Instruction: Se sap on va néixer la Margalida Caimari Vila?

Context:
Margalida Caimari Vila (Desconegut, 1839 - Palma, 1921) fou una poetessa de la Renaixença i benefactora social vinculada a Mallorca, Catalunya i Cuba.
Nasqué i es casà dins la burgesia comercial liberal, fet que l'ajudà a tenir més instrucció i llibertat que les dones del seu entorn. Emparada pel renaixentista Pons i Gallarza, de ben jove no només escriví poesia sinó que les recità en públic en diferents moments i entitats, fet novedós en una dona devers 1869. Formà part d'un grup de joves escriptores que es mogueren dins l'Ateneu Balear i la tertúlia de Pons i Gallarza.
La seva poesia més innovadora és la realista d'inspiració popular i la patriòtica; en la primera excel·leix explicant els sentiments de soledat i d'impotència de la dona que espera el marit emigrat a Cuba. En la segona, té molt clara la idea de pàtria catalana i admira la industrialització. Pogué dur una important activitat literària, amb la pròpia tertúlia, i de beneficència social perquè només tingué una filla. Publicà tant a revistes de Mallorca com del Principat.
Abordà la qüestió social des del catolicisme segons les directrius de Lleó XIII, conegué de primera mà el treball de les obreres del tèxtil per l'empresa del marit, La Alfombrera, i fou molt activa fundant per als fills de les obreres els Bressols del Minyó Jesús, a imitació dels de Catalunya. Amb 71 anys inaugurava dins el Patronat Obrer les escoles diürnes graduades per a nins obrers. Reflectí el seu conservadorisme social en alguns poemes.
Fou valorada com a poeta per Jeroni Rosselló, Miquel dels Sants Oliver, Sanchis Guarner, l'Arxiduc Lluís Salvador d'Àustria però, constrenyits per l'estereotip, només li valoraren i reproduïren els poemes maternals.

Response: No.


Instruction: Qui va ser la Maria Josepa Izard?

Context:
Maria Josepa Izard i Llonch (Sabadell, 24 de febrer de 1911 - 23 de juny de 2003) va ser una ballarina, esportista i professora de música catalana. Va ser pionera de la dansa a Sabadell i a Catalunya, i va destacar també per ser pionera en la pràctica de l'esquí, l'automobilisme i altres esports. Maria Josepa Izard, Carme Mechó i Sabina Rocamor, van ensenyar dansa a centenars de noies i alguns nois a Sabadell entre els anys 1950 i els 1990.
Flla de l'enginyer Francesc Izard, va néixer en el si d'una família benestant. Va estudiar a les Religioses de Sant Josep de Cluny i a l'Acadèmia Miralles, a més de solfeig i piano a Sabadell i Terrassa. La vocació pel ballet la va dur a l'escola del ballarí Joan Magrinyà, de Barcelona. Ella i la seva germana Cristina van ser les dues primeres alumnes de Magrinyà. Durant la Guerra Civil es va exiliar a París i va rebre classes de la professora russa Olga Preobrajenska, estrella del Ballet Imperial Rus, la qual sempre va considerar que era la seva veritable mestra. L'any 1939 va tornar a Sabadell i va dirigir la secció de dansa clàssica d'Educación Y Descanso. El 1940 va obrir una escola al carrer de la Tapineria de Barcelona i als anys 1960 va traslladar l'estudi al carrer de Tuset de la capital catalana, fins al 1973. La seva escola de dansa, juntament amb la de Joan Magrinyà Sanromà i la de Paul Goubé i Yvonne Alexande, eren, a les dècades de 1940 i 1950, les escoles de dansa de referència a Barcelona. Izard fou una de les parelles artístiques de Joan Magrinyà, amb qui va actuar a Reus el 1940 i al Palau de la Música el 1941, a més de molts festivals i gales de Catalunya i Espanya. Destaquen les actuacions que va fer amb motiu de la inauguració del Teatre Comèdia de Barcelona el 1941.
Va ser una enamorada de la muntanya. Sempre que podia anava a Davos i, juntament amb els seus germans, va ser pionera de la pràctica de l'esquí a Catalunya. Unes dots físiques poc convencionals la van convertir en una gran esportista que va guanyar moltes competicions. Va practicar també salts de trampolí.
El fons musical de Maria Josepa Izard es conserva a la Biblioteca de Catalunya des de 2005. L'any 2011, el seu fons documental va ingressar a l'Arxiu Històric de Sabadell. Abraça una cronologia àmplia (1894-2003) i està format principalment per fotografies que documenten la seva vida professional i privada, amb un total de 605 imatges.

Response: Una ballarina, esportista i professora de música catalana.


Instruction: On havien accedit els protagonistes?

Context:
Havíem entrat en una ensenadeta formada per dos promontoris de roca. El vent ens havia deixat, però la ressaga era grossa i anava de creixença. El cel estava més cobert que mai d'una nuvolada fosca i espessa que s'esblenava esbulladament cap a la banda de llevant, on el vel cendrós de la pluja esfumava el mar i esborrava l'horitzó. Allí les aigües estaven clapejades de colors desiguals, presentant, entremig de faixes d'una lluïssor crua i blanquinosa, altres faixes ombrívoles i com eneriçades. Aquell lluny tenia l'aspecte dun gran drap pelut raspatllat a repèl a trossos a trossos. Més ençà s'estenia una mena de riada d'un negre quitranós; i després, cap a primer terme, la foscor de les ones blavejava i acabava per agafar un verd blavís d'atzavara tot al voltant de la costa. En conjunt era una taula admirable d'ombrívoles grisalles.
-N'hauria de pendre nota -vaig dir-me. No tenia pas ganes de treballar: aquell temps carregós m'emperesia; però la idea de que havia emprès el viatge per estudiar la marina, i de que, no obstant, encara no me n'havia aprofitat, mogué en la meva consciència el malestar d'una obligació incomplida. Fora mandra!- vaig mormolar; i vaig encaminar-me cap a la meva cambra a cercar el portaestudis. Mes, pel camí, a l'embocar un passadís que s'obria entre dos munts de rodells, me cridaren l'atenció algunes paraules que vaig sentir a poques passes. Havia conegut la veu del pare i la de l'Avi Mauva, i vaig voler saber lo que deien. M'interessava perquè parlaven amb cert misteri. Així, doncs, romanguí amagada i em vaig tornar tota orelles.

Response: A una ensenadeta formada per dos promontoris de roca.


Instruction: Quin any va néixer la Conxa Llinàs?

Context:
Conxa Llinàs Carmona (Barcelona, 1948) és llicenciada en Filosofia Pura a la Universitat de Barcelona (1987), catedràtica de filosofia de batxillerat (1991 a 1999) i membre de l'Institut de Ciències de l'Educació (UB). També és membre del Consell de Dones de l'Hospitalet de Llobregat (2007-2010) i del Consell Municipal de Serveis Socials de l'Hospitalet de Llobregat (2010-2014). Jubilada des de 2009.[cal citació]
Ha escrit assajos i ponències sobre el feminisme. De 1991 a 1999 ha impartit ensenyament sobre filosofia a l'Institut d'Ensenyament Secundari Torres i Bages (1977-1983) de l'Hospitalet i també a Terrassa i a Cornellà. Des del 1988 fins al 2009 ha impartit ensenyament sobre filosofia a l'IES Mercè Rodoreda a l'Hospitalet. Ha practicat el feminisme en la seva experiència pedagògica i en les activitats d'investigació en les accions que les dones han fet reivindicant el seu paper en el canvi social posterior al retorn de les eleccions a l'estat espanyol.
Conxa Llinàs interpreta el moviment feminista en la pràctica diària, sense elaboracions teòriques, mostrant el poder de convocatòria de dones de l'Hospitalet des d'una posició que Linàs qualifica de 'pensament plural' i 'accions unitàries'. Es citen els espais creats a Barcelona com la Llibreria de les Dones i el Bar-Biblioteca Feminista la Sal amb concurrència de dones de l'Hospitalet. En les seves obres d'assaig ha col·laborat amb altres feministes com Anna Masó, Maria José Sánchez, Antònia Carré, Mari Chordà i Maria Pau Trayner.[cal citació]
Com a membre del Consell Municipal de les Dones de l'Hospitalet, la seva activitat s'ha centrat en la coeducació i la recuperació de la memòria històrica de la ciutat de l'Hospitalet.[cal citació]
Va participar en la primera "Universitat d'Estiu de les Dones" que es va fer l'any 2008 a Cornellà de Llobregat amb una ponència sobre les aportacions que han fet les dones en la filosofia occidental.
Ha estat nomenada com persona d'especial rellevància (PER) al Consell Municipal de Serveis Socials de l'Hospitalet de Llobregat (2015) en reconeixement de seu treball sobre les dones. Va estudiar com es reorganitzen la seva vida privada per tenir temps per si mateixes, dins la pràctica dels treballs familiars i laborals. En l'esfera pública, Linàs estudia el foment de la col·laboració i tendència a l'agrupament espontani o en associacions que s'han format a partir de motivacions compartides a cada barri.
Va ser professora de la FUB (Fundació Universitària del Bages), Universitat de Manresa, on impartí, juntament amb altres professores, el curs Dones Filòsofes i Científiques, per a gent gran (2019-2020).[cal citació]

Response: El 1948.


Instruction: De què parla el text?

Context:
Els Fills del Sol és la idea mítica que es refereix al fet que la humanitat o una part d'aquesta, siga un poble o una casta, són fills o descendents d'una deïtat solar. La ideologia està més present en la forma de referir-se com a descendents del Sol a la classe més alta d'una societat. Aquesta ideologia està present en societats simples com complexes i està distribuïda arreu del món i de les èpoques.
Sir Reginald Fleming Johnston creia que les cultures sedentàries primerenques probablement van oblidar que els ancestres als quals rendien culte eren éssers terrenals. Aleshores confongueren les fites d'aquests ancestres amb les d'una divinitat quan aparegué un culte al sol, provocant que els líders d'aquestes societats tingueren a aquestes deïtats solars com als seus ancestres. També dona l'explicació de l'atribució de ser descendents del Sol a la classe dominant considerant que la classe governant fou una tribu que sotmeté a una altra i aquesta sotmesa no es considerava a si mateixa descendent, sinó a la que la domina.
A l'antic Egipte i l'antiga Sumèria hi hagué una creença un poc tardana en la descendència solar dels reis. A l'Antic Egipte els faraons es creien descendents del Sol.
La primera dinastia dels reis d'Uruk presenta un origen diví provinent d'un déu solar.
Els emperadors xinesos es creien descendents del Sol.
En dos territoris japonesos durant el primer mig mil·lenni després de Crist van aparèixer monarquies divines amb aquesta ideologia: la monarquia divina japonesa originada a Yamato i la monarquia divina japonesa originada a Ryukyu, anomenada dinastia Shoji. El regne de Ryukyo va desaparèixer el 1871.
Al Japó d'abans de la Segona Guerra Mundial es tornà a considerar a l'emperador Arahitogami ("Home Déu") per a promoure el nacionalisme. Aquesta ideologia es trencà amb la derrota del Japó a la Segona Guerra Mundial.
Als Andes hi aparegué al segle XV la unitat administrativa anomenada Tahuantinsuyu sota la direcció de Manco Cápac com a fill solar, segons la mitologia inca. També hi ha la llegenda inca del rei Pachacútec on el déu solar l'anomena a aquest fill. Els emperadors inques es creien descendents del Sol.
Durant la Conquesta d'Amèrica els conqueridors espanyols s'aprofitaren de la credulitat dels natius fent-los creure que eren fills del Sol.
Els caps suprems de Hawaii es creien descendents del Sol.

Response: Dels Fills del Sol.


Instruction: Què és una infàmia segons el narrador?

Context:
Ara, ¿no és una vergonya que tenint ànima immortal i essent espanyol i batejat, hagi un d'envejar la sort de l'animal menos escrupulós de la creació, que es renta la cara amb fang i és incapaç de fer la o amb un got?
Aquesta és una de les moltes que ens passen, mentre el temps ens balanceja entre l'hivern i l'estiu, entre els números 3o i 6o de defuncions, entre la por i l'esperança, sense arribar mai a res definitiu.
Després, li diuen a un que se li acaba l'humor. No es que l'acabi, és que el més guapo es mareja i torna tarumba amb les coqueteries i rampells d'una temporada com aquesta.
Hi ha periòdics que es burlen del rellotge del Teatre de Santa  Creu, perquè un dia ha caminat mitja hora.

