

4. To Kill a Mocking Bird

,,What did Francis call him?“
,,A nigger-lover. I ain’t very sure what it means, but the way Francis said it–tell
you one thing right now, Uncle Jack, I’ll be-I swear before God if I’ll sit there and let him
say somethin’ about Atticus.“
132

 ,,He called Atticus that?“
 ,,Yes sir, he did, an’ a lot more. Said Atticus’d be the ruination of the family an’
he let Jem an me run wild....“
 From the look on Uncle Jack’s face, I thought I was in for it again. When he
said, “We’ll see about this,“  I knew Francis was in for it.“I’ve a good mind to go out
there tonight. ”
 ,,Please sir, just let it go. Please.“
,,I’ve no intention of letting it go,“ he said. ,,Alexandra should know about this.
The idea of–wait’ll I get my hands on that boy....“
 ,,Uncle Jack, please promise me somethin’, please sir. Promise you won’t tell
Atticus about this. He–he asked me one time not to let anything I heard about him make
me mad, an’ I’d ruther him think we were fightin’ about somethin’ else instead. Please
promise...“
,,But I don’t like Francis getting away with something like that–“
 ,,He didn’t. You reckon you could tie up my hand? It’s still bleedin’ some.“
 ,,Of course I will, baby. I know of no hand I would be more delighted to tie up.
Will you come this way?“
 Uncle Jack gallantly bowed me to the bathroom. (95)

4а.  Убити птицу ругалицу

„Како га је Франсис назвао?“
„Црнољубац. Не знам баш тачно шта то значи, али начин на који је Франсис
то рек’о – а сад одма’ да ти кажем нешто, стрика-Џек, нек сам – кунем ти се пред
Богом да нећу сједити скрштених руку и пуштати га да опањкава Атикуса. “
„Тако је назвао Атикуса?“
„Да, господине, тако, и још горе. Рек’о је да ће Атикус д’ уништи породицу
и да пушта Џема и мене да растемо к’о дивљаци...“
По изразу на стриц-Џековом лицу помислих да и опет сљедују батине. Кад
је рекао: „Баш сам намерачио да вечерас сврнем тамо.“
„Молим те, господине, мани то. Молим те.“
133

„Немам намјеру да то пустим тек тако“, рече он. „Александра треба да зна
за ово. Помисао на...чекај само да ми тај деран падне шака...“
„Стрика-Џек, молим те, обећај ми нешто, молим те, господине. Обећај ми
да нећеш рећи Атикусу за ово. Он – он ми је једаред рекао да се не дам разбјеснити
ни због чега што чујем о њему, и више волим да мисли да смо се побили око нечег
другог...Молим те, обећај ми...“
„Али не би’ хтио да се Франсис олако извуче...“
„И није. Цијениш да можеш да ми превијеш руку?“ Још увијек мало
крвари.“
„Наравно да могу, малена. Нема ниједне руке коју бих превио с већим
одушевљењем. Да л’ бисте извољели овуда?“
Галантно се поклонивши, Џек ме поведе до купатила. (111–112)

Овај одломак занимљиво је посматрати са тачке гледишта трансформације
управног говора у неуправни – али у оквиру говора једног лика, дакле опет у управном
говору. Ријеч је о извјештавању у нечијим ријечима, али путем директног преноса говора
карактера у роману, Френсиса. Утисак је још снажнији јер онај ко преноси дотични говор
(говоримо, дакле, о јасној хијерархији: препричан управни говор лика који није физички
присутан у сцени: у оквиру управног говора лика чији се исказ дословно преноси: у
оквиру ширег фона, предлошка самог романа, који је роман у првом лицу) заправо говори
у сленгу. Важно је обратити пажњу и на начин на који оквирни приповједач користи три
тачке – он их форсира онда када жели да нагласи несигурност или емотивну
нестабилност свог лика.

5. Man and Boy

'You've ruined my life, ' he said again.
 My face burned with shame and resentment. What was he so bitter about? His
wife had never left him.
 'Your life is over, ' I told him angrily.
134

 We looked at each other with something approaching hatred and then he walked
out. I could hear him shuffling around upstairs. I was already sorry about what I had said.
But I felt that he had given me no choice. 'He doesn't mean it, ' my mom said. 'He's upset.
'
 'Me too, ' I said. 'Nothing bad ever happened to me before, Mom. I've had it
easy. Nothing bad ever happened to me before now. '
 'Don't listen to your father. He just wants Pat to have what you had. Two parents.
Somewhere settled and stable to build his life on. All that. '
 'But it's never going to be like that for him, Mom. Not if Gina's really gone. I'm
sorry, but it's never going to be that simple. '
My dad came back down eventually and I tried to give them some background as
we waded through dinner. There had been trouble at home, things hadn't been too good
for a while, we still cared about each other. There was hope. (42)

5а.  Човек и дечак

„Уништио си ми живот“, поновио је.
Лице ми је плануло срамом и огорчењем. Због чега је он толико ојађен?
Њега жена није оставила.
„Твој живот је завршен“, рекао сам му бесно.
Гледали смо се са нечим што је личило на мржњу, а онда је изашао. Чуо сам
га како корача по спрату. Већ ми је било жао што сам му то рекао, али осећао сам
да ми није оставио избора.
„Не мисли он тако“, рече мама. „Само је узбуђен.“
„И ја сам“, рекох. „Никада ми се није десило ништа лоше, мама. Све је било
лако. Никада раније ми се није десило ништа ружно.“
„Не слушај свог оца. Он само жели да Пат има оно што си ти имао. Оба
родитеља. Место да живи и стабилно гради свој живот. Све то.“
„Али он то никад неће имати, мама. Неће ако је Ђина заиста отишла. Жао
ми је, али никад неће бити тако једноставно.“
135

Тата се ипак вратио па сам покушао да им испричам понешто док смо
вечерали. Имали смо проблема код куће, неко време ствари нису биле најбоље, и
даље значимо једно другом. Има наде. (69–70)

Као што смо претходно навели, код Тонија Парсонса, знатно рјеђе него код других
аутора, наилазимо на озбиљнију запитаност (тј. херменеутички проблем) о ком се
подтипу туђег говора ради. Он би као аутор могао да функционише као огледни примјер
романописца чије су схеме и структуре туђег говора релативно стабилне, готово
нефлексибилне. Један од примјера искакања из те опште матрице налази се у пренесеним
одломцима. Сажимајући сопствени говор, који је, сасвим сигурно, потрајао током вечере,
приповједач у првом лицу даје штуро обликован слободни неуправни говор. Ријеч је
дакле, о некаквом аутоцитату, чији је референтни оквир трансформисан. Са тачке
нарације, тај је поступак врло ефектан, јер више од широких дескрипција и екскламација
о осјећањима говори о унутрашњем стању оног ко препричава.