Jo no me'n burlo; ans bé el planyo, i encara no sé com aquesta mitja hora no l'ha caminada cap endarrera.
Quan fins les Quaranta Hores varen haver-se de mudar d'església el divendres, ¿què volen que els succeeixi a les pobres hores d'un rellotge de teatre, criades entre gent informal i acostumades a pendre-s'ho tot com a cosa de comèdia?
Els repeteixo que estem frescos.
Mai havien tingut més raó que ara els que diuen que no es pot fer cabal de res d'aquest món.
En les coses més senzilles està un exposat a fer judicis temeraris.
El dimarts passat, per no anar més lluny, va caure un manobra de dalt d'un terrat del carrer de Jerusalem, i a l'arribar a baix ja era cos.
Generalment en un cas així se sol exclamar:
-Quina desgràcia!

Response: Que tenint ànima immortal i essent espanyol i batejat, hagi un d'envejar la sort de l'animal menos escrupulós de la creació, que es renta la cara amb fang i és incapaç de fer la o amb un got.


Instruction: Per què és coneguda Caterina Coromina?

Context:
Caterina Coromina i Agustí (Oristà, 19 d'octubre de 1824 - Vic, 11 de juliol de 1893) fou una religiosa catalana, fundadora de la congregació de les Germanes Josefines de la Caritat. Ha estat proclamada venerable per l'Església catòlica.
Va nàixer en una masia de la parròquia de Santa Eulàlia de Pardines, de la qual els seus pares naixeren els masovers. D'origen humil, no assistí a l'escola i passà la infància i la joventut fent de pastora i aprenent la vida camperola al costat  dels seus onze germans, en un ambient auster i molt religiós, aspectes que van marcar la seva vida posterior. Tot i que des de jove volia entrar a la vida claustral, la manca de dot li va impedir aquesta possibilitat.
A finals de 1852, quan tenia vint-i-vuit anys, davant les necessitats de la família, es dedicà al servei domèstic on romangué durant dinou anys. Primerament va treballar en una masia i després es traslladà  a Santpedor com a majordoma d'un capellà. Possiblement va ser aquí on aprengué a llegir amb l'obra  La imitació de Crist de Thomas de Kempis, lectura  que la feu aprofundir en la seva pietat.
L'any 1855 va anar a viure a Vic per entrar al servei de diferents cases de la ciutat, fins que el 1872 decidí deixar la feina de minyona i, amb els seus estalvis, llogar un espai que li permetés dur a la pràctica la seva vocació. S'instal·là  al carrer Nou i es plantejà  la fundació d'un orde que es dediqués a l'assistència als malalts. Els atenia amb una tassa on portava els remeis que necessitaven, preparats pel farmacèutic. Aquesta és la raó per la qual la coneixien com  «la noia de la xicra». Començà  la seva tasca sola, però amb la voluntat d'aconseguir companyes, fet que aconseguí el 1877, any en què amb tres dones més inicià  la seva vida comunitària i, amb el vistiplau del bisbe Colomer, fundà la congregació de les Germanes Josefines de la Caritat de la qual fou superiora fins al 1886.
Vivien en una pobresa tan extrema que les primeres companyes es van desanimar i durant un període tornà  a quedar-se sola, però un any després es va refer el grup i els primers vots de l'Institut van ser pronunciats el 1881. Un cop consolidada, la congregació s'estengué per altres punts de la geografia catalana: Ripoll, Sant Genís de Vilassar, Manlleu, Torelló, Martorell i Vilanova i la Geltrú, entre d'altres.
La incorporació de novícies amb més formació cultural va provocar, a partir de 1886, que s'introduïssin canvis en el funcionament de l'orde. A Caterina Coromina, dona senzilla que no sabia escriure i llegia amb dificultats, li van arrabassar l'administració de l'Institut i la van desplaçar a la casa de Vilassar de Mar. La fundadora de la congregació va veure com la nova directora  qüestionava un dels principis que havien regit la seva vida conventual des dels inicis, la pobresa. Tornà a Vic on romangué fins a la seva mort, entre la crítica d'una part de la comunitat i la veneració de l'altra. L'any 2006 el papa Benet XVI la declarà  venerable.

Response: Per ser una religiosa catalana, fundadora de la congregació de les Germanes Josefines de la Caritat.


Instruction: De què parla el text?

Context:
Koixtxei (també Kosxei o Kaixtxei; Коще́й en rus; Костій en ucraïnès; Kościej en polonès; Kostěj en txec) és un personatge fantàstic típic de la mitologia eslava. Koixtxei és l'arquetipus d'antagonista: se'l descriu com el raptor de la dona de l'heroi. De fet, cap conte descriu físicament Koixtxei, tot i que les il·lustracions dels contes, dibuixos animats i cinema el representen com un home molt vell i lleig. També se'l coneix com a Koixtxei l'Immortal o Koixtxei el Sense Mort (Коще́й Бессме́ртный en rus, Кості́й Безду́шний o Кощі́й Безсме́ртний en ucraïnès, Kostěj nesmrtelný en txec), o com a Tsar Koixtxei. L'ortografia de la paraula en rus i altres llengües eslaves (Kościej o Kostěj) indicaria que el nom deriva del mot kost (кость en rus, kość en polonès) que vol dir "os", implicant una aparença semblant a la d'un esquelet.
Koixtxei no pot morir per mètodes convencionals. La seva Mort (o ànima depenent de la interpretació) està amagada fora del seu cos, dins d'una agulla, que és dins d'un ou, que és dins d'un ànec, que és dins d'una llebre, que és dins d'un cofre de ferro (el cofre de vegades és de vidre o d'or) enterrat al peu d'un roure a l'Illa de Buian al mig de l'oceà. Si la seva anima resta il·lesa, Koixtxei no pot morir. Si el cofre és descobert, la llebre fugirà; si es caça la llebre, l'ànec volarà. Si algú acaba posseint l'ou, en Koixtxei es debilita, es posa malalt i perd les seves capacitats màgiques. Si se sacseja l'ou, en Koixtxei també és sacsejat, i si es trenca l'agulla, en Koixtxei mor.
La mort de Koixtxei l'Immortal és un conte tradicional rus que Aleksandr Afanàssiev va incloure al seu recopilatori Narodnye russkie skazki. Aquest recopilatori està inclòs a l'obra d'Andrew Lang The Red Fairy Book.
Koixtxei també apareix com a antagonista a les versions russes de diversos contes tradicionals europeus.

Response: Del Koixtxei.


Instruction: De què parla el text?

Context: La guerra més curta de la història va durar trenta-vuit minuts, va començar a les 9 del matí del 27 d'agost del 1896 i quaranta minuts més tard ja havia acabat l'únic bombardeig de la disputa. Malgrat la brevetat però, la guerra entre Zanzíbar i Regne Unit, va deixar 500 víctimes, cap d'elles britànica. Zanzíbar, l'illa que actualment pertany a Tanzània, s'havia independitzat el 1858 dels sultans d'Oman. Havia estat 150 anys sota el poder d'aquest sultanat que havia pres el relleu als portuguesos, que l'havien ocupat el 1499. Tot i la seva independència, vivien sota una gran influència britànica que es va fer evident en l'enfrontament que ocorrugé avui fa 120 anys. El 25 d'agost d'aquell mateix anys va morir el sultà que governava l'illa, Hamad ibn Thuwaini. El seu cosí Khalid ibn Barghash, de només 29 anys, va aprofitar el buit de poder per efectuar un cop d'estat que no va agradar gens als britànics. Londres havia escollit ja el seu candidat, Hamud ibn Muhammad, i no va tardar en ordenar a Barghash que abdiqués. De fet, un tractat del 1886 donava aquest privilegi als britànics: Zanzíbar no podia tenir un sultà que no hagués estat autoritzat pel cònsul britànic. Barghash, que ja havia ocupat el palau del sultà, va desobeïr l'ultimàtum britànic que li exigia que les seves tropes abandonessin el palau. La resposta de Barghash va ser ben diferent, va mobilitzar la guàrdia del palau i va muntar-hi una barricada. Els britànics van mobilitzar tres creuers, dos vaixells de guerra, 150 fusellers navals i marins i 900 zanzibaresos. A l'altre bàndol, defensaven el palau unes 2.800 persones, la majoria civils, però també la guàrdia del sultà, empleats i esclaus del palau. A les 9 del matí del dia 27 d'agost va acabar l'ultimàtum i a les 9 i dos minuts va començar el bombardeig britànic que va encendre el palau. Des de palau van disparar a les tropes probirtàniques sense èxit, ja que la seva defensa ja havia quedat neutralitzada amb l'incendi. Tot plegat va durar trenta-vuit minuts, en l'incendi van morir-hi 500 persones i només un mariner birtànic va resultar ferit. D'aquesta manera els britànics es van sortir amb la seva. Barghash va escapar a Tanganica, en aquell moment sota domini alemany, i Hamud va regnar l'illa. No va ser fins el 1963 que Zanzíbar es va independitzar del Regne Unit.

Response: De la guerra més curta de la història.


Instruction: De quina agrupació parla el text?

Context: El col·lectiu ‘València no està en venda', que agrupa a més d'un centenar d'entitats implicades ‘en la defensa del dret a l'habitatge i de l'horta', s'ha manifestat per a demanar que l'Ajuntament pari ‘els projectes urbanístics que no tenen cap sentit' perquè, a parer seu, construirà més habitatge ‘quan no hi ha hagut un creixement demogràfic'. La manifestació ha recorregut els carrers del centre de la ciutat fins a la Plaça de l'Ajuntament per a finalitzar a la Plaça de Manises. En la manifestació s'han pogut escoltar consignes com ‘València no està en venda', ‘la ciutat per qui l'habita i no per qui la visita', ‘volem vore l'horta, no la terra morta'. La portaveu de la campanya, Silvia Cortés, ha afirmat que creuen que ‘amb un govern més esquerrà, sobretot en qüestions com el territori i l'habitatge, seria una cosa diferent' en matèria urbanística. No obstant això, ha criticat que hi ha ‘molts projectes urbanístics damunt de la taula com la ZAL, el PAI de Benimaclet o del Grau o el projecte de Godella per a construir més i més i destruir l'horta'. Els manifestants han demanat controls sobre la ‘turistificació que sofreix la ciutat' i sobre la ‘bombolla del lloguer', ‘perquè cada vegada és més inaccessible poder llogar un habitatge', ha defensat Cortès. ‘Ja no es compren habitatges o se subscriuen tantes hipoteques perquè hi ha hagut una crisi i estem en una situació més precària. Ara ha canviat el model i molta gent intenta llogar un pis per a poder viure i la realitat és que cada vegada és més inaccessible, ja que un preu mitjà del lloguer ara són 600 euros i amb un sou de 1.000 euros per a una família és molt complex', ha agregat. A més, els manifestants han marxat per a defensar l'horta com a ‘patrimoni cultural, econòmic i ambiental, perquè és un pulmó de la ciutat'. D'altra banda, han demanat mesures de control per a detenir la pujada dels preus del lloguer, amb uns preus màxims perquè ‘no es pugui comerciar amb el dret a l'habitatge, perquè no pot ser una mercaderia sinó que ha de ser un dret'.

Response: Del col·lectiu València no està en venda.


Instruction: A quina cultura s'insereixen els dos personatges de qui parla el text?

Context:
A la mitologia nòrdica Modi (anglicisme modificat "Mothi") i Magni són els fills de Thor. Els seus noms signifiquen "enutjat" i "fort", respectivament. Rudolf Simek afirma que, juntament amb la filla de Thor Þrúðr ("força"), encarnen les característiques del seu pare.
Que Modi i Magni són descendència de Thor és testificat pel kenning "pare de Modi" (faðir Móða, al Hymiskviða) i "el pare de Magni" (faðir Magna, al Þórsdrápa i al Hárbarðsljóð). Snorri Sturluson ho confirma (Gylfaginning, Skáldskaparmál). Segons el Skáldskaparmál Magni és el fill de Thor i de la jötun Járnsaxa. No es fa esment de la mare de Modi.
Els dos germans s'esmenten entre els supervivents del Ragnarök a la Edda poètica, al Vafþrúðnismál:
A part del seu paper després del Ragnarök no sabem res de Modi, però en el llibre de la Edda prosaica, Skáldskaparmál, Magni juga un paper important en el mite de la batalla de Thor amb el gegant Hrungnir:
Però el martell Mjöllnir va colpejar Hrungnir al centre del cap i va trencar-li el crani en petites engrunes, i va caure cap endavant sobre Thor, pel que el seu peu estava sobre el coll de Thor. Thjálfi va colpejar a Mökkurkálfi i va caure amb poca glòria. Llavors Thjálfi es va atansar a Thor i li hauria aixecat el peu de Hrungnir del damunt, però no va poder trobar la força suficient. Immediatament tots els Æsir van acudir en ajut d'ell quan van saber que Thor havia caigut, i s'hauria aixecat el peu de sobre d'ell, però no van poder fer res. Llavors Magni es va acostar, fill de Thor i Jarnsaxa. Tenia aleshores tres nits d'edat, va treure el peu de Hrungnir damunt de Thor i va parlar : "Veig lo dolent que és, pare, que hagi vingut tan tard, hauria donat un cop de puny mortal a aquest gegant si m'hagués trobat amb ell". Thor es va aixecar i va donar la benvinguda al seu fill, dient que sens dubte ha de ser gran; "I jo et donaré, va dir Thor, el cavall Gullfaxi ("crinera d'or"), que Hrungnir posseïa. Llavors Odin va parlar i va dir que Thor va fer malament de donar tan bon cavall al fill d'una geganta i no al seu pare.
John Lindow traça un paral·lel entre Magni i el fill d'Odin, Vali, ja que els dos tenen una mare geganta (Rindr essent la mare de Váli) i aconseguiren una gesta a una edat molt jove (Váli té només un dia de vida quan mata Höðr, venjant així la mort de Baldr).
Modi i Magni són personatges de la sèrie de novel·les Runemarks de Joanne Harris.
Modi és el fill de Thor i Hela a la saga de Marvel Comics, dins el segell Ultimate Marvel.

Response: A la nòrdica.


Instruction: Què coneixia mossèn Joan?

Context:
I tal si els coneixia, mossèn Joan! Aquestos no eren altres, per una part, que la quimera que encara el jove portava a dintre, i, per altra, una espècie de pueril complacencia que sentia al posar de relleu davant de son oncle la diferència de procedir d'aquella persona a la que veia per primera vegada, comparada amb la de la seva majordona.
Seguia don Eudald retenint el jove, que pugnava per desfer-se'n; mossèn Joan patia crudelment al considerar que, per sa culpa, son nebot se veia empenyat a viatjar en dejú, essent prop de migdia i tenint que fer més de dues hores de camí entre mig d'un temporal desfet. Comprenia bé que allò no era més que un contrapunt, un cop de gènit del jove, i desitjava retenir-lo, tant per evitar-li les molèsties consegüents a son descabellat propòsit, com per a mitigar-li aquell mal record de sa visita. Ademés, i era la pura veritat, el molestava en gran manera el pensar en els judicis que aquella familia hauria de formar de tota aquella estranya escena. Se li acudí una idea i la posà en pràctica tot seguit. Obrí la porta de la sala, i des de son llindar, cridà:
-Montserrat! Vina, pubilla, a veure si tindràs tu més poder que ton pare.
Quasi instantàniament, igual que si esperés sa entrada, com els actors en el teatre (senyal de què no caminava gaire lluny), aparegué una bona mossa, de cara frescal i fina, trajo de bon tall entre pagès i vilatjà, la qual quedà parada, cobrint-se ses galtes de lleugera rojor, ensems que apareixia la blancor de ses dents descobertes per un graciós somriure.
-Veges- continuà mossèn Joan: -aquí tens aquest esterlocat de mon nebot, que s'empenya en passar de llarg i fanguejar per aquests camins, dinant tard i malament a Vall-llosell, en comptes d'acceptar l'hostatge que aquí se li ofereix. Digues: vols que es quedi? Si o no?

Response: La quimera que encara el jove portava a dintre, i una espècie de pueril complacencia que sentia al posar de relleu davant de son oncle la diferència de procedir d'aquella persona a la que veia per primera vegada, comparada amb la de la seva majordona.


Instruction: Què està tenint conseqüències segons el text?

Context: Els possibles efectes de la sentència del Tribunal de Justícia de la Unió Europea sobre la immunitat d'Oriol Junqueras continuen estenent-se al judici i contra el procés. La defensa de Jordi Sànchez, Jordi Turull i Josep Rull ha demanat al Tribunal Constitucional que suspengui els efectes de la sentència que els va condemnar i els alliberi perquè considera que es van vulnerar els seus drets quan van ser elegits diputats al congrés espanyol en les eleccions del 28-A i el Tribunal Suprem no va aturar el judici ni demanar el suplicatori corresponent. En una roda de premsa, l'advocat Jordi Pina ha explicat que el 20 de desembre van presentar un escrit al Constitucional incorporant, a un recurs d'empara previ, la sentència del TJUE sobre Junqueras amb una petició de mesures cautelars. Hi al·leguen que es van vulnerar drets polítics i socials dels tres diputats, un greuge que va perjudicar igualment a Oriol Junqueras com a diputat al congrés i a Raül Romeva com a senador. ‘Demanem la suspensió dels efectes de la sentència perquè la conseqüència de no haver aturat el judici i haver demanant el suplicatori implica de forma clara, no només la nul·litat de la sentència, sinó de tot el judici. Des del 29 d'abril no hauria d'haver continuat aquest judici', ha sentenciat. La defensa de Sànchez, Turull i Rull espera que el Constitucional es pronunciï durant els pròxims dies. A més, Pina ha explicat que Sànchez haurà complert dimarts vinent una quarta part de la condemna i demanaran el permís ordinari per a sortir de la presó que li correspon d'acord amb el segon grau, en espera que se'n confirmi la qualificació. El Tribunal Suprem va denegar el 14 de maig la petició de les defenses dels diputats i senadors amb l'argument que el suplicatori no s'havia de demanar perquè només operava durant el període de processament però no un cop començat el judici. El Suprem sí que va permetre que sortissin de la presó per a recollir l'acta i van assistir als plens de constitució del congrés i del senat. El 3 d'octubre, segons que ha recordat Pina, el Suprem va denegar un recurs de súplica sobre la mateixa qüestió, i el 9 d'octubre van presentar aquest recurs d'empara al Constitucional, argumentat que la immunitat i la inviolabilitat s'interpretaven de manera restrictiva i es vulneraven els seus drets. L'endemà que el TJUE digués que Junqueras va adquirir la immunitat en ser elegit eurodiputat i, per tant, el Suprem hauria d'haver demanat el suplicatori a l'europarlament, Pina va incorporar la sentència de Luxemburg al recurs d'empara i van reiterar al tribunal ‘l'obligació de suspendre, per a no causar un efecte irreparable als clients, que es deixi en suspens la sentència del 14 d'octubre'. Per a l'advocat, no tindria sentit que el que val per a un eurodiputat no sigui aplicable als diputats i senadors de les corts espanyoles. Per tot plegat, Pina considera que la sentència i el judici són nuls, atès que Sànchez, Rull, Turull, Junqueras i Sànchez van ser elegits diputats i senador enmig del judici. A més, JxCat va presentar una altra demanda d'empara al TC contra la decisió de la mesa del congrés de suspendre'ls com a diputats en aplicació de l'article 384 bis de la llei d'enjudiciament criminal. Pina també espera que es resolgui favorablement per a Sànchez, Rull i Turull.

Response: La sentència del Tribunal de Justícia de la Unió Europea sobre la immunitat d'Oriol Junqueras.


Instruction: D'on és l'Agnès Rotger i Dunyó?

Context:
Agnès Rotger i Dunyó (Badalona, 1973) és una periodista i escriptora catalana. Actualment combina les seves col·laboracions en mitjans de comunicació (especialment a la revista Sàpiens) amb la seva tasca política dins d'Esquerra Republicana de Catalunya, on treballa en l'àmbit municipalista i de la qual és Secretària nacional de Drets Socials i Ciutadania.
És llicenciada en Periodisme a la Universitat Autònoma de Barcelona i té un postgrau en Edició. Ha col·laborat en diverses mitjans de comunicació com el diari Ara o les revistes Sàpiens, Descobrir Catalunya, El Temps, Enderrock o Altaïr. També ha treballat com a editora dirigint les editorials Pòrtic i Mina. Va ser una de les fundadores de la cooperativa de treball associat Critèria, que va donar lloc al que actualment és el grup de cultura i comunicació Som.
Com a escriptora és autora de diversos llibres pràctics i dos llibres de biografies. L'any 2010 va escriure la seva primera novel·la, El secret del meu turbant, basada en la vida de l'afganesa Nadia Ghulam, i aquesta obra va merèixer el 43è Premi Prudenci Bertrana. Des de llavors el llibre s'ha editat en vuit idiomes (català, castellà, italià, francès, portuguès, basc, polonès i lituà), i el juny de 2020 va sortir l'edició brasilera. El 2019 se'n van vendre els drets audiovisuals a França.
El seu compromís polític va començar a la universitat, quan es va associar al Bloc d'Estudiants Independentistes el 1991. Més tard va formar part de l'Associació Catalana de Professionals, i des del 1999 està implicada amb Òmnium Cultural.
A les eleccions municipals de 2011 va anar de número 5 a les llistes per Badalona d'Esquerra Republicana de Catalunya com a independent, dintre el col·lectiu Accent. El 2015 es va tornar a presentar, ja com a militant d'ERC i en el número 3 i va ser elegida regidora. Amb l'entrada d'Esquerra al govern de la ciutat juntament amb Guanyem Badalona en Comú i Iniciativa per Catalunya-EUiA sota el lideratge de l'alcaldessa Maria Dolors Sabater, Rotger va ser nomenada regidora delegada de Serveis Socials i del Districte 5è. Va mantenir aquestes responsabilitats fins al juny de 2018, quan una moció de censura va provocar un canvi en el govern municipal.
El setembre de 2019 va ser escollida Secretària Nacional de Drets Socials i Ciutadania d'Esquerra Republicana de Catalunya.

Response: De Badalona.


Instruction: De qui parla el text?

Context:
Els Borèades (en grec antic: Βορεάδαι), d'acord amb la mitologia grega, era el nom amb què es coneixen els fills bessons de Bòreas, el vent del nord, i d'Oritia, la filla d'Erecteu. S'anomenaven Càlais i Zetes.
Els borèades eren éssers alats. Segons alguns, tenien les ales als talons, i segons d'altres els sortien dels costats, com els ocells. Igual que el seu pare, són genis dels vents, i els seus noms ja van ser relacionats pels antics amb el verb que significa 'bufar'. Càlais era "el que bufa suaument" i Zetes "el que bufa fort". Van néixer a Tràcia, com el seu pare, i la seva característica era la rapidesa.
S'embarcaren amb els argonautes i, en arribar a Tràcia, espantaren i perseguiren les harpies que importunaven Fineu, l'endeví que els havia de mostrar el camí cap a la Còlquida. Les versions varien en explicar com ho van fer. Es diu per una banda que les van perseguir fins que les harpies van jurar no importunar-los més. Per altra banda, els borèades les van perseguir fins a matar-ne dues de les tres. O també, sense que hi intervinguin les harpies, van castigar Fineu per haver deixat cecs els fills de la seva germana Cleòpatra, casada amb ell.
Difereixen també les tradicions que expliquen la seva mort. Segons algunes versions, no van poder atrapar les harpies i van morir en tornar. Però la versió més estesa diu que van participar en tota l'expedició dels argonautes i van ser presents als jocs Fúnebres celebrats en honor de Pèlias, on van guanyar el premi de la cursa. Però Hèracles els va matar, perquè no els va perdonar que haguessin convençut els argonautes que l'abandonessin a Mísia quan ell es va entretenir per buscar Hilas. Quan tornaven dels funerals de Pèlias, l'heroi els va esperar a l'illa de Tenos i els va matar amb les seues sagetes. Després, els va erigir dues esteles funeràries que vibraven quan el vent del nord bufava sobre l'illa.

Response: Dels Borèades.


Instruction: A què es dedica Mario Vargas Llosa?