6. Departures

‘Can’t you see? It’s her! She was in that film – what was it? Jane Eyre? Jane
Austen? Gosford Park? Finsbury Park? Where there’s the man and he gets his trousers
wet – or is it his shirt? – and then there’s the misunderstanding, but they sort it all out.
You know. ’
But he didn’t know. He didn’t have the finest idea what Wanda was talking
about. He shook his head, absent-mindedly fingering the top of the pillowcase.
‘Well, she hasn’t got a bonnet on, has she?’ Wanda said. ‘That’s why you don’t
recognize her. She’s not in all the kit. ’
Wanda looked over at the glamourous couple – the thin, fabulous young woman,
who was apparently famout too, apart from everything else, and the rich looking, serious
looking older man. Wanda’s smile disappeared.
‘They’ve been waiting for you , ’she said. ‘They’re not very happy. About
waiting. But you said that you had to be the one who talked to them. ’ (19)
136

6а.  Одласци

„Зар не видиш? То је она! Глумила је у оном филму – како се оно зове?
Џејн Ејр? Џејн Остин? Госфорд Парк? Финсбери парк? Тамо где онај мушкарац
покваси панталоне – или да није била кошуља? – а онда настане неспоразум – али
све се на крају среди. Ма знаш. “
Али Тим није знао. Није имао ни најмагловитију представу о чему Ванда
говори. Затресао је главом, одсутно пипкајући руб јастучнице.
„Па добро, сада нема ону старинску капу“, рече Ванда. „Зато је ниси
препознао. Није у онаквој одећи.“
Ванда је погледала блистави пар – витку прелепу девојку, очигледно и
славну поред свега осталог, и мушкарца озбиљног лица, очигледно врло богатог.
Осмех јој се угаси.
„Чекају тебе“, рекла је. ,,Врло су незадовољни. Зато што чекају. Али си
рекао да баш ти мораш да разговараш с њима.“ (35)

Парсонсове романе често смо у овом раду наводили као добре огледне примјере за
оно што смо називали чистим управним или неуправним говором. Било да је приповједач
у првом или трећем лицу (тзв. свезнајућа наративна инстанца), углавном проналазимо
случајеве у којима су секвенце туђе ријечи јасно раздијељене, па се ријетко сусрећемо са
аналитичким проблемима који су инспиративни за лингвистичко-наратолошку анализу.
Донекле је слична ствар и са примјером који сада наводимо. Он је на овом мјесту стога
што желимо да покажемо опсег коришћења лепезе туђег говора код различитих аутора из
нашег корпуса. На примјер, микроодломак: „ But he didn’t know. He didn’t have the finest
idea what Wanda was talking about. He shook his head, absent-mindedly fingering the top of
the pillowcasе.“/ „Али Тим није знао. Није имао ни најмагловитију представу о чему
Ванда говори. Затресао је главом, одсутно пипкајући руб јастучнице.“ – свједочи о
немогућности да се потпуно разлучи СНГ и говор самог приповједача који фокализује
сцену јер не можемо са сигурношћу да кажемо коме припада констатација о незнању.
Нејасноћа конструисана у оригиналу сачувана је и у преводу.
137

Такође, у Вандином директном цитату сачуван је један фрагмент исказа за који
проучавалац не може бити сигуран да ли припада самој Ванди или је убачена Тимова
микрореплика: „Where there’s the man and he gets his trousers wet – or is it his shirt?“/ „Тамо
где онај мушкарац покваси панталоне – или да није била кошуља?“ Недоумица може
припадати њој колико и њему. И у овом случају превод је вјеран.
Због свега што смо навели, дати одломак из Парсонсовог романа може да послужи
као један од ријетких примјера из поетике овог писца гдје се преламају приповједачке
свијести, оличене у комбинацијама туђег говора.

7. Go Set a Watchman

His use of her childhood name crashed on her ears. Don’t you ever call me that
again. You who called me Scout are dead and in your grave.
Alexandra said, “I’ve got a list of things for you to get at the Jitney Jungle, Jean
Louise. Now go change your clothes. You can run to town now–it’s open–and come back
for your father. ”
Jean Louise went to the bathroom and turned on the hot water tap in the tub. She
went to her room, pulled out a cotton dress from the closet, and slung it over her arm. She
found some flat-heeled shoes in her suitcase, picked up a pair of panties, and took them
all into the bathroom.
She looked at herself in the medicine-cabinet mirror. Who’s Dorian now? (151)

7а.   Иди постави стражара

То што је он употријебио њен надимак из дјетињства веома јој је засметало.
Да ме више никад ниси тако назвао. Онај који ме је звао Скаут мртав је и сахрањен.
Александра је рекла: - Имам списак ствари које треба да купиш у Џитни
џанглу, Џин Луиза. Сада иди и пресвуци се. Можеш сад да одеш до града,
продавница је отворена, и вратиш се по оца.
Џин Луиза је отишла у купатило и отворила славину с врућом водом изнад
каде. Отишла је у своју собу, извадила једну памучну хаљину из ормара и
138

пребацила је преко руке. Пронашла је неке ципеле равних ђонова у коферу, узела
гаћице и понијела све то у купатило.
Погледала је себе у огледалу на ормарићу за лијекове. Ко је сад Доријан
Греј? (137)

Овај примјер почиње са недоумицом ко говори и када говори. „Don’t you ever call
me that again. You who called me Scout are dead and in your grave.“ / „Да ме више никад
ниси тако назвао. Онај који ме је звао Скаут мртав је и сахрањен.“ Нисмо сигурни да ли
Џин Луиза изговара ове ријечи или их је већ изговорила па их се присјећа, дакле, на снази
је најприје недоумица темпоралне приороде, што се види и у глаголској конструкцији: у
реченици која нам представља ситуацију употријебљено је прошло вријеме Past Simple.
Реченица која слиједи је онда у императиву, а послије ње иде реченица у презенту,
Present Simple. Што се превода тиче, он изневјерава изворник. У изворном тексту имамо
употребу другог лица једнине у посљедњој подвученој реченици, а преведено је са
трећим лицем једнине.

8. Go Set a Watchman

The courthouse clock creaked, strained, said, “Phlugh!” and struck the hour. Two.
When the sound shivered away she saw her father rise and address the assembly in his
dry courtroom voice: “Gentlemen, our speaker for today is Mr. Grady O’Hanlon. He
needs no introduction. Mr. O’Hanlon. ”
Mr. O’Hanlon rose and said, “As the cow said to the milkman on a cold morning,
‘Thank you for the warm hand. ’” (113)

8а.   Иди постави стражара

Сат у судници је зашкрипао, напрегнуо се, рекао: – Фууу! – и откуцао
вријеме. Два сата. Кад је тај звук утихнуо, видјела је како њен отац устаје и обраћа
се присутнима својим уздржаним судским гласом: – Господо, данас ће нам се
139

обратити господин Грејди О’Ханлон. Не треба га представљати. Господине
О’Ханлон.
Поменути господин устао је и рекао: - Као што крава рече музиљи једног
хладног јутра: Хвала ти на топлим рукама. (98)

Прво што смо подвукли у овом примјеру, а шта нам је привукло пажњу у току
читања овог текста, јесте то да је сат проговорио и како то треба дефинисати. Да ли би то
могао бити неки тип лажног туђег говора, у смислу персонификације предмета ради
комичног ефекта, или би се пак, требало оглушити на чињеницу да је у питању сат, а не
особа?
У другом подвлачењу видимо пренесени говор у пренесеном говору. Такође је
ријеч о комичном ефекту јер је читалац свјестан да крава није могла ништа да каже. Оно
што примјећујемо као разлику између енглеског и српског текста јесте ортографија.
Преводилац је одлучио да курзивом истакне немогућност да крава дословно проговори.

*

У свим наведеним случајевима бавили смо се одређеним подтиповима туђег
говора који у својој конструкцији садрже одређену врсту неодлучности, везану за то ко
говори, када говори, или да ли онај ко говори уопште може да говори. Недоумице су,
дакле, темпоралне, спацијалне и идентитетске, односно онтолошке природе. Све је ово
важно стога што таква врста приповједне „недосљедности“ заправо рађа дубоке
недоумице код читалаца (природно и преводилаца), и то су управо мјеста гдје туђи говор
показује најшире опсеге своје експресивности. Они су нарочито потентни и значајни у
модерној књижевности, као што смо раније истакли и што се много пута у анализи и
показало. Нарочито рађају сумњу када се читалац запита може ли вјеровати свом
приповједачу (оно питање које је било готово немогуће у 19. вијеку), односно може ли
вјеровати у истинитост приче онога ко није поуздан слушалац, свједок, па сходно томе,
ни приповједач, јер је његов глас неразлучив од гласова свега што га окружује.