Context: L'escriptor Mario Vargas Llosa també ha quedat esquitxat per la filtració massiva dels ‘papers de Panamà'. Segons les últimes revelacions fetes públiques per La Sexta i el Confidencial, l'escriptor i la seva exdona, Patricia Llosa, va comprar la companyia Talome Services Corp, que va ser a les seves mans durant un breu període de temps. Ho van fer a través del bufet Mossack Fonseca mitjançant un intermediari, David Marriner. El matrimoni apareix implicat en la societat des de l'1 de setembre del 2010. Poc després, uns dies abans que Vargas Llosa rebés el premi Nobel de Literatura, la van dissoldre. Un cop confirmada la inscripció, la correspondència entre Marriner i Mossack Fonseca s'interrompé fins als dies previs al lliurament del premi. Un dia abans de l'esdeveniment, el dia 6 d'octubre, Marriner va reaparèixer demanant canvis radicals en les accions de la companyia. El dia 12 d'octubre, finalment, les accions del matrimoni Llosa van passar a dos ciutadans russos que no tenien cap vinculació societària. Segons que explica El Confidencial, un dels mitjans espanyols que ha col·laborat en la investigació del Consorci Internacional de Periodistes d'Investigació, el nom que s'anotà primerament als documents oficials va ser ‘Mario Llosa' i l'adreça postal que apareix a la documentació filtrada és de l'habitatge que tenien l'escriptor i la seva ex-muller a Madrid, al carrer Flora. Vegeu-ho: Vargas Llosa nega haver tingut qualsevol implicació amb el cas dels ‘papers de Panamà'. Així mateix, segons fonts de El Confidencial, l'entorn de l'escriptor no se'n pot avenir: ‘Ens estranya moltíssim aquesta informació. Només la podríem atribuir al fet que algun assessor d'inversions o intermediari, sense el seu consentiment, hagués reservat la societat per a alguna inversió que s'estudiava i que, finalment, no es va fer.'

Response: A l'escriptura.


Instruction: Què lidera Jean-Claude Juncker?

Context: Treva en la guerra comercial entre Washington i Brussel·les. El president de la Comissió Europea, Jean-Claude Juncker, i el president dels EUA, Donald Trump, han acordat de treballar ‘junts' cap a un comerç sense aranzels ni barreres en alguns productes industrials i frenar, de moment, els gravàmens als cotxes europeus. Ho han anunciat Trump i Juncker en un comunicat conjunt després d'una reunió a Washington dimecres. ‘El pacte es basa en entendre que mentre negociem, si cap de les dues parts decideix d'aturar les negociacions, frenem la imposició de noves tarifes i avaluem les que s'apliquen a l'acer i l'alumini', ha explicat Juncker. Segons el comunicat, els EUA i la UE han entrat en una ‘nova fase' en la seva relació, una fase ‘d'amistat pròxima' i de relacions comercials ‘fortes' en les quals ‘guanyen' tots dos actors. Tot i que no especifiquen dates ni concreten mesures immediates, els dos polítics finalitzen el text expressant la voluntat de ‘resoldre els afers sobre les tarifes a l'acer i l'alumini i els aranzels de represàlia'. Han dit també que treballaran per reduir les barreres i incrementar el comerç en serveis, substàncies químiques, productes farmacèutics i mèdics i soja. Una altra mesura acordada després de la trobada és la de ‘enfortir' la cooperació estratègica en relació amb l'energia i que la UE importi més gas natural liquat nord-americà per diversificar el seu subministrament. A banda, l'acord també diu que els dos actors comercials treballaran ‘de forma estreta' amb els seus socis per reformar l'Organització Mundial del Comerç i abordar pràctiques comercials deslleials, com ara el robatori de propietat intel·lectual o els subsidis industrials. Segons les dades recopilades en el comunicat conjunt, els EUA i la UE junts sumen més de 830 milions de ciutadans, més del 50% del PIB global i mantenen una relació comercial bilateral de més de vuit-cents mil milions d'euros. La guerra comercial de l'acer i l'alumini als cotxes D'ençà de principi de juny els EUA han imposat aranzels del 25% i el 10% a les importacions d'acer i d'alumini de la UE. Com a mesura de ‘reequilibri', a final del mes la Comissió Europea va aplicar noves tarifes del 25% a una llarga llista de productes americans com ara texans, objectes d'acer, el whisky, el tabac, les motocicletes, els vaixells de vela o a motor per a oci i esport, el blat de moro, el suc de taronja o els nabius i preparacions de productes de maquillatge, entre més. El mateix dia en què van entrar en vigor els nous aranzels, Trump va amenaçar amb tarifes d'un 20% en ‘tots els cotxes' europeus. Davant l'anunci, Brussel·les va advertir els EUA de l'impacte i també va respondre amenaçant amb noves represàlies.

Response: La Comissió Europea.


Instruction: On va nèixer la Julita?

Context:
Julita Vilà i Port (Arbúcies 16 de juny de 1847- Palafrugell 14 de novembre 1886). Es casà amb Josep Solà Bofill, natural de Palafrugell, a la mateixa vila, el 8 d'agost de 1881.
Va ser mestra de l'escola pública elemental de nenes de Palafrugell. Tenim constància de la seva feina a partir d'un informe seu de l'any 1881, on afirmava que feia onze anys que era mestra (tres com a interina i vuit de mestra titular). Desenvolupava la seva feina al primer pis de l'edifici "una sala rectangular en un primer pis amb finestres al nord i sud, que donen bastanta llum", segons descrivia ella mateixa. Hi tenia cent alumnes, de les quals unes vuitanta hi assitien regularment. Seixanta eren menors de deu anys, i quaranta tenien més de deu anys. Hom troba l'opinió satisfactòria de l'inspector Ricardo Tena que visità l'escola i digué: "La pública de niñas dirigida por D. Julita Vilà, celosa e inteligente profesora. He observado con satisfacción orden y disciplina en la clase y alumnas muy bien instruidas en todas las materias que abraza el programa elemental de enseñanza. Son notables el celo y aplicación de la profesora que tiene que desenvolverse en un local bastante reducido y luchar con el inconveniente de un material escaso y malo".
Va morir a Palafrugell, a l'edat de 39 anys, després de donar a llum a la seva quarta filla. Deixava quatre fills: Eduard, Emili, Assumpció i Teresa Solà i Vilà.

Response: A Arbúcies.


Instruction: De qui parla el text?

Context:
Botxica, també conegut com a Bochica, és una figura mitològica dels muisques, que va existir durant l'arribada dels conqueridors espanyols en els àmbits de les parts de l'actual Colòmbia i Panamà. Va ser l'heroi fundador de la seva civilització, que segons la llegenda va portar la moral i les lleis al poble i els va ensenyar l'agricultura i altres artesanies.
Similar al déu inca Viracocha, el déu asteca Quetzalcoatl i d'altres deïtats d'Amèrica Central i Amèrica del Sud, Bochica es descriu en les llegendes com un ésser amb barba. La barba va tenir la seva importància en la cultura continental insular de Mesoamèrica. Els "Anales de Cuauhtitlán" és una antiga font molt important que té un valor especial per haver estat escrits originalment en nàhuatl. Els Anales de Cuauhtitlán descriuen el vestit de Quetzalcóatl a Tula.
Segons les llegendes chibcha, Botxica era un home amb barba que van venir des de l'est. Va ensenyar als bàrbars del poble chibcha principis ètics i normes morals i els va donar un model pel qual organitzar els seus estats, amb un líder espiritual i un laic. Botxica també va ensenyar l'agricultura a les persones, la metal·lúrgia i d'altres artesanies abans de marxar cap a l'oest per viure com un asceta. Quan els esperits més tard van abandonar els ensenyaments de Botxica i es va tornar a una vida d'excessos, una inundació va envoltar la Sabana de Bogotà, on vivien. En apel·lar a l'ajuda del seu heroi, Botxica va tornar en un arc de Sant Martí i amb un cop, va crear el Salt del Tequendama, a través del qual les aigües podrien escórrer riu avall.

Response: De Botxica.


Instruction: Què no despertava temor en els carreters?

Context:
Els carreters se'n sentien orgullosos, i gallejaven.
«El ferrocarril… bah! No ens fa cap mica de por. Si porteu pressa no diré que no us pugui convenir, però si no us ve d'una setmana o dues, no hi ha res com un carro. Un carro porta una catedral, i si no en teniu prou d'un, podeu posar-n'hi dos o tres… o cinquanta. Feu-me una carretera d'aquí a la lluna, doneu-me temps i paciència, i amb les meves bèsties us portaré la lluna a la plaça del Vi. El carril és un presoner de naixença. Poden allargar-li tant com vulguin la cadena, mes ell ha d'anar sempre lligat de potes. El carro, en canvi, és lliure com el vent de Déu, va per on se vulla, se fica pels carrers da la ciutat, s'atura davant de casa vostra, entra al vostre pati, va a cercar el patifell al magatzem i els fustatges a la ribera mateixa o al peu del bosc. No haveu de carregar més que una sola vegada. A on voleu traginar-ho? A la Ceca, a la Meca o a la Vall d'Andorra? Està bé; doncs fins que arribeu a la Ceca, a la Meca o a la Vall d'Andorra no haureu de tocar res; i allí ho deixareu on convingui, a mans del qui ho hagi de rebre, a casa seva, a la fàbrica, a peu d'obra. No és bonic això? I ara mireu amb el tren de foc… a veure si us surten tan nets els comptes. Ell no vindrà pas a casa vostra. Ja teniu que de carro no us en podeu passar. Apa, doncs, vinguen homes a carregar-lo. Llestos? Tira cap a l'estació I… la feina d'en Jafà… homes allà i càrrega en terra altra vegada. I un cop en terra, ella, la càrrega, no es mou pas, es precís que els macips del carril l'agafin i la pugin al vagó. I ve que després de totes aquestes endergues, la màquina de foc se l'emporta… però de quina manera, sants de la glòria! A l'esbojarrada, corrent com trenta dimonis, sense que ningú pari ment en si les vostres coses penen o no penen, en si es romp això o s'esclafa allò. Feu-vos compte que el tren és un animal, que marxa sempre esquivat. I ara vull que no enfonsi cap pont, ni descarrili, ni topi amb cap altre de tan esbojarrat com ell mateix, i que la vostra càrrega, més o menys sencera, arriba a l'estació que haveu triada com a més avinent. Avinent, oi?  Per més que ho sigui, certament no hi viurà pas el qui us ha de rebre la mercaderia. Ja tornem, doncs, a ésser-hi: vinga un altre carro, vinguen homes, vinga descarregar i recarregar i tornar a descarregar, No n'hi ha poc de tripijoc… ui, ui, ui! I tot se masega i tot s'embruta i tot se malmet. I ara, que som ximples? Desenganyeu-vos no hi ha res com un carro ben menat i amb bèsties fidels. Ell va poc a poc però, al·leluia!… allò és seny, allò és mirament.  Podeu viure descansats; hi teniu les coses tan segures i ben endreçades com a la vostra calaixera. No en val pocs de diners això. I ca!… mentre el comerç sàpiga treure comptes, el tren no ens farà cap mal. Ja pot xiular tant com vulgui, me'n ric pla jo. Que tal volta matarà les diligències… pse! … no diré que no; però els carros… mai!»

Response: El ferrocarril.


Instruction: D'on és Ana Pfaff?

Context:
Ana Pfaff   (Barcelona, 1985) és una muntadora de cinema catalana.
Graduada en muntatge cinematogràfic per l'ESCAC l'any 2007, va obtenir un màster en Estudis de Cinema i Audiovisual Contemporani a la Universitat Pompeu Fabra. L'any 2018 va ser seleccionada per formar part de Berlinale Talents.
Professionalment, ha rebut diversos premis i nominacions per les seves obres com a muntadora. Entre ells dos Premis Gaudí (per Estiu 1993 el 2018 i per Els dies que vindran el 2020) i dues nominacions i una altra nominació per als Premis Goya.
En els últims anys ha muntat pel·lícules que han tingut un llarg recorregut a festivals internacionals de cinèma y han guanyat nombrosos premis  com "Con el Viento" dirigida per Meritxell Colell, Ainhoa; "Yo no soy esa" dirigida per Carolina Astudillo; "Hamada" dirigida per Eloy Domínguez Serén; "Trinta Lumes" dirigida per Diana Toucedo; "Niñato" dirigida per Adrián Orr o la multipremiàda pel·lícula "Estiu 1993" dirigida per Carla Simón que li ha atorgat el Premi Gaudí a millor muntatge y diberses nominacions a premis com els Goya, Platino o Fènix, entre d'altres. Col·labora freqüentment amb artistes com Juan Carlos Bracho y Momu and No Es. Amb ambdós ha treballat en obres per nombroses exposicions en importants galeríes y centres d'art nacionals i interanacionals.
Com a docent imparteix classes en el postgrau de muntatge de la Universitat Pompeu Fabra i BSM, en el master documental de ECIB, en el grau de l'ESCAC, el màster FRAME i EQZE a més a més de donar tallers y xerrades en diversos centres nacionals i internacionals. L'any 2018 va ser seleccionada per cursar la "Editing Station Berlinale Talents".

Response: De Barcelona.


Instruction: Qui és Elisenda Paluzie?

Context: La presidenta de l'ANC, Elisenda Paluzie, i el vice-president d'Òmnium, Marcel Mauri, han coincidit que no n'hi haurà prou amb mobilitzacions socials com a resposta a la sentència del judici contra el procés. En una entrevista a Els Matins de TV3, Mauri ha dit que la resposta institucional s'ha de centrar en com es fa servir la sentència per a continuar avançant mentre que, per a Paluzie, la resposta política ha de fixar un camí compartit cap a la independència. Mauri ha qualificat de ‘cínic' que l'estat espanyol demani a l'independentisme que condemni una violència que no existeix quan no ha demanat perdó per la ‘brutalitat policial' de fa dos anys. Vegeu-ho ací: Mauri no ha volgut entrar en la concreció de quina hauria de ser aquesta resposta institucional i s'ha limitat a dir que l'estratègia d'Òmnium serà ‘la que generi consens'. El vice-president ha considerat ‘positius' els acords en el marc del debat de política general i ha afegit que cal aprofundir-hi. Paluzie ha afegit que es necessita una resposta política i institucional ‘que estigui a l'altura' per tal de tornar a situar la independència com a l'objectiu. El vice-president d'Òmnium també ha retret a l'estat espanyol un ‘grau de cinisme elevat' tenint en compte que ara demanen explicacions a l'independentisme quan no han condemnat la ‘brutalitat' policial de fa dos anys. Pel que fa al segon aniversari del referèndum de l'1-O, Paluzie ha defensat que ‘genera un mandat' i, per la seva banda, el vice-president d'Òmnium ha admès que no hi ha un ‘diagnòstic compartit' de l'independentisme sobre l'1-O. Segons Mauri, el referèndum va suposar un ‘canvi d'era' i, per moltes persones, també d'Òmnium, genera un mandat. ‘Ho serà en la mesura que coincidim què vol dir aquest 1-O', ha afegit.

Response: La presidenta de l'ANC.


Instruction: Qui ha decretat una prohibició?

Context: La Junta Electoral de Barcelona ha prohibit d'il·luminar de color groc fonts i façanes de la ciutat, és a dir, la il·luminació que es pot veure des de final de la setmana passada gràcies a un acord dels grups municipals de BComú, PDECat i ERC. La junta ha donat la raó al PP i Ciutadans, que va presentar un recurs que argumentava que aquesta actuació era favorable a algunes candidatures per a les eleccions del 21-D. La junta al·ludeix a l'article 50.2 de la LOREG i remarca que els poders públics no poden utilitzar imatges o expressions ‘coincidents o similars a les utilitzades en les seves campanyes per alguna entitat concurrent a les eleccions'. El consistori va adduir que no tenia cap interès partidista, sinó que pretenia mostrar la solidaritat amb les famílies dels membres del govern i de les entitats que hi ha empresonats. L'ajuntament acatarà la resolució El govern municipal acatarà la resolució de la junta electoral, però diu que considera ‘bastant ridícul' que hi hagi forces polítiques com Cs, PP o PSC que es dediquin a ‘perseguir' aquestes actuacions. ‘Es pensen que canviant el color d'una font restituiran la normalitat democràtica del país i de la ciutat.' Laia Ortiz, segona tinenta batlle, ha dir que era ‘inèdit' això que passa, i ha instat aquests tres partits a restaurar la normalitat política en lloc d'anar presentant recursos. ‘No sé si el problema avui està en les fonts o en el fet que hi hagi persones a la presó per motius polítics', ha dit. A parer seu, el motiu de preocupació dels partits hauria de ser que tothom pogués fer campanya amb normalitat, inclosos els qui ara són a la presó. En tot cas, creu que per molt que s'apagui la il·luminació groga, ‘hi ha coses que no es podran apagar'. Prohibicions anteriors La Junta Electoral de Barcelona fa tres dies ja va obligar l'Ajuntament de Barcelona a retirar la pancarta que demanava la llibertat dels presos polítics que hi havia penjada al balcó i tots els eslògans i cartells d'aquesta mena que hi havia penjats als edificis institucionals. El mateix dia, la Junta Electoral espanyola va prohibir que els membres de les meses, els interventors i apoderats dels partits de les eleccions del 21 de desembre portessin el llaç groc de suport als presos. Més informació: La rebel·lió del color groc contra el PP, Ciutadans, el PSC i la Junta Electoral s'estén a la xarxa

Response: La Junta Electoral de Barcelona.


Instruction: De qui parla el text?

Context:
Rosa Estiarte Duocastella (Manresa, Bages, 26 d'abril de 1959 — Manresa, Bages, 8 d'abril de 1985) va ser una nedadora catalana.
Formada al CN Manresa, va especialitzar-se en les proves de 100 i 200 m braça. En aquestes especialitats, va ser campiona de Catalunya en quatres ocasions i cinc d'Espanya. També va formar part del relleu de 4x100 m lliure i 4x100 m estils del CN Manresa, essent campiona de Catalunya en sis ocasions i set d'Espanya. A més, va batre diverses vegades el record nacional de 100 m braça en piscina de 25 m, 4x100 m estils i 4x100 m lliures. Internacional amb la selecció espanyola en dotze ocasions, va participar als Campionats del Món de Natació de 1975, als Jocs Mediterranis de 1975 i als Jocs Olímpics de Mont-real 1976, on va competir a la prova de 4x100 m estils. Va retirar-se de la competició el 1978.
Entre d'altres distincions, va rebre la medalla d'argent al mèrit esportiu de Manresa el 1976 i la d'or el 1979, així com la insígnia d'or de del CN Manresa. Víctima d'una depressió després del seu divorci, va suïcidar-se el 1985. Aquest succés fou narrat posteriorment al llibre Todos mis hermanos, publicat pel seu germà Manel.

Response: De Rosa Estiarte Duocastella.


Instruction: Qui parlava?

Context:
-Això que l'escanyun no ve de gust a ningú- reparà en Temme somrient. -Però vós no en feu pas cara, d'estiracordetes. Si es compte des deu peixos per cada un que ara jo n'agi ès cert, poc que tinc dret a demanar més. Però… ¿voleu dir, que sortirà?
En Bonosi, per tota contestació, es llevà dempeus, i, ventant un patac al muscle del xaval, li va dir: -Aixeca't i mira aquest gussi. Vint-i-un pams. Sa nata per a es teu empre! Un llagut et fóra de mal remolcar, mentres que això ès una paia, i, per atra part, ès prou gran per a dur-hi tot es menester: palangrons, nanses… Veieja una mica; però ès fort, calafatat de fresc, no fa una trista gota d'aiga… El repintarem cada any… a mitges… no res: una capa. Veus? bons escàlams, bons rems… Si s'espatllen els refarem… a mitges, tot a mitges.
Ambdós anaven donant volta a l'embarcació: el xaval contemplant-la embadalit, i l'home amostrant-n'hi les bones qualitats, tot colpejant-la amoixadorament a pla palmell, tal com un marxant sol colpejar l'anca d'un mul o un cavall en ponderar-lo a un pretensor.
Mentrestant, dues persones que venien del poble s'encaminaven vers ells a poc a poc: un cavaller i una dama. El cavaller, alt, eixut de carns, ja madur; d'un negre gris com de llimadures de ferro els arranats cabells; la pell, d'una brunesa groguenca; carallarg, bigotut; vestit amb un tern blanc, i lluint sobre l'armilla una cadena d'or tan gruixuda i sobrera, que resultava un veritable excés com a fermall d'un rellotge. La dama, petitona, molsudeta, joveníssima, molt ben abillada, amb un vestit curt de cos i flàcid i lleuger de falda, una mica escotadet i braument esmanegat, i amb unes arracades i uns collarets de brillants que guspirejaven, com estelada en cel d'alba, sobre el seu cutis tendre i bru, que tirava a color de perla. Caminaven lentament, pas a pas, fent bracet, ella molt repenjada amb aire esllanguit i xerós, ell amb posat greu, decantant el cap a escoltar-la amb una dolça complaença.

Response: En Temme.


Instruction: Què significa apirrossar-se?

Context:
APIRROSSAR-SE. = Pendre forma de pirrossa. Pirrossa: allo que té forma de porra. La pirrossa pot o no ésser arma de combat; la porra és arma de combat.
ATRACALLAR. = Atropellar amb paraules o amb joguines; Castellà : atarantar, cachifollar.
BATICOR.= Acceleració dels batecs del cor. Castellà: sobresalto, palpitación.
BATOLLAR. = Batre a força de braç amb els batolls.  (Noticia de J. Roig.)

BESLLUMAT, DA.= Ferit d'alguna besllum. Besllum: rerallum, llum que passa a través d'un cos. Besllumar: deixar passar llum a través del cos. Aquest verb neutre, que és d'un matís molt especial i bonic, vaig sentir-lo usar a una persona aparentment ingènua; amb tot i això no crec que besllumar, ni besllum, siguin mots populars, car mai més no els he trobats en boca del poble.
BIRBILLEJAR.=Resplendir amb tremolor. (Noticia de Mn. Caseponce.) .

Response: Pendre forma de pirrossa.


Instruction: Què és el basajaun?

Context:
El basajaun és un personatge de la mitologia basca amb forma humana, el cos cobert de pèl i una cabellera molt llarga. Un dels seus peus té planta circular. Viu als boscos i cavernes. La seva dona és la Basandere.
Juntament amb Tartalo i els Gentils (o Jentil), forma part del grup de gegants de muntanya de la mitologia basca. És el geni protector dels ramats d'ovelles. Quan s'aproxima una tempesta o els llops, fa crits en la muntanya per tal que els pastors retirin el bestiar. Els ramats indiquen la seva presència fent sonar unànimement l'esquella.
Basajaun apareix de vegades en els relats com un geni terrorific de forces colossals, mentre que en d'altres apareix com el primer agricultor del qual els homes van aprendre a cultivar el blat. Als orígens, els Basajaun eren els posseïdors dels secrets de l'arquitectura i la vida sedentària, i fou el civilitzador Martin Txiki o Sant Martinic qui els arrabassà el secret per a divulgar-lo a la humanitat. Són generalment retratats com a personatges positius, que avisen amb xiulets quan s'apropa una tempesta i vigilen els ramats durant la nit perquè els pastors puguin dormir tranquils. A canvi, els Basajaun reben com a tribut un tros de pa que recullen mentre els pastors dormen.
Aquest ésser mitològic també existeix en la mitologia aragonesa de les valls de Tena, Ansó i Broto, on rep els noms de Basajarau, Bonjarau o Bosnerau.

Response: És un personatge de la mitologia basca.


Instruction: Què desitjava el protagonista?

Context:
Naturalment, volgué conèixer-la aviat. Les diverses maniobres que realitzava per topar-la a l'escala, per atrapar-la al balcó o a la galeria, finalment reeixiren: la veié. Era una criatura deliciosa. Bruna, esvelta, en son rostre d'or mat resplendien els ulls, d'una verdor i una suggestió plenament marítimes. La lleugeresa dels seus gestos indicava prou que era ella la veïna de les corredisses nocturnes.
Després de veure-la, En Llucià volgué parlar-li. Però la seva timidesa exigia, per a fer-ho, una ocasió voltada de secret o cenyida de parences irreprotxables: escometre-la a l'escala, sense motiu justificat, quan tota sola entrava o sortia de casa, li semblava massa comprometedor: la idea d'atansar-se-li al carrer el trasbalsava.
Un diumenge al matí, el seu carrer s'omplí d'un rebombori inusitat. Un tramvia acabava d'agafar una velleta. En Llucià s'abocà a la barana tot just en l'instant que, a pes de braços, l'entraven a la farmàcia. Algun vianant sensible i impulsiu interpel·lava el cotxer amb paraules iracundes. Al voltant del tramvia s'era congriat un aplec de badocs i de comentaristes. L'esguard d'En Llucià resseguí els balcons. En alçar els ulls al balcó de sobre, el seu esguard xocà amb el de la veïneta, que era ple d'interrogacions: segurament acabava d'abocar-se i no havia vist res.

Response: Conèixer-la aviat.


Instruction: De qui parla el text?