140

4. ЗАКЉУЧНА РАЗМАТРАЊА

У претходним одјељцима, теоријским разматрањима и током њихове практичне
примјене бавили смо се начинима обликовања феномена туђег говора у романима
енглеског говорног подручја и њиховим преводним реализацијама у српском језику.
Ријеч је о обимном корпусу од седам романа, и то по два романа Вирџиније Вулф:
Госпођа Даловеј и Ка светионику, Харпер Ли: Убити прицу ругалицу и Иди постави
стражара, Тонија Парсонса: Човек и дечак и Одласци и роман Остаци дана нобеловца
Казуа Ишигура. Због обима корпуса анализа није тежила нити је могла да обухвати све
аспекте реализације поменутог феномена у свим обухваћеним дјелима, него је била
парцијална, тј. узимани су најрепрезентативнији егземплари. У закључку ћемо сумирати
све резултате истраживања, укратко дати преглед свих анализа, прво теоријских, па онда
и емпиријских, по разматраним типовима говора, по репартицији типова говора у
анализираним корпусним дјелима и по саодносу изворног текста и превода.

Да би одговарајуће класификације и анализе биле релевантне, осим повременог
коришћења домета теорије превођења, превасходно су коришћене лингвистичко-
наратолошка и контрастивна херменеутичка метода. Настојали смо да одређену појаву
посматрамо не само са тачке гледишта њених лингвостилистичких карактеристика (што
је свакако превасходни циљ) – кроз проучавање начина језичког оспољавања – него и да
установимо како одређена употријебљена врста транспозиције туђег говора условљава
тип самог приповједања (наратолошки дискурс). Самим тим, овакав вид анализе
резултирао је и потребом да се позабавимо могућношћу појаве грешке или, блаже речено,
недосљедности у превођењу. Овакав тип „исклизнућа“ у преводу, или оно што је,
разматрајући превођење као посао и умјетност, рекао Умберто Еко („превођење је
умјетност неуспјеха“), био је инспиративан за покушај класификације типа грешака које
се најчешће појављују. Одређене врсте недосљедности, закључили смо, условљава сама
141

природа различитих језика и њихове семантичке конструкције, а неке њихове врсте, чини
нам се, условљава и специфичан преводилачки сензибилитет. Било која измјена у
синтаксичком, посљедичном и семантичком систему једног исказа при преводу, била она
нужна или „слободнија“, несумњиво утиче на његову стилогеност. Овај је закључак
нарочито важан када разматрамо умјетнички текст – јер је његова експресивна функција,
како је још раније примијећено у науци о језику, заправо његова differentia specifica. Тако
је разматрање хуманистичког аспекта овог посла такође било једно од занимљивих
питања на које се требало осврнути.
Осим тога, ова дисертација у захваћеном корпусу настојала је да кроз
илустративан метод пронађе и разврста врло разгранату типологију модела туђег говора.
Ту смо се прије свега ослањали на врло поуздан, прецизан и дескриптиван систем
Милоша Ковачевића. Установили смо да ауторске поетике по природи ствари форсирају
неколико одређених типова туђег говора, или чак инсистирају на њиховом непрестаном
преплитању и начелној неразлучивости (случај Вирџиније Вулф).
Тема ове докторске дисертације у најужем смислу припада области контрастивне
лингвистике, односно контрастивне анализе, такође и репрезентологије. Истраживање је
морало, барем дијелом, да почива на трансформационим и генеративним моделима. Ипак,
по природи ствари, будући да је (раз)говор најшири могући репрезент нашег хуманитета,
могли бисмо рећи да она кореспондира са свим областима хуманистике. Тако смо у овој
дисертацији морали да кренемо од лингвистике и наратологије, али смо обухватили и
графологију, морфологију, синтаксу, лексикологију, семантику, социолингвистику,
стилистику, историју књижевности, теорију превођења, па и филозофију језика. Феномен
туђег говора није предмет истраживања који је поставила савремена лингвистика. Његови
коријени сежу далеко у антику, па можда и прије ње, ако констатујемо да су наративност,
нарација и дијалогичност предмет умјетничког обликовања још одонда откад се човјек
уопште бави умјетношћу ријечи.

Истраживање је по природи ствари постављено тако да би се установила једна
врста систематског прегледа пронађених комбинација. У коначници, добијена структура,
по извршеној анализи, изгледа овако:
142

I

У уводним разматрањима, осим што су постављени методолошки оквири и зацртана
структура саме докторске тезе, постављен је предмет истраживања (обликовање
феномена туђег говора у романима са енглеског говорног подручја и њиховим
преводним реализацијама. Корпус: Вирџинија Вулф, Госпођа Даловеј и Ка светионику,
Харпер Ли, Убити прицу ругалицу и Иди постави стражара, Тони Парсонс, Човек и
дечак и Одласци и Казуо Ишигуро, Остаци дана.
Формиран је релевантан теоријски оквир, базиран превасходно на релевантној
србистичкој, русистичкој и англистичкој литератури, која се бави лигвистичким
проблемом туђег говора и наратолошким аспектима истог проблема (Ковачевић,
Катнић-Бакаршић, Бахтин, Палмер, Волошинов, Принс, Николић, Смирнова, Лукшић,
Банфилд, итд.). Постављени су истраживачки задаци и истраживачки циљ:
установљавање и описивање особина терминосистема туђег говора у два језика прво
понаособ, а онда стављајући их у динамичан однос у који ступају сваки пут када језичка
грађа прелази из енглеског у српски језик. Формиране систематизације служиле су као
полазни основ за закључке о дометима и могућностима превођења. Емпиријски сегменти
дисертације, постављени паралелно, у оригиналу и преводу, нуде преглед феномена из
оба угла, дајући и илустрацију преводилачких недоумица и вишезначних рјешења.
Коначна аналитичка обрада служила је доказивању једне од почетних хипотеза: да
посматрана два језика, и поред непобитних сличности које показују када је ријеч о
обликовању туђег говора, имају међусобних знатних разлика. Тим разликама, у
емпиријском смислу, посвећен је највећи дио рада и њихово тумачење доказало је да је
овакав поглед на преводну књижевност и њене специфичне проблеме важан не само са
дескриптивне тачке гледишта, него и у друштвеном и културолошком смислу (за
свакодневни рад преводилаца, издавача, за трансфер и одговарајући реципијентски
пријем текстова при преласку из једног језика у други, из једне културе у другу). Уводно
поглавље служило је, између осталог, и томе да постави претпоставку да, упркос скоро
непрегледним истраживањима овог феномена у свијету и код нас, од Аристотела до
143

данас (кад је ово научно питање веома живо), постоји много простора за нове научне
увиде, нарочито оне којима је овај рад непосредно посвећен: компаративном
истраживању посматраног феномена у дијалогичном, преводном контексту. Стога се
поређење изблиза, понекад и уз метод „ред по ред“ показало као изванредно користан
аналитички приступ, јер је помогло да се установи колике су разлике у манифестацији
одређених облика туђег говора у граматичком, па самим тим и семантичком смислу,
колики се простор за грешку, недослован или слободнији превод (понекад и неопходан)
јавља у преводним реализацијама, као и, на крају, које су преводилачке могућности
доступне да се поменути проблеми сведу на минимум. Кроз посматрање ширих,
контекстуалних примјера (дакле, мимо појединачних реченица које илуструју одређени
подфеномен), на нивоу пасуса, поглавља, или цијелог текста показало се да шири
контекст једне прозне творевине својим органским дјеловањем умногоме утиче на
значење, стога и тумачење и превођење одабраног текста.

II

Други, централни дио ове докторске дисертације започиње теоријским уводом
који опширније приступа појму туђег говора и његовом терминосистему, ширећи се,
условљено самом темом, ка херменеутичким концептима теорије прозе, најближе –
наратологије. Пратећи терминосистем М. Ковачевића, успостављен је јединствен
образац у коме се најприје разматрају начелне аналитичке поставке основних типова
туђег говора: неуправног и управног, да би се доцније прешло на њихове подтипове, што
је поткрепљено анализом одабраних примјера.
Конкретна анализа започета је разматрањем управног говора. При издвајању
формалних диференцијалних црта у разматрању модела и подмодела туђег говора,
паратакса управног говора почива на структури ауторска дидаскалија: говор лика, који
заједно са ортографијом представљају његове базичне (подразумијеване) основе.
Намјерно варирање или брисање било које од ових карактеристика ствара подмоделе,
нарочито карактеристичне, и наративно потентне у умјетничкој прози. „Идеалан“,
основни модел дакле, подразумијева ауторску дидаскалију, директан говор лика и јасну
144

ортографску маркираност, али у овдје донесеним анализама јасно се види да се такав
модел често изневјерава, што доводи до стварања слободног управног говора,
фрагментарног цитата, итд. (најпримјетније у поетици Вирџиније Вулф).
Такође, примијећено је и доказано на бројним примјерима, да релативна
прегледност и неупитност статуса „чистог“ управног говора (карактеристичног рецимо
за аутора Тонија Парсонса или, у нешто мањој мјери, Казуа Ишигура), односно,
присуство сва три фактора његове маркираности, не значи да у преводу процес
транспоновања смисла тече линеарно. Посебна пажња посвећена је и проблему превода
жаргона или колоквијалног говора (често се среће код ауторке Харпер Ли), као и
преводу фразеологизама. Навођењем упоредних примјера указано је на начине на који
функционишу различите врсте управног говора (реплика дијалога или неуведени
управни говор, слободни управни говор, уведени слободни управни говор,
фрагментарни цитат или фрагментарни управни говор, недословно-управни говор).
Важно је нагласити да је анализа показала да се у дистрибуцији ових подтипова
управног говора јавља неједнакост у наведеним подтиповима, те да се два језика
разликују у реализацији поменутих категорија. Самим тим, и квалификација коју смо
одлучили да пратимо, по природи ствари, више одговара српском језику и преводном
корпусу, јер је туђи говор у српском језику граматички феномен, а у енглеском
стилистички. Англистичка литература, није згорег подвући, а закључак је ове
дисертације, много је мање пажње посветила овом проблему са лингвистичке теоријске
тачке гледишта будући да је овај феномен више сврстан у проблем теорије прозе, уже
наратологије.
Нарочита пажња посвећена је посљедицама које у разумијевању текста остављају
преводилачке интервенције. Описано је, на примјер, коју врсту преводилачке недоумице
представља превод замјеница, поготово кад је ријеч о замјеници другог лица једнине ти
и другог лица множине ви на српском језику, које на енглеском имају исти облик (you) и
исту пратећу глаголску парадигму. Нотирано је да преводилац некад свјесно бира да oву
замјеницу изостави тако што глагол на српском прилагоди лицу које му је потребно, што
понекад резултира нарушавањем смисла изворног текста. Затим, закључено је да
условне реченице у енглеском језику представљају засебан, комплексан проблем у
145

превођењу јер у зависности који је степен кондиционала, ситуација у реченици градира
се од врло вјероватне, преко могуће до сасвим немогуће за извршење. Степен њихове
хипотетичности изражава се у преводима најчешће прецизно, мада се наилази и на
другачију комбинаторику у којој су могућност и вјероватноћа извршења изражене на
нешто другачији начин него у оригиналу. Стога је сумирано да се мора водити рачуна
који ће се временски облици наћи у преводу како би могућност релизације остала иста
као у изворнику.
Један од засебних закључака овог рада, а чему није посвећено много аналитичке
пажње у теоријској литератури компаративног типа, јесу сличности и разлике у
интерпункцијским симболима који означавају туђи говор генерално, али нарочито
унутрашњи монолог или ток свијести, и тиме је указано на значај разликовних нијанси у
ортографији два језика. Установљено је да је препоручљив нарочити труд при
превођењу да знакови интерпункције буду дословно пренесени гдје год је то могуће и да
треба начелно избјегавати да се у преводном тексту мијењају неким другим симболом
јер може доћи до семантичке конфузије.
Фокус је, такође, стављен и на значај слободног управног и слободног уведеног
управног говора као два темеља на којима почива модернизација приповиједања у 20.
вијеку и конституисање приповиједног манира тока свијести.
Неуправни говор, као најзахтјевнији тип туђег говора за контрастивну анализу
овог типа, заузео је и највећи дио овог рада. Осим што је теоријски образложен начин на
који се он транспонује из управног у неуправни (дакле, никада се не смије губити из вида
да је он изведени, другостепени говор), постарали смо се да најприје представимо
суштинске, граматичке разлике које диференцирају овај тип дискурса у енглеском и
српском језику. С тачке гледишта науке о језику, језички феномен неуправног говора
подразумијева форму „преношења туђег говора структурисану у синтаксички облик
зависносложене реченице. За разлику од управног говора, који се оформљује према
принципима паратаксе, неуправни говор се структурише према принципима хипотаксе.
Наиме, синтаксичка конструкција неуправног говора састоји се од ауторске дидаскалије
(ријечи аутора) у облику главне клаузе, и репродукованог исказа (неауторовог говора) у
форми зависне клаузе“ (Ковачевић 2012а: 16). У разликама између два језика које смо
146

размотрили анализирајући грађу из одабраног корпуса било је довољно материјала да се
проблем размотри и са чисто лингвистичке стране, међутим, управо природа селектоване
грађе условила је да се исти феномен размотри и са тачке гледишта наратологије.
Према науци о приповиједању, неуправни говор јесте „тип дискурса у којем су
искази или мисли лика интегрисани у други исказ или мисао (обично, али не нужно)
посредством помјерања граматичког времена уназад, те преласка замјеница првог лица у
треће лице“ (Принс 2011: 125). Наратолог, као разликовне особине индиректног говора,
потенцира његову временску (граматичку) димензију и усаглашавање лица из пренесене
реченице са лицем у ауторској дидаскалији. Питање о типовима приповиједања и
начинима извјештавања у приповједном дискурсу веома је старо. Оно се поставља још у
антици и изазива несмањено интересовање и до данас, резултирајући често све
замршенијим структуралним анализама и табеларним приказима овог проблема и
његових потенцијалних рјешења. Неупитно је да је једна од најкарактеристичнијих
стилских црта тзв. наративних текстова извјештавање о ономе што је речено. Оно је
одлика и нарација у стиху, као и драмских наратива. Због тога је питање неуправног
говора једно од најважнијих када се испитује репрезентација говора и његова функција у
фикционалним текстовима. Врло су различите могућности које су на располагању
писцима да представе оно што су људи рекли, што су чули или начули, претпоставили,
замислили или измислили. Примјена различитих језичко-стилских опција пресудно утиче
на начин на који читаоци примају и тумаче представљене изјаве.
Због свега наведеног, наше су се анализе кретале у смјеру синтаксичких
помјерања на нивоу промјене глаголских времена, замјеница, упућивачких ријечи, затим
трансформација на нивоу реченице (слагање времена у енглеском језику, кога нема у
српском) у затеченим моделима (репрезентативним одломцима из романа), да би се што
боље описала лепеза могућих преводилачких рјешења, као и њена употребна вриједност.
Један од основних механизама за транспоновање реченице из управног у неуправни говор
у енглеском језику јесте backshifting, односно слагање времена на српском језику. Кроз
анализу се показало да овај механизам, иако природан, није нужно и логичан процес.
Стога смо закључили да у примјерима гдје имамо „трајне ситуације“, слагање времена
може зависити и од контекста, па је веома битан начин на који говорник доживљава дату
147