Context:
Àngels Esteller Ruedas (Barcelona, 12 de febrer de 1964) és una advocada i política catalana, diputada al Parlament de Catalunya en la VI Legislatura.
Es llicencià en dret a la Universitat de Barcelona i des de 1986 és diplomada en dret comunitari per la Universitat de Lovaina i el Parlament Europeu. Des de 1995 és membre del Col·legi d'Advocats de Barcelona. Ha treballat com a assessora jurídica externa de la Diputació de Barcelona en el Bufet Guardiola i Puig.
El 1988 es va afiliar a Nuevas Generaciones i el 1991 al Partit Popular de Catalunya, del que n'ha estat vicesecretària general d'Estudis i Programes.
A les eleccions al Parlament de Catalunya de 1999 fou escollida diputada per Barcelona. Ha estat secretària de la Comissió de Control Parlamentari de l'Actuació de la Corporació Catalana de Ràdio i Televisió i de les Empreses Filials i vicepresidenta de la Comissió d'Investigació sobre les Presumptes Irregularitats en Estudis d'Opinió i Enquestes del Govern. A les eleccions municipals de 2003 i 2007 fou escollida regidora a l'ajuntament de Barcelona, on ha estat portaveu del PP (2007-2011) i diputada a la Diputació de Barcelona.
A les eleccions generals espanyoles de 2011 fou escollida diputada per Barcelona. És vocal de la Comissió Constitucional i vicepresidenta segona de la Comissió de Foment del Congrés dels Diputats.

Response: D'Àngels Esteller Ruedas.


Instruction: Quant va esperar?

Context:
Deixà passar un mes. A pretext del dol, en Pasqualet no es movia de casa i esquivava les entrevistes amb sa promesa. Mes aquesta encar tenia sa paraula. Decidida a acabar d'una vegada amb aquell estat de coses, puix no era amiga de situacions ambigües, ella l'emprengué un dia en mig del pati, a la descarada, no important-li ja qui pogués veure-la o deixar-la de veure.
-Escolta, Pasqualet…
-Dispensa, Nieves… En aquest moment… el papà m'espera…
-No: prou ho saps que no t'espera ningú, però és que te dónes vergonya d'estar al meu davant, perquè… perquè menganyes…
Ell protestà, cap cot, sens calor.
-I ara! A què ve, això? ¡Te tornes més estranya!…
Ella somrigué amb amargor.
-No m'ho vulgues negar! ¿Te creus que no he vist totes les maniobres amb l'altra?

Response: Un mes.


Instruction: Ella agraeix alguna cosa?

Context:
-Gràcies- fa ella: -no hi ha necessitat de més. Així estic millor que en un llit, suro naturalment, i l'aigua és més tova que la llana i la ploma més estufades. Dóna bo, de banyar-se en una nit d'estiu com aquesta. Vostè s'haurà rigut dels meus capgirells: veritat? No, no m'ho negui: això no és cap mal: jo també me'n ric. M'agrada criaturejar: sap? Sóc així… tarambanota.
I riu que riu! No he vist mai resplendir unes dents més blanques entre uns llavis més frescos i vermells… uns llavis molsudets, en què un hom endevina les dolçors d'una fruita madura i fan ganes de mossegar-los.
Després que ha donat esbarjo a la seva hilaritat, plega familiarment els braços nus sobre el meu genoll, estintolant-s'hi, i, mig aclucant els ulls, m'endreça una llarga mirada rasant per ses sedoses pestanyes. Jo estic emocionat. No sé lo que em passa. Aquella mirada m'enlluerna, m'atira, s'emporta quelcom del meu esperit, quelcom que es dilata vibrant i surt enfora a banyar-se en fluids deliciosos. I resto gairebé defallit, i el cap me va en roda.

Response: Sí.


Instruction: Qui és Jaume Asens?

Context: El portaveu d'En Comú Podem al congrés espanyol, Jaume Asens, no descarta que els comuns facin batlle Ernest Maragall. Així ho ha dit al programa ‘Via Lliure' de RAC 1. ‘No descartem un pacte que faci Maragall alcalde. La nostra opció preferida és l'Ada, per la posició de pont que pot fer en un moment tan complicat de vetos i bloquejos mutus. Difícilment ho podrà fer un altre alcalde. Però aquesta porta no l'hem tancat mai', ha explicat. Asens reconeix que ‘és molt difícil que el PSC es posi d'acord amb ERC, però no impossible' i diu que la decisió de fer batlle Maragall estaria en mans de les bases del partit: ‘Si canviem de pantalla, és possible que s'hagin de tornar a pronunciar'. Preguntat sobre les seves preferències pel que fa a aquesta qüestió, Asens ha dit que ‘són irrellevants'. ‘No hi sóc al dia a dia, les meves responsabilitats m'han allunyat de Barcelona', ha afegit. Ahir les bases de Barcelona en Comú van validar de manera massiva, per 457 vots contra 27, la proposta de la direcció perquè Colau es presenti a la investidura.

Response: El portaveu d'En Comú Podem al congrés espanyol.


Instruction: Què defensen des de la CUP?

Context: La CUP aposta per l'estratègia ‘més àmplia possible' fonamentada en la ‘desobediència civil i institucional per fer possible l'exercici del dret d'autodeterminació'. Així consta en un document de 10 punts aprovat el 27 d'abril en un Consell Polític i del que ara ha informat en un comunicat. Al text, la CUP explora la possibilitat de construir una ‘alternativa política' de cara a les pròximes eleccions al parlament. A més, el document no descarta un referèndum en cas d'intervenció de la comunitat internacional, però assenyala que, en el context actual, les ‘debilitats' allunyen la possible intervenció', que veuen ‘necessària per a una resolució definitiva del conflicte en clau d'autodeterminació'. L'Assemblea Nacional dels cupaires aprovarà definitivament els 10 punts polítics i organitzatius al juliol. El comunicat assegura que la CUP aposta per una ‘estratègia concertada de la forma més àmplia possible' davant del ‘bloqueig i ‘repressió' de l'estat espanyol que es fonamenta en la ‘desobediència civil i institucional' i un programa de mesures en matèria de drets civils, socials i polítics. La CUP assegura que ‘només en el context de desplegament d'una estratègia civil institucional i en el context també d'una intervenció de la comunitat internacional', la CUP no descarta l'organització d'un nou referèndum d'autodeterminació. En el context actual, però, la CUP considera que els escenaris de resolució del conflicte democràtic amb l'estat espanyol són ‘lluny de ser possibles' i n'assenyala dues causes: en primer lloc pel ‘tancament en banda per part de l'estat espanyol i els seus aparells contra l'exercici del dret a l'autodeterminació' però també degut a ‘debilitats pròpies del moviment per l'autodeterminació'. ‘Aquestes debilitats allunyen la possible intervenció de la comunitat internacional, necessària per a una resolució definitiva d'aquest conflicte en clau d'autodeterminació', afegeix la formació. De cara a les eleccions municipals del 26-M, la CUP diu que posa les seves més de 200 candidatures municipals ‘al servei d'una estratègia que posi els ajuntaments com un dels elements fonamentals per a la construcció de sobiranies al servei de les classes populars i treballadores i al servei també de l'exercici de l'autodeterminació'.

Response: L'estratègia més àmplia possible fonamentada en la desobediència civil i institucional.


Instruction: Quins són els cognoms de l'Antònia Maria?

Context:
Antònia Maria de la Creu Sabater i Vallespir (Palma, 24 de novembre de 1947) és una filòloga i escriptora mallorquina coneguda especialment pel seu treball sobre la casta nobiliària de Mallorca, els seus usos, costums i la seva parla. És doctora en llengua i literatura catalanes per la Universitat de les Illes Balears (UIB).
Va néixer l'any 1947 a Palma, filla de Gabriel Sabater i Antònia Vallespir. Fou professora de cultura europea, cultura balear i història de la gastronomia de les Illes Balears a l'Escola d'Hoteleria de la UIB. L'any 1998 edita les memòries de Miquel Forteza i Pinya, escriptor mallorquí destacat com a poeta i advocat en la qüestió dels xuetes. Començà la seva tesi doctoral La parla d'una classe social: els senyors de Palma l'any 1991 i durant quatre anys enregistrà en cinta magnetica entrevistes amb nombrosos membres de la noblesa mallorquina, un estament social marcat pel seu aïllament que afavorí el desenvolupament d'uns costums i parla molt particulars. Sabater aconseguí introduir-se en aquest reduït grup i documentar en cinta magnètica les veus dels darrers membres de la noblesa que foren testimonis de la vida i costums de l'estament noble a la Mallorca preturística. L'any 2010, dirigida per Joan Miralles Monserrat i Sebastià Serra i Busquets, llegí la tesi i es doctorà en llengua i literatura catalanes per la Universitat de les Illes Balears. Publicà el llibre Els senyors de Palma. Història oral. (pròleg de Joan Veny) el 2012, en què recull les observacions, documents i conclusions de la tesi. Des de la publicació del llibre, ha aparegut en nombrosos mitjans de comunicació atrets per l'originalitat d'una tesi que documenta un mode de vida ja esvaït a la Mallorca de principis de segle xx.

Response: Sabater i Vallespir.


Instruction: Qui és la Maria Rovira?

Context: La membre del secretariat nacional de la CUP Maria Rovira considera que el referèndum és una de les vies que cal tenir sempre damunt la taula però ha afegit que ara no es donen les condicions i que s'han de generar. En una entrevista a l'ACN, ha explicat que en les negociacions per a la investidura es demostra que a Catalunya no hi ha la correlació necessària de forces favorables a la independència ni a un estat que no sigui part del conflicte. En aquest context, ha defensat que cal resoldre el conflicte en una taula internacional amb ‘mediació internacional' i també que cal generar les condicions que ara no hi ha amb la mobilització permanent, desobediència i un acompanyament institucional. Després de l'anunci, per part del president de la Generalitat, Quim Torra, d'una cimera de partits i entitats després de les festes de Nadal per a provar de traçar una estratègia conjunta cap a l'exercici de l'autodeterminació, la CUP s'ha mostrat oberta a parlar-ne, tot i que també ha volgut destacar que ara com ara els diferents partits se situen en una ‘lògica recentralitzadora' de l'estat espanyol en vista un possible pacte entre ERC i el PSOE per a investir Pedro Sánchez. ‘Per seure a parlar del dret d'autodeterminació i com exercim conjuntament els drets polítics com a poble sempre ens hi trobaran', ha remarcat. Rovira ha constatat que ara mateix no hi ha unitat estratègica de l'independentisme i que hi ha ‘perspectives diferents'. I, en aquest sentit, ha assenyalat ‘qüestions contradictòries' que fan difícil d'avançar, posant com a exemple l'anomenada llei Aragonès que, segons la CUP, obre la porta a privatitzacions. ‘Continuarem situant aquest conflicte polític que alguns volen deixar aparcat per tornar a una situació de calma que creiem que no es pot donar en la situació que tenim actualment', ha remarcat. Sobre la proposta de la CUP en aquesta cimera després de Reis, ha defensat que cal crear les condicions per a exercir l'autodeterminació en diferents àmbits perquè, segons que ha alertat, no es resoldrà únicament per la via judicial o interpel·lant l'estat espanyol a negociar. ‘Serà amb el desbordament que ha d'anar acompanyat del fet que a escala internacional siguem capaços de generar aliances perquè, quan hi hagi un desbordament continu, tinguem algú a qui interpel·lar. És un front imprescindible', ha defensat. Per crear les condicions, Rovira també ha defensat que cal determinació i consciència que segurament s'haurà d'estar disposat a assumir conseqüències i responsabilitats ‘fins a les últimes conseqüències' perquè davant hi ha un estat autoritari. Ha criticat durament les negociacions d'ERC amb el PSOE per a la investidura i ha acusat els republicans d'afegir-se a la recentratlizació de l'estat espanyol, de voler desmobilitzar i retornar al marc autonòmic. En aquest sentit, ha denunciat que ERC ha renunciat al dret d'autodeterminació en el possible pacte d'investidura i ha conclòs que ‘no es donen les condicions polítiques' per a pactar amb el PSOE. ‘Entenem que aquesta negociació no fa sinó tornar a situar l'autonomisme com a eina i ja hem vist que no és capaç de garantir què necessitem com a poble', ha afegit.

Response: La membre del secretariat nacional de la CUP.


Instruction: Qui és l'autor de 50 secrets màgics per pintar?