ситуацију. У складу са тим настаје варијација неуправног говора. Пошто у српском језику
слагање времена не постоји, ове ће реченице у преводу на српски у већини случајева
остајати у свом изворном облику, без обзира на промјену говорне парадигме.
Посебна пажња посвећена је модалним глаголима, који су у енглеском језику
веома учестали и имају широк дијапазон значења. Интерпретација њихове семантике
јесте комплексан и захтјеван процес. Модални глаголи у енглеском језику спадају у
категорију помоћних глагола док у српском језику они понекад могу имати и пуно
значење и бити носиоци реченице. Интерпретација значења енглеских модалних глагола
може бити неодређенија и флексибилнија због њихове полисемичности. Такође, модални
глагол који се јавља у реченицама на енглеском језику често је изостављен у преводима.
Ако пак изражава обавезу, она је изражена императивом, док се тентативни облици
модала не преводе потенцијалом, већ презентом (Пртљага 2010: 80). Све наведено
размотрено је као могућност у практичној анализи и поткрепљено је одговарајућим
примјерима из корпуса. Ортографске нијансе такође су разматране на оним мјестима гдје
су уочавана одступања. Примијећено је да су и у енглеском и у српском језику
ортографска обиљежја углавном изузета и да, осим у експресивним реченицама, симбол
који је најучесталији јесте тачка. У реченицама у којима смо наишли на идиомске
конструкције, примијетили смо да може доћи до дословног превода, чиме је нарушена
семантика исказа, па је савјет преводиоцима да овакве конструкције не преводе дословно.
У раду смо нагласили да једна од битнијих значењских категорија исказа јесте
модалност. Одређене карактеристике модалности утичу на проблеме превођења.
Показали смо да се модалност другачије манифестује у енглеском и српском језику. У
енглеском језику модалност се најчешће везује за глагол док је у српском то више
контекстуална категорија. У српском језику највећу потенцију модалности показује
потенцијал који обухвата већи број модалних значења па се не може јасно утврдити о
којем је модалном значењу ријеч, већ нам за то треба познавање контекста. Након
извршене анализе увидјели смо да се модалност много више јавља у изворном тексту, а за
то је главни кривац механизам слагања времена у енглеском, што у српском језику
немамо, па преводилац има могућност да дате конструкције упрости тако што модалне
облике једноставно преведе презентом или перфектом. Такође је закључено да се
148

модалност јавља у свим типовима туђег говора, али најчешће у примјерима када
реченице прелазе из управног у неуправни говор.
Водећи се превасходно Бахтиновим анализама, увидјели смо да се упитне и
узвичне реченице након преласка из управног у неуправни говор трансформишу у
изричне, осим у случајевима експресивног неуправног говора који је обично
карактеристика публицистичког или књижевноумјетничког текста. Главни разлог за то је
тај што би употреба тачке умјесто узвичника или упитника  нарушила емотивни набој
реченице, што је врло важна карактеристика књижевног дјела.
Промјене које се такође јављају при преласку реченица из управног у неуправни
говор тичу се показних замјеница које пролазе кроз трансформацију. Тако у енглеском
језику у управном говору показне замјенице „this“ и  „these“ прелазе у „that“ и „those“ у
неуправном говору. Међутим, у анализи су се појавили случајеви када до овакве
трансформације није дошло у изворном тексту, а јесте у преведеном. Преводилац је
изабрао да ову трансформацију не преведе и тиме нарушио „деиктичку пројекцију“
исказа, која је дефинисана говорниковом локацијом у тренутку говора. Закључили смо да
уколико у говорном тексту не долази да трансформације замјеница, преводилац би требао
то адекватно и да пренесе.
Посебна пажња морала је бити посвећена реду ријечи у реченици. Енглески језик
има стриктан редослијед ријечи који се мора поштовати, док је српски језик ту
флексибилнији. Када се у енглеском језику упитне реченице трансформишу из управног
у неуправни говор, ред ријечи у реченици мора бити промијењен јер упитне реченице
постају изјавне. Наша анализа показала је да у српском језику до ове промјене не долази
и да преводиоци овакве реченице исправно преводе.

Нешто захтјевнији за анализу и проучавање били су текстови са слободним
неуправним говором. То је тип говора који је основна карактеристика тока свијести, а
наши романи чији је аутор Вирџинија Вулф Ка светионику и Госпођа Даловеј, управо су
по овом типу говора и препознати. Захваљујући овој техници, описани догађај видимо из
перспективе лика, а много мање из перспективе аутора. Тако читалац у потпуности
доживљава оно што се лику дешава. Овај тип говора углавном се представља употребом
149

трећег лица једнине, али се може остварити, додуше рјеђе, у првом лицу једнине или
множине, као и другом лицу једнине и множине.
Наратор нам углавном говори о мислима лика, али не указујући јасно коме те
мисли припадају, да ли аутору или јунаку дјела, а сам преводилац се може сматрати
трећим говорником, одговорним за оригинални превод дјела (Зечевић 2013: 118). Овај
тип говора нијe лако уочљив и често је, уз познавање граматичких и синтаксичких
обиљежја, неопходно познавање и контекстуалних околности како би се увидио СНГ.
Затим, тешко је направити и дистинкцију између подмодела слободног неуправног
говора зато што долази до потешкоћа при усаглашавању лица и глаголских времена у
изворном и преведеном тексту. У енглеском језику, ради бољег разумијевања, у реченици
се више пута наводе личне или присвојне замјенице, што у српском није случај јер глагол
показује и лице. Такође смо спознали да је за преводиоца врло важно да најприје разазна
с чије тачке гледишта треба превести текст, да читаоцу буде разумљив, а да не наруши
замисао аутора да дату ситуацију представи слободним неуправним говором. Уочили смо
да је за преводиоца велики изазов и језичка полифонија овог типа говора, јер се при
превођењу она може изгубити. У анализи смо указали на синтаксичке разлике у примјени
СНГ у енглеском и српском језику, од којих би најприје издвојили ту да у српском језику,
за разлику од енглеског, нема транспозиције глаголских времена и да је форма овог
модела туђег говора у српском језику нешто флексибилнија  него у енглеском. Наши
преводи показали су успјешност у превођењу овог типа говора и технике тока свијести за
коју се сматра да је најупечатљивија иновација књижевности двадесетог вијека.
Након проведене анализе текстова са слободним неуправним говором уочили смо
низ текстуалних индикатора у енглеском језику који помажу читаоцу, а тиме и
преводиоцу, да установи да ли се ради о изговореним ријечима или мисаоној
репрезентацији, односно да ли ријечи припадају говорнику или „мислиоцу“. Ово је
поготово тешко разлучити у случајевима презентације мисли и када се брзо мијења угао
гледања што подразумијева транзицију између говора лика у говор наратора или обрнуто.
Напоменућемо да ови маркери не могу засебно бити индиција за СНГ, али у датом
контексту свакако представљају ваљан алат за утврђивање природе упитног наратива.
150

-
Најјаснији маркер за СНГ јесу парантезе, интерпункцијски
издвојени
реченични
дијелови.
Овај
језичко-стилски
поступак
идентификује
говорника
и
појашњава
исказ.
У
нашој
анализи
парантетичност се показала као граничник између неуправног говора и
СНГ и као снажан индикатор коме се приписује фокализација или
приповиједање.
-
Везник for је везник узрочног типа који у одређеним примјерима
обично претходи неком логичком коментару или саопштавању мисли и
који као такав подразумијева слагање догађаја, а тиме и слагање времена.
Овај везник усмјерава пребацивање из једне категорије дискурса у другу,
најчешће из директног говора у СНГ тако што се лик повлачи из
спољашњег свијета  у своје мисли, тј. у свој унутрашњи свијет. У
енглеском језику овај везник има вишеструко значење и може
функционисати и као везник и као приједлог, док је у српском само везник
па тиме има и мањи спектар могућих значења. Стога смо примијетили да се
неријетко дешава да га преводилац потпуно изостави у преводу, а уколико
га преведе, то најчешће буде везником „јер“. Ипак, овај везник није поуздан
индикатор, већ може послужити као помоћно средство неком другом
сигналу СНГ.
-
До различитих преводилачких недоумица, када је СНГ у питању,
долази због нејасности која прати овај тип говора. Томе доприноси и
употреба замјенице one која због својих граматичких и семантичких
својстава подразумијева могућу вишесмисленост. Гомилање ове замјенице
у тексту оставља утисак „прикривеног приповједача“ (Лукшић 2017: 8) и
помаже да се објективизује субјективно гледиште. У нашим примјерима,
ова замјеница је најчешће била преведена именицом „човјек“ , а уколико је
преводилац одлучио да изостави превод, онда би исказ у којем се замјеница
налази превео неком обезличеном конструкцијом.
-
Када се знак питања нађе у тексту који презентује нечије мисли, он
сигнализује да је ријеч о СНГ, обично у форми унутрашњег дијалога који
151

лик води сам са собом. Овим поступком су боље приказане емоције и
мисли лика. У примјерима из наше анализе преводиоци су дословно
преносили упитнике, као и узвичнике, увиђајући да су то важни текстуални
индикатори.
-
Модални глаголи и њихове допуне представљају такође лексичке
маркере СНГ. У нашим примјерима углавном показују унутрашње
несигурности и сумње јунака романа. Углавном се јављају у унутрашњим
монолозима и рјеђе у романима који се приповиједају у првом лицу.

III

Засебни случајеви, можда и најинтересантнији за проучавање и најсложенији за
анализу, били су комбиновани типови туђег говора, у приповиједању дати мозаично, гдје
до краја није ни могуће јасно разлучити, због интензивног преплитања, о ком се тачно
типу или пак подтипу феномена туђег говора говори. Ту прије свега мислимо на
неуведени управни говор или реплику дијалога, слободни управни говор, фрагментарни
цитат, експресивни неуправни говор и слободни неуправни говор. Ови случајеви далеко
су најфреквентнији у приповиједању В. Вулф, па су стога и одломци из њеног дјела
најчешћи. Затечена ситуација не чуди када имамо на уму да је ова књижевница један од
првих аутора код којих се у пуном обиму види резултат тзв. тока свијести у
приповиједању, који у највећем дијелу и чини мозаик начињен од различитих типова туђе
ријечи, односно укрштање токова свијести који припадају различитим лицима, не
искључујући ни приповједача самог. Тако смо бавећи се овим комбинованим типовима
туђег говора увидјели како се различити типови туђег говора могу комбиновати и под
којим условима, управо како би се добили ванредно успјели примјери технике
модернистичког приповиједања.
Стога смо преносили и анализирали управни говор без дидаскалије, у
конструкцијама неуправног говора, што би могло представљати и управни говор са
дидаскалијом у интермедијалној позицији. Опширнији одломци текстова који су
написани у директном говору могу бити испрекидани фрагментарним цитатима и
152

дословним неуправним говором у форми препричаваних дијелова текста, или у оним
случајевима када приповједач жели остати тајанствен па се одлучује да догађаје
представи недословним неуправним говором. Наилазили смо и на примјере у којима
аутор ствара експресивни неуправни говор и прави неуправни говор, који представљају
одређену врсту предлошка за ситније приповједачке интервенције које опонирају
основном дискурсу, стварајући наративну полифонију и приповједну загонетност. У свим
анализираним ситуацијама преводилац је успио да дјелимично пренесе ове приповједне
технике, али некад је ипак морао дати примат неким другим стилистичким или
семантичким обиљежјима текста, а тиме и нарушити структуре типова туђег говора.

Туђи говор за преводиоца представља изузетно тежак, најприје читалачки, а затим
аналитички и тек на крају преводилачки и лингвостилистички задатак, будући да мора да
води рачуна о цјeловитости радње, експресивности исказа те индивидуалној поетици
самог писца. Код тог проблема до пуног изражаја долази полифонија о којој говори
Бахтин. Наш је коначни закључак да су српски преводиоци, уз повремена, уосталом,
ријетка исклизнућа која се коментаришу у овом раду, тај посао веома ваљано обавили.

153

ИЗВОРИ:

Вулф 1925: V. Woolf, Mrs Dalloway, London: Hogart Press.

Вулф 2004: Вирџинија Вулф, Госпођа Даловеј, Београд: Народна књига.

Ли 2010: Harper Lee, To Kill a Mockinbird, London: Arrow Books.

Ли 2015: Харпер Ли, Убити птицу ругалицу, Београд: Лагуна.

Ли 2015: Harper Lee, Go Set a Watchman, New York: HarperCollins.

Ли 2015: Харпер Ли, Иди постави стражара, Београд: Лагуна.

Парсонс 1999: Tony Parsons, Man and Boy, New York: HarperCollins.

Парсонс 2013: Тони Парсонс, Човек и дечак, Београд: Лагуна

Парсонс 2011: Tony Parsons, Departures, New York: HarperCollins.

Парсонс 2012: Тони Парсонс, Одласци, Београд: Лагуна.

Ишигуро 1989: Kazuo Ishiguro, The Remains of the Day, London: Faber and Faber.

Ишигуро 2015: Казуо Ишигуро, Остаци дана, Београд: Дерета.

ЛИТЕРАТУРА

Александер 1988: Alexander L G. Longman English Grammar, Longman.
Аристотел 2008: Aristotel. O pesničkoj umetnosti. Prev. M. N. Đurić. Beograd: DERETA.
Бал 2000: М. Bal. Naratologija: teorija priče i pripovedanja. Prev. R. Mirković.
Beograd: Narodna knjiga; Alfa.
154

Балдик 2001: C. Baldick, The Concise Oxford Dictionary of Literary Terms. New York:
OUP.
Банфилд 1973: A. Banfield Narrative style and the grammar of direct and indirect speech,
Foundations of Language, Oxford University Press.
Банфилд 1982: A. Banfield Unspeakable Sentences: Narration and Representation in the
Language of Fiction, Routledge Revivals, Volume 9, Issue 4, August 1980, Pages 363-381
Бахтин 1967: М. Bahtin. Problemi poetike Dostojevskog. Prev. M. Nikolić. Beograd:
Zepter BookWorld.
Бахтин 1980: М. Bahtin. Marksizam i filozofija jezika. Beograd: Nolit.
Бахтин 1981: M. Bakhtin, „Discourse in the Novel“ (M. Holquist, & C. Emerson, Trans.),
In M. Holquist (Ed.), The Dialogic Imagination (pp. 259–422), Austin: University of Texas
Press.
Бахтин 1986: M. Bakhtin, ’The Problem of Speech Genres’ in Speech Genres and Other
Late Essays, Austin: University of Texas Press, 60–102.
Бахтин 1989: М. Bahtin. O romanu. Prev. A. Badnjarević. Beograd: Nolit.
Бахтин 1991: М. Bahtin. Teorija iskaza i problem sintakse. Monološko i polifono
mišljenje. UP. Milosavljević (Prir. ). Teorijska misao o književnosti, 593−599. Novi Sad:
Svetovi.
Бибер ет ал 1999: D. Biber et al, Longman grammar of spoken and written English.
Edinburgh: Pearson Education Ltd.
Бити 1997: V. Biti. Pojmovnik suvremene književne teorije. Zagreb: Matica hrvatska.
Бритон 1980: L. Brinton ‘Represented perception’: A study in narrative style, Poetics
Бугарски 1989: R. Bugarski Uvod u opštu lingvistiku, Čigoja.
Бугарски 2007: R. Bugarski. Lingvistika u primeni. Beograd: Čikoja štampa.
Бужињска, Маковски 2009: А. Bužinjska iM. P. Markovski. Književne teorije XX veka.
Prev. I. Đokić. Beograd: Službeni glasnik.
Бухлер 1934: K. Bühler, Sprachtheorie, Fischer.
Вердонк 2002: P. Verdonk, Stylistics, Oxford: Oxford University Press.
155