Context: Salvador Dalí va escriure l'any 1947 el tractat 50 secrets màgics per pintar. En aquest document, l'artista va deixar constància d'un dels seus somnis: arribar a exposar algun dia al costat de l'obra de Rafael. La Fundació Gala-Dalí acaba de fer realitat aquest desig amb la inauguració de l'exposició ‘Dalí- Rafael, un somieig prolongat‘, on el quadre L'ascensió de Santa Cecília es pot veure en una de les sales del Museu Dalí a tocar del de Rafael Verge de la Rosa. El somni s'ha pogut complir gràcies a la cessió temporal –fins al 6 de gener– del Museo del Prado, amb motiu del bicentenari de la institució. La cessió no és casual. El director del Museo del Prado, Miguel Falomir, explica que sovint s'intenten diàlegs impossibles entre artistes del passat i pintors actuals. ‘Aquest és un diàleg real perquè Dalí va donar reiterades proves de la seva admiració per Rafael. Era legítim i necessari unir-los', remarca. Han escollit la peça de Rafael per qüestions logístiques de transport, però la de Dalí té un significat especial en relació amb l'artista renaixentista: és una interpretació absolutament actual que fa Dalí seguint la tècnica dels clàssics, segons que explica la directora dels Museus Dalí, Montse Aguer. Fotografies i material documental Als dos quadres, els acompanyen tretze fotografies dels tallers de l'artista empordanès –sobretot de Portlligat–, on apareixen làmines amb obres de Rafael però també llibres de treball del pintor renaixentista que Dalí va utilitzar per elaborar algunes obres. Una és, precisament, la que hi ha a l'exposició i que va pintar a Portlligat l'any 1955. La peça L'ascensió de Santa Cecília forma part d'una sèrie en què el classicisme és molt present i on Dalí es refereix a la física nuclear i a la discontinuïtat de la matèria. A més, hi ha la interpretació que l'artista fa de la pintura Santa Caterina d'Alexandria, que data del 1507. Activitats complementàries Fruit de la recerca que s'ha fet per a documentar el préstec i la relació entre tots dos artistes, s'editarà una publicació divulgativa. En suport digital, també s'han creat nous continguts monogràfics, com ara una secció web dedicada a aquesta influència de Rafael en Dalí, on hi ha articles, cites de Dalí, una videoteca i un itinerari educatiu que recorre les obres del Catàleg Raonat de pintures del geni d'inspiració rafaelesca. Un vincle històric entre el Prado i Figueres El director del Museu del Prado recorda els vincles històrics que uneixen la institució amb Figueres. En aquest sentit, ha recordat que el castell de Sant Ferran va acollir obres seves i que aquí es va signar el conveni que va permetre l'evacuació de valuoses peces durant la guerra de 1936-39.

Response: Salvador Dalí.


Instruction: Què és Avalon?

Context:
Avalon és una illa llegendària de la mitologia celta en algun lloc de les illes britàniques on, segons la llegenda, les pomeres donen saboroses fruites durant tot l'any i hi habiten nou reines fades, una de les quals és Morgana. Primer es creia que la paraula Avalon era una adaptació de la paraula celta «annwyn» o «annuvin», que designa el llegendari regne de les fades, però, ja al segle xii, Geoffrey de Monmouth pensava que el nom deriva de la traducció de "illa de les pomes". Això és altament probable, perquè, en bretó, poma es diu «aval», i en gal·lès es diu «afal» (amb la pronunciació de la "f" com "v"). Avalon també va ser anomenada Ynys Witrin, que significa «illa de vidre».
La llegenda situa Avalon en algun lloc no especificat de les illes britàniques, encara que ja a principis del segle xi algunes de les tradicions artúriques indiquen que aquest lloc pot ser Glastonbury, on abans que la zona de la plana de Somerset fos sagrada, hi havia un turó (Glastonbury Tor) que s'elevava com una illa enmig dels pantans. Segons el cronista medieval Giraldus de Cambrai, Durant el regnat d'Enric II d'Anglaterra, l'abat Hernry de Blois va patrocinar una recerca a la zona, el que, segons sembla, va portar al descobriment d'un enorme taüt de roure amb una inscripció que resava Hic iacet sepultus iclitus rex Arthurus in insula Avalonia. ("Aquí jeu sepultat el Rei Artur, a l'illa d'Avalon"). De Cambrai explica com les restes van ser traslladades en una gran cerimònia a la qual van assistir el Rei Eduard I d'Anglaterra i la seva consort, i, segons ell, ara estarien en l'altar major de l'abadia de Glastonbury, lloc que es va convertir en un focus de pelegrinatge fins a la reforma anglicana.
En qualsevol cas, actualment es considera que l'associació de Glastonbury i Avalon no és sinó un frau. Els motius són diversos, entre ells la mateixa inscripció, que semblaria més adequada a l'estil del segle x, molt lluny dels segles V i VI en el qual presumptament Artur va viure i va morir. Per no esmentar la falta de referències contemporànies al descobriment, fet que no hauria passat desapercebut. Tot això fa pensar que la història va ser creada per la mateixa abadia per augmentar la seva reputació.
Alguns estudiosos de les llegendes artúriques han situat Avalon a l'Ile Aval, a la costa de la Bretanya, mentre que altres l'han situat a Burgh-by-Sands, a Cumberland, prop del mur d'Adrià, on es va aixecar el fort romà d'Aballava, i altres més a prop de Camboglanna, en el que ara s'anomena Castlesteads.
En qualsevol cas, com es veu, molts són els que reclamen per a si la veritable ubicació d'Avalon, l'illa de les pomes. Sembla que les boires d'Avalon cobreixen amb el seu mític vel el lloc de repòs del Rei Artús. Després de la batalla amb Mordred, Artur, moribund, va ser portat a Avalon per Morgana, la fetillera i germanastra del rei. A la barca de Morgana hi havia diverses dones: Algunes conegudes (Igraine, Elaine, Nimue) i altres amb noms que no s'esmenten (La Reina de Gal·les del Nord, la Reina de les Terres ermes o la Reina de les Tempestats). En algunes llegendes només tres fades escorten al rei a l'Illa de les Pomeres. Es diu que Artur va ser estirat en un llit daurat i la fada Morgana segueix vetllant el cos del seu germà. També es pensa que Avalon i el món nòrdic de Helheim són el mateix lloc però amb diferent nom.

Response: Una illa llegendària de la mitologia celta.


Instruction: Com és en Soldevila?

Context:
En Soldevila—no tenim més remei que dir-ho amb un mot pedant—té un veritable temperament de socialitzador del nostre idioma. La seva poesia és prenedora, la seva prosa és clara i graciosa. Si ell persevera, com cal esperar, en una floració novel·lística pot fer molt per aconseguir el consorci més íntim d'una societat en transició ascendent, i el bell parlar que han elaborat els lírics. No ens referim ara a una modesta influència lèxica, sinó a una doble acció d'ennobliment de la vida i «humanització de l'art» com diria en Joan Alcover. El noucentisme necessita, darrera els seus poetes, els seus novel·listes. La poesia lírica, com la metafísica, és un nimbe, un halo sacrossant; però la novel·la, com el teatre, és l'entronització. La novel·la és més tranquilament amaradora que no pas el teatre. I sobretot, és més obiqua. Hom la troba o la té en el quiosc, en el ferrocarril, dins el pupitre de l'escolar adolescent, dins el prestatge de la casa de camp on els hostes llegeixen quan plou, dins la butxaca del modest dependent de comerç o sota el coixí agençat amb randes on es mig sepulta una rossor mandrosa.
Un poeta, segurament anònim per als venidors, ha escrit aquests versos:
«Del desengany, fóra possible cosa fer-ne una amor amb caient gentil?»
Gosaríem dir que sí. I fóra cosa més exemplar que no pas convertir un enlluernament en un tast de cendres.Però no és aquest darrer el cas de L'Abrandament. El cas, en la novel·la d'En Soldevila és la nota biogràfica d'una mediocritat passiva, ordenada, egoista que un cop, en l'embranzida inusual d'una represa de salut, creu en una vana apariència de sentimentalisme, i després es va deixondint al compàs de les petites anècdotes inexorables de la quotidiana invasió femenina. Tanmateix, el matrimoni és una solució rigorosament perfecta de la vida, i, com totes les solucions socials perfectes, en té prou amb la supervivència d'una sola de les seves mil raons fonamentals per a continuar florint. En els casos pitjors—fins i tot després del desengany,—n'hi ha prou per a fer del matrimoni quelcom d'eficient, de confortable, de conversatiu, amb què la muller tingui indulgència o el marit tacte. Però l'heroi i l'heroïna de L'Abrandament es troben orfes d'una i altra virtut. Ell és un mediocre bla i ella és una mediocre eixuta. Aquesta mediocritat crea a llur voltant unes tintes obagues, cruels, com les que volten certes figures realistes de Rembrandt. La lògica de l'autor en tota la novel·la és admirable, millor diríem implacable; i el desenllaç més que funeral és piadosament humorístic. Humorístic, i potser just, si és que la justícia és més aviat metòdica que no pas èpica.

Response: Té un veritable temperament de socialitzador del nostre idioma.


Instruction: Què suggereix un personatge?

Context:
-No, millor serà un treu- replicà el pare. -Vaig, vaig, avi: preneu paciéncia. Això ès una ventarrada maaleïda que no dóna temps de res, però al mencos serà ferma. L'hem de seguir de llarg, ja ho veig: no hi ha remei. ¡Aguanta. i fora, l'avi!… Ohè! ohè!… Pau!… Vadô!… ¡Ànsia, a la maniobra!… Ohè! ohè!…
Se n'anà corrent, i durant molta estona el vaig sentir, a intervals, maleir i reganyar. El treu no devia ser de tan bon armar com ell desitjava.
Però tu ara no saps de què et parlo, i serà precís que t'ho expliqui. El treu consisteix en una lona que, amarrada a l'arbre mestre, s'estén, a tall d'ala de teulat, en davallada cap a proa, on se lliga per dos caps a borda i borda.
Mentre el desplegaven, el vent li pegà una sacsejada tan forta que es petà una de les amarres, i el drap, ample i feixuc, restà lliure d'un cap, aletejant com una au enorme que, ferida i ventreaterrada, se defensa dels llebrers. Amb una de ses ventallades haguera pogut matar un home. Tots fugiren del seu dessota. No sé pas de quin enginy se valgueren per a subjectar-lo, perquè, amb tot i presenciar l'operació, no me'n vaig fer càrrec. Crec que l'anaren eixalant cobrant-lo de mica en mica des d'un dels extrems fermats; però no n'estic pas segura. No m'ha restat d'aquella escena més que un record mal conjuminat i confós com el que sol deixar una visió de desvari. Me represento uns homes que floten entremig de ruixims, anguilejant entre cordatges com les erugues en una teranyina quan el torb esbulla la capçada del pi en el qual filaren llur niu en hores de bonança: bracegen, treballen… Però de llur maniobra no trobo en la meva pensa sinó impressions deslligades. Ni pot ser d'altra manera: amb el moviment esbojarrador de la barca, i amb l'aire espès i grosser que em maurava violentament, empenyent-me, rebregant-me, tirant-me a la la cara el mocador i obligant-me sovint a tancar els ulls, no era pas possible seguir cap observació. Pobres mariners! No sé com podien arribar a treballar; però lo cert és que ells es sortiren amb la seva i que el treu fou fermat, comunicant més vigorós impuls a la nostra marxa.

Response: Que millor serà un treu.


Instruction: De qui parla el text?