Видановић 2015: М. Н. Видановић. Типови туђег говора у британским и америчким
писаним медијима и њихови еквиваленти у српском. Наслеђе, XII (30), 199−208.
Во 1995: L. R. Waugh. Reported speech in journalistic discourse: The relation of function
and text. Text, XV (1), 129−173.
Волошинов 1973: V. N. Volosinov, Marxism and the Philosophy of Language (L. Matejka,
& I. R. Titunik, Trans.). Cambridge Harvard University Press.
Вон Финтел 2006: K. Von Fintel, Modality and Language, In D. Borchert (ed.),
Encyclopedia of Philosophy, Macmillan Reference. pp. 20-27 (2006)
Вучковић 2013: М. Вучковић, Управни и неуправни говор у говорном енглеском језику
– импликације у настави, у: Од науке до наставе, Бојана Димитријевић (ур.),
Филозофски факултет, Ниш, 91−102.
Гомбрич 1960: E. H. Gombrich, Art and Illusion, London, Phaidon.
Гринбаум, Кверк 2009: S. Greenbaum and R. Quirk. A Student's Grammar of the English
Language. Edinburgh: Longman.
Даглас, Конрад, Лич 2003: B. Douglas, S. Conrad and G. Leech. Longman Student
Grammar of Spoken and Written English (2nd ed. ). Edinburgh: Longman.
Дајхес 1945: D. Daiches, Virginia Woolf, Nicholson and Watson.
Дорон 1991: E. Doron, Doron, Point of view as a factor of content, Proceedings of the 1st
Semantics and Linguistic Theory Conference (SALT 1), 51–64
Ђорђевић 2000: R. Đorđević, Uvod u kontrastiranje jezika, 4. izdanje, Beograd: Filološki
fakultet.
Ђорђевић 2004: R. Đorđević, Uvod u kontrastiranje jezika, 6. izdanje, Beograd: Filološki
fakultet.
Екарт 2015: R. Eckardt, The Semantics of Free Indirect Discourse, Current Research in the
Semantics / Pragmatics Interface, Volume: 3, Brill.
Ерлич 1990: S. Ehrlich, Point of view: A linguistic analysis of literary style, Language in
Society, Volume 21, Issue 2, 310-312, Cambridge University Press
Живковић 1992: D. Živković (ur. ). Rečnik književnih termina. Beograd: Nolit.
156

Зечевић 2013: S. Zečević, Slobodni neupravni govor u romanu Virdžinije Vulf To the
lighthouse i njegovi prevodni ekvivalenti u srpskom jeziku, Nasleđe, Kragujevac vol. 10, br. 26,
115-126.
Ивир 1978: V. Ivir, Teorija i tehnika prevođenja. Novi Sad: Centar "Karlovačka
gimnazija".
Ивић 2002: М. Ивић, Ред речи. Лингвистички огледи, четири, Београд: Чигоја
штампа, 2002.
Јакобсон 1957: R. Jakobson, Shifters, verbal categories, and the Russian verb.
Massachusetts: Harvard University Press.
Јакобсон 1957: R. Jakobson, Shifters, verbal categories, and the Russian verb.
Massachusetts Harvard University Press
Јеротијевић 2011: Д. Јеротијевић. Типови и функције туђег говора у језику српских
писаних медија. Радови Филозофског факултета, 13 (1), 645−660.
Јесперсен 1924: O. Jespersen, The Philosophy of Grammar, London: H. Holt.
 Јовановић 2009: Ј. Јовановић, Писци и стил. Београд: Друштво за српски језик и
књижевност Србије.
Јовановић 2015: A. A. Jovanović. Osnovi teorije prevođenja: sa kritičkim poređenjem
prevoda. Beograd-Zagreb: Factum izdavaštvo.
Јул 1998: G. Yule. Explaining English Grammar. Oxford: Oxford University Press.
Каравесовић 2010: Д. Каравесовић. Слободни неуправни говор: енглеско−српске
паралеле. Наслеђе, VII (15/2), 43−54.
Каравесовић, Теодоровић 2015: M. D. Karavesović i A. J. Teodorović. Sequence of tenses
in English andSerbianreported structures−theoretical and methodological aspects in Serbian-
English translation practice. Наслеђе, XII (30), 123−133.
Картер Мекарти 2006: R. Carter &M. McCarthy, Cambridge grammar of English: A
comprehensive guide: Spoken and written English grammar and usage. Cambridge,
Катнић-Бакаршић 1999: M. Katnić-Bakaršić, Lingvistička stilistika, Open Society Institute
Катнић-Бакаршић 2001: М. Katnić-Bakaršić. Stilistika . Sarajevo: Naučna i univerzitetska
knjiga.
157

Катнић-Бакаршић 2003: М. Katnić-Bakaršić. Stilistika dramskog diskursa. Zenica:
Vrijeme.
Кетфорд 1968:. J. C. Catford, A Linguistic Theory of Translation, Foundations of
Language 4 (4):451-452 (1968).
Ковачевић 2009: М. Ковачевић, Огледи из српске синтаксе, Београд: Друштво за
српски језик и књижевност Србије. –  210 стр.
Ковачевић 2011: М. Ковачевић, Граматичка питања српскога језика. Београд: Јасен.
Ковачевић 2012а: М. Ковачевић, О граматичко-стилистичком терминосистему
туђег говора, Српски језик: студије српске и словенске. Год. 17, бр 1–2 (2012), стр. 13–
38.
Ковачевић 2012б: М. Ковачевић. O типовима туђег говора у роману „Сара“ Петра
Сарића. У М. Ковачевић (Прир. ). Лингвостилистика књижевног текста. Београд:
Српска књижевна задруга, 310−330.
Ковачевић 2012в: М. Ковачевић, Синтаксичко-стилистичке особине слободног
неуправног говора у романима Меше Селимовића и Скендера Куленовића. У М.
Ковачевић (Прир. ). Лингвостилистика књижевногтекста, Београд: Српска књижевна
задруга, 330−353.
Колмас 1986: F. Coulmas, Direct and Indirect Speech, De Gruyter Mouton.
Кон 1978: D. Cohn. Transparent Minds. Narrative Modes for Presenting Consciousness in
Fiction. Princeton: Princeton University Press.
Кравенс 2000: C. S. Cravens, Čapek's Hordubal and Dostoevsky's The Double: Madness
and Free-Indirect Discourse, Comparative Literature, Vol. 52, No. 1 (Winter, 2000), Duke
University Press, pp. 53–71.
Крацер 1981: A. Kratzer, The National Category of Modality, Hans-Jurgen Eikmeyer &
Hannes Rieser (eds.), Words, Worlds and Context, 38-74, Walter de Gruyter.
Крацер 1991: A. Kratzer, Modality, Arnim von Stechow & Dieter Wunderlich (eds.),
Semantik, 639-650. Berlin, New York: Mouton de Gruyter.
Кристал 1988: D. Kristal. Enciklopedijski rečnik modern lingvistike. Prev. I. Klajn iB.
Hlebec. Beograd: Nolit.
158

Лајонс 1977: J. Lyons, Semantics (Vol. 1). Cambridge: Cambridge University Press.
Левинсон 1983: Levinson S. C. Pragmatics, Cambridge University Press, Jun 9, 1983
Лерч 1973: G. Lerch, Lerch, Gertraud, Die uneigentlich direkte Rede im Französischen,
Heidelberg, Karl Winter
Лескив 2009: А. Leskiv. The Literary Phenomenon of Free Indirect Speech. Seria
Filologiczna Studia Anglica Resoviensia, 60, 51−58.
Лефевр 1992: A. Lefevere,  Translation, Rewriting, and the Manipulation of Literary Fame,
Routledge
Лич, Шорт 1981: G. N. Leech, M. H. Short, Style in Fiction A Linguistic Introduction to
English Fictional Prose, Routledge.
Лоувиот 2016: E. Louviot, Direct Speech in Beowulf and Other Old English Narrative
Poems. Woodbridge: D.S. Bewer, pp. vii, 285.
Лукшић 2022: S. Lukšić, Uses of the category of free indirect thought presentation in
Virginia Woolf's To the Lighthouse, Sveučilište u Mostaru, Filozofski fakultet 12 (17. -18. ),
326-341
Мајер 2015: E. Maier, Quotation and unquotation in Free Indirect Discourse. Mind Lang.
Мајес 1990: P. Mayes, Quotation in Spoken English. University of California, Santa
Barbara.
Маки 1965: W. F. Mackey, Language Teaching Analysis, Longman.
Николић 2020: В. М. Николић. Србистичка истраживања типова туђег говора
током последњедве деценије. Српски језик, XXV, 287−301.
Палибрк 2010: И. Палибрк. О преводу слободног неуправног говора у романима
„Госпођа Даловеј“ и „Ка светионику“. Наслеђе, VII (15/1), 143−152.
Палмер 1990: F. R. Palmer, Modality and the English Modals, London: Routledge.
Паскал 1977: R. Pascal, The dual voice: free indirect speech and its functioning in the
nineteenth-century European novel, Manchester University Press.
Пипер и др. 2005: П. Пипер, Синтакса савременога српскога језика: Проста
реченица, Београд: Институт за српски језик САНУ, Београдска књига, Матица српска.
159

Пипер, Клајн 2014: П. Пипер, И. Клајн, Нормативна граматика српског језика,
Матица српска, Нови Сад.
Принс 2011: Dž. Prins. Naratološki rečnik. Prev. B. Miladinov. Beograd: Službeni glasnik.
Пртљага 2010: Ј. Prtljaga J, Modalnost u ranom učenju engleskog jezika, Inovacije u
nastavi XXIII, 2010/2: 80-88.
Радовановић 2012: А. Radovanović, Dvostruki modali u primerima britanskog engleskog
jezika, Zbornik za jezike i književnost Filozofskog fakulteta u Novom Sadu, кnjiga 2, стр. 123-
137.
Радовановић 2012: А. Радовановић, На маргинама модалности: глагол ought to у
енглеском језику и његови еквиваленти у српском језику, Узданица, IX/2, Јагодина:
Факултет педагошких наука, стр. 145-157.
Рајић 1996: Ј. Рајић. Slobodni indirektni govor u španskom i mogućnost njegovog
prevođenja na srpski. Južnoslovenski filolog, 52, 175−191.
Рајић 2010: Ј. Рајић. Слободан неуправни говор: језичка реализација полифоничног
исказа у наративном дискурсу. Српски језик, XV, 515−524.
Рајнхарт 1983: T. Reinhart, Conditions for text coherence. Poetics Today 1: 161–80.
Ребул, Делфито, Флорин 2016: A. Reboul, D. Delfitto, G. Fiorin, The Semantic
Properties of Free Indirect Discourse, Annual Reviews. Linguist 2, 255-71.
Семино и Шорт 2004: Semino, E. and Short, M. Corpus Stylistics: Speech, Writing and
Thought. Presentation in a Corpus of English Writing. London: Routledge
Симић & Јовановић 2007: Р. Симић, Ј. Јовановић, Српска граматика, Београд: Јасен.
Синклер 1990: J. Sinclair. Collins Cobuild English Grammar. London and Glasgow:
Collins Publisher & The University of Birmingham.
Смирнова 2009: A. V. Smirnova, Reported speech as an element of argumentative
newspaper discourse, Discourse & Communication 3: 79, London: SAGE Publications
Станојевић 2001: D. Stanojević. Retorika Zlatnog runa. Pančevo: Mali Nemo.
Станојевић 2004: D. Stanojević. Mediji i načela dijaloga. Pančevo: Mali Nemo.
160

Станојчић, Поповић 2008: Ж. Станојчић и Љ. Поповић. Граматика српског језика за
гимназије и средње школе (11. изд). Београд: Завод за уџбенике и наставна средства.
Степанов 2017: С. Р. Степанов, „Лингвистички (репрезентолошки) аспект
хетероглосије у Андрићевој Госпођици“, Зборник Матице српске за књижевност и језик,
(2017), књ. 45, св. 2, стр. 513–528.
Танен 1986: D. Tannen, Gender and Discourse, Oxford University Press.
Урбанова 2009: Z. Urbanova. The Funtion of Reported Language in the Discourse of
Newspaper Reports. Topics in Linguistics, 4, 82−89.
Филмор 1966: C. Fillmore, Toward a modern theory of case. The Ohio State University
project on linguistic analysis, report 13.1-24. Columbus: Ohio State University.
Филмор 1975: C. J. Filmore, Frame Semantics, University of California, Berkley
Филмор 1997: C. Fillmore, Lecture on deixis, Cambridge University Press.
Флудерник 1993: M. Fludernik, The Fictions of Language and the Languages of Fiction,
London: Routlege.
Фрис 1945: C. C. Fries, Teaching and Learning English as a Foreign Language. Ann
Arbor: University of Michigan Press.
Халидеј, Макинтош, Стревенс 1964: M. A. K. Halliday, A. McIntosh, P. Strevens, The
Linguistic Sciences and Language Teaching,  Longmans, London.
Хјуингс 2011: М. Hewings, Advanced Grammar in Use, Cambridge: Cambridge
University Press.
Холмс 1972: J. S. Holmes, J  S. (1972/1988).  “The Name  and Nature of Translation
Studies”. In: James S. Hol-mes, Translated! Papers on Literary Translation and Translation
Studies. Amsterdam: Rodopi. 67-80
Хоф 2018: M. Hoff, Virginia Woolf's Mrs. Dalloway: Invisible Presences, Clemson
University Press.
Четман 1978: S. Chatman, Story and Discourse: Narrative Structure in Fiction and Film,
Ithaca and London: Cambridge University Press, 48-50.
161

Чумаков 1975: Г. М. Чумаков,  Синтаксис конструкций с чужой речю, Киев, Вища
школа.
Шленкер 2004: P. Schlenker, Context of Thought and Context of Utterance: A Note on
Free Indirect Discourse and the Historical Present, Mind & Language vol. 19, 279-304.
Шмит 2008: W. Schmid, Elemente der Narratologie, 2. verbesserte Aufl., Berlin und New
York, W. de Gruyter.
Шорт 1999: M. Šort, Predstavljanje govora u romanima i u štampi, u: Kako ukrotiti tekst,
Slavica Perović (prir.), Podgorica: Institut za strane jezike, Oktoih, 245−270.

Cambridge Dictionary https://dictionary.cambridge.org/

Merriam Webster Dictionary https://www.merriam-webster.com/