Context:
Diana Palazón (Elx, 12 de desembre de 1976) és una actriu i cantant valenciana.
Nascuda el 12 de desembre del 1976 a Elx (Baix Vinalopó, País Valencià). A l'edat 17 anys es va traslladar a la ciutat de València per estudiar Art Dramàtic a l'Escola de l'Actor (ESAC), entre els anys 1994 i 1998. Els completaria a Barcelona, cursant dramatúrgia amb el director de teatre Boris Rotenstein, al Col·legi del Teatre (1999-2000).
Paral·lelament va començar la seua carrera a València, fent sèries per a Canal 9 com A Flor de Pell (1997) o Herència de Sang (1996), començant a treballar en el teatre, amb l'obra El burgès gentilhome (Joan Peris, 1996), i amb el seu primer projecte cinematogràfic, la pel·lícula L'arbre de les cireres, de Marc Recha (1998).
El seu primer paper a la televisió nacional va ser a la sèrie diària Al salir de clase, com a Miranda, un paper que li va donar gran popularitat i que interpretà entre el 1999 i el 2001. Tot i això, la seva consagració va ser a Hospital Central, on va interpretar el paper de la doctora Laura Llanos des del 2002 fins al juliol del 2007, convertint-se així en un dels personatges més estimats de la sèrie. Ha participat en altres sèries i produccions televisives com Singles (2008), Raphael: un historia de superación personal (2010), Gavilanes (2010-2011) o La que se avecina (2014).
En els últims anys ha participat en diverses pel·lícules a les ordres de directors com Antonio Mercero (Planta 4ª, 2003) o Eva Lesmes (El Palo, 2001). Entre les darreres estrenes cinematogràfiques hi ha també les pel·lícules Mia Sarah (2006), de Gustavo Ron, Malas noticias, de Miguel Ángel Cárcano (2007), La mémoire dans la chair, de Dominique Maillet (2012) o Legionario (2017), del director mexicà Eduardo H. Garza.
La seva experiència teatral continua amb obres com Kràmpack, juntament amb Fèlix Gómez i Nacho López, o El invierno bajo la mesa, del 2005 i dirigida per Natalia Menéndez, al costat, entre d'altres, del seu company d'Hospital Central, Antonio Zabálburu, que, a més, l'havia dirigit en el videoclip de la cançó "Te esperaré una vida", d'Inma Serrano. Amb Miguel Narros ha treballat en el personatge protagonista de La Dama Duende, precisament en l'última obra que dirigiria Narros al final de la seva carrera. Ha participat també en dues produccions per al Festival de Teatre Clàssic de Mèrida: Alejandro Magno (2016), sota la direcció de Luis Luque, i Nerón (2018), d'Alberto Castrillo. També va formar part del gran elenc de La Cocina, d'Arnold Wesker, al Teatre Valle Inclán de Madrid, i a les ordres de Sergio Peris Mencheta.
L'any 2017 comença la seva carrera musical, amb el grup Leon Impala, al costat del també actor i cantant Chema León. Al desembre de 2018 va aparèixer el seu primer EP “La Grieta” i després el primer disc de llarga durada, «El plan».
Ha rebut el premi a la millor actriu a la primera Edició dels Premis Telón Chivas, per la seua participació a l'obra de teatre Krámpack i La Dama D'Elx de Bronze per la seua trajectòria com a actriu del «Patronato Histórico Artístico y Cultural d'Elig».

Response: De Diana Palazón.


Instruction: Què feia el narrador?

Context:
Jo, gratant-me el cap, pensívol, anava escoltant. El cor me bategava dintre el pit, com una papallona dintre el puny d'un infant. Oh! prou me temptaven, aquelles proposicions!
-A casa sopem a les vuit- vaig mormolar.
-A dos quarts serem en terra- contestà en Volivarda. I, llegint la desconfiança en la meva mirada, afegí, besant-se el dit gros, encreuat sobre el saludador: -Tan cert com sa mort!
En això, les mans d'algú que se m'havia acostat per darrera me taparen els ulls, a l'ensems que una alenada calenta m'humitejava el clatell. Vaig pegar una giravolta sobtada, i vaig topar-me nas a nas amb la riallera carota d'en Paiús, un noi rabassut, gras, llardós. Ja abans d'encarar-m'hi l'havia sospitat per la ferum, que sempre se li sentia, de quitrà i d'arengades podrides. ¡Que n'era, de lleig, aquell marrec! Tenia les galtes botides, el nas aixafat, i les parpelles tan sobreres i caigudes, que per mirar havia de tirar el cap endarrera, com aquell que, jugant a cucorna, vol guaitar per sota del mocador.
Me va enrotllar el braç a la cintura i em va dir: -Ets de sa barcada: oi?  ¡Conxos, que ens divertirem!

Response: Anava escoltant.


Instruction: De quina paraula deriva “grigori”?

Context:
Els grigori (del grec egrēgoroi, que significa observadors o vigilants), també coneguts com a fills d'Elohim (en hebreu בני האלהים, bnei ha elohim); són un grup d'àngels caiguts de la mitologia judeocristiana esmentats en alguns textos apòcrifs bíblics i en el Llibre del Gènesi. En aquests textos s'esmenta que els grigori van ser éssers que es van aparellar amb les "filles dels homes"; naixent d'aquesta unió una raça de gegants coneguda com els nefilim. Segons el Llibre d'Henoc, els grigori sumen un nombre de 200 però només els seus líders són esmentats:
A la Bíblia: en el llibre de Gènesi, es conserva part d'aquest relat, en què es parla d'aquests àngels referint-se a ells com fills d'Elohim que van prendre per a si dones, i van engendrar gegants (anomenats nefilim). El motiu segons la Bíblia pel qual Elohim no va acceptar aquests fets estaria indicat en la següent frase: "No meu alè de vida no es mantindrà per sempre en els homes, perquè són de carn mortal. No viuran més de cent vint anys" (Gènesi 6:1-4). Sent la interpretació d'aquesta frase segons els erudits, que Elohim no va desitjar que romangués per sempre el seu esperit (essència de vida) en l'home, ja que amb això l'home viuria molt més del que desitja, o viuria per sempre.
Al Llibre d'Henoc: (llibre que forma part del cànon de l'Església ortodoxa etíop, però considerat apòcrif per altres esglésies cristianes), Henoc a més de nomenar el nombre i els noms dels principals grigori, igualment esmentaria aquest relat més detalladament, comptant a més el tipus de càstig que van patir aquests éssers i els seus fills.
En unir la història d'ambdós textos es dona a entendre que el càstig d'aquests àngels s'hauria realitzat després de la creació de l'home, a diferència d'altres mites que relacionen aquests fets amb Llucifer, el qual s'indica en aquestes creences i llegendes que hauria estat castigat abans de la creació bíblica del món. No obstant això cal tenir en consideració que igualment en el llibre d'Henoc es compte que ja abans d'aquests esdeveniments, hi havia castigades 7 estels semblants a grans muntanyes. Elles cremarien, a la presó de les estrelles i dels poders del cel per haver transgredit el manament de Yahweh, des del començament del seu ascens, per no haver arribat al seu temps, per la qual cosa Elohim es va irritar contra elles i les va encadenar fins al temps de la consumació de la seva culpa per sempre.
Al Llibre dels Jubileus: (text apòcrif escrit probablement al segle ii o III aC), s'esmenta que aquests àngels són fills dels elohim ('senyors'), un antic plural majestàtic del Déu hebreu, o el possible indici d'un origen politeista del judaisme. En aquest llibre es parla que aquests éssers eren gegants que havien baixat a la Terra perquè no tenien companyia femenina. Els elohim els havien enviat a la terra per ensenyar a la humanitat la veritat i la justícia, però aquests van decidir pactar i desobeir la seva missió i les regles. Aquest text ofereix una versió diferent del propòsit pel qual els Vigilants van baixar inicialment a la Terra, i complementa la descripció d'aquests éssers.

Response: Del grec egrēgoroi.


Instruction: De qui parla el text?

Context: Esteve de Bizanci (en grec: Stephanus Byzantinus, Στέφανος Βυζάντιος) fou un geògraf i lexicògraf romà d'Orient del segle vi. Era gramàtic i vivia a Constantinoble, amb seguretat després del regnat d'Arcadi i Honori (423) i abans del de Justinià II (iniciat el 685). Això és gairebé tot el que se sap de la seva vida. Fou autor d'un important diccionari geogràfic titulat Ethnica (Ἐθνικά). El treball és d'un valor enorme pel que fa a informació geogràfica, mitològica i religiosa sobre l'antiga Grècia. Del diccionari, només en sobreviuen uns escassos fragments, però es conserven epítoms compilats per Hermolaus o Hermolaos de Constantinoble. Hermolaos dedica el seu epítom a Justinià. Si bé no és clar si es refereix a Justinià I o Justinià II, emperadors amb aquest nom, sembla probable que Esteve visqués a la primera meitat del segle vi, sota el mandat de Justinià I. L'edició moderna estàndard és la d'August Meineke (1849), i per convenció, les referències al diccionari usen els números de pàgina del text de Meineke. La primera edició moderna del treball va ser la publicada per la impremta Aldina el 1502.

Response: D'Esteve de Bizanci.


Instruction: Què es va sentir?

Context:
En aquell moment va sonar la veu aspra del pare.
-Pareu ment, l'avi: aquí ve l'esborneiat!
I de seguida es desplegà una ratxa violenta, que assorollà la nau, brogint esgarrifosament en els arbres i les antenes. Les ones s'ajagueren com blat en herba que s'aterra a gavells sota un fort ruixat. La barca arrencà mig tombada.
-I ara, l'avi- vaig exclamar. -¿Per què arrumbeu per enfora?
-Convé salvar ses puntes- me contestà.
La mar, de primer arrasada i atuïda, se revenia, crestejant i enflocant-se, i apareixien en ella grosses depressions fugidores. Per dues o tres vegades el vent mancà i tornà a bufar. Vaig veure que la nuvolada de sol ixent se caragolava, esbadellant-se a grans esquerdes, per on s'atalaiava un cel verdelós. Aleshores entrà la llevantada amb totes les seves forces, acompanyada de boires rossegadisses que es rebatien per la immensa planura d'aigua, passant com a fumarades de colossals xemeneies. I l'horitzó tornà a cloure les seves crétues i a ennegrir-se; i la pluja l'esvaí sota el seu vel gris i ratllat.
-En popa, l'avi, en popa! Ja ens hem forejat prou. No perdem temps.  Provem la derrota de Tossa- va dir el pare.

Response: La veu aspra del pare.


Instruction: En quin llibre surt el personatge de qui parla el text?

Context:
En el Gènesi capítol cinquè, Matusalem (en hebreu מְתוּשֶׁלַח בן-חֲנוֹךְ Mətûšālah ben Hănōk i en àrab متوشالح بن خنوخ Matuixalakh ibn Akhanukh) és el fill del profeta Henoc i la persona més longeva de tota la iconografia mundial.
Va ser pare de Lèmec als cent vuitanta-set anys. Segons una tradició apòcrifa jueva, Lèmec va tenir un fill que va néixer amb els cabells i la pell blanca com la neu i els ulls tan clars que semblava que brillaven. Quan Matusalem va veure el nounat, va viatjar fins a la fi del món per parlar amb el seu pare Henoc, qui li va posar al nadó el nom de Noè (que significa descans o consol) i va predir que durant la seva vida es produiria un cataclisme d'àmbit mundial, el diluvi universal.
Durant els set-cents vuitanta-dos anys més que va viure va engendrar altres fills i filles amb la seva esposa Edna (font apòcrifa) fins que va morir a l'edat de nou-cents seixanta-nou anys.
De tot el llinatge de descendència registrat a la Bíblia des d'Adam fins a Jesús, Matusalem és qui tingué una vida més llarga; és per això que en la cultura popular és sovint utilitzat com a exemple de vellesa.
Els intèrprets bíblics asseguren que es pot entendre al text que va morir un any després de l'arribada del Diluvi universal. Els defensors del creacionisme, que propugnen una lectura literal de la Bíblia fins i tot han intentat explicar científicament aquesta edat avançada: abans del diluvi uns núvols de vapor (dels quals sortiria l'aigua) envoltaven la Terra i protegien els seus habitants de la llum ultraviolada i dels efectes de l'envelliment (no han tingut en compte altres factors de deteriorament a part del sol).
El Mite de la longevitat

Response: En el Gènesi.


Instruction: A quina ciutat va néixer Carme Noguera Valero?

Context:
Carmen Noguera Valero, (València 1907 - Castelló de la Plana 7 de gener de 1974) va ser una mestra artesana i pintora de la burgesia.
Va nàixer al barri valencià del Cabanyal. Quan tenia 15 anys, es va traslladar amb els seus pares, per motius polítics, a Castelló. Va rebre classes de pintura i dibuix a l'acadèmia del pintor Vicent Castell on va fer una estreta amistat amb la pintora castellonenca Matilde Segarra Gil, mare de Matilde i Josefina Salvador Segarra, i va impartir les classes amb altres pintores castellonenques com Carmen Palau, Elisa Agost i altres.
Es va casar amb el metge Hipòlito Fabra Compte que va morir el  maig de 1951. Va tenir dos fills, i després de quedar vídua, va reprendre l'activitat artística que havia abandonat per tenir cura de la família com estava establert socialment en aquella època. Des d'aquell moment ven tota la seua producció a la primera exposició de pintura que va fer per poder tirar endavant la família i de la qual encara es conserva el catàleg. La pintura va permetre d'aquesta manera el sosteniment econòmic de la família, cosa ben difícil per a una dona de l'època. Va establir la seua pròpia acadèmia al carrer Campoamor de Castelló i va donar classes a l'Escola d'Arts i Oficis, a la Secció Femenina i a l'alberg Argentina de Benicàssim, llocs on va tenir un nombrós alumnat femení.
L'Ajuntament de Castelló ha posat el seu nom a un carrer de la ciutat com a homenatge a la seua tasca creadora.

Response: A València.


Instruction: Qui és Jaume Alonso-Cuevillas?

Context: Jaume Alonso-Cuevillas, advocat de Carles Puigdemont, ha estat citat avui a la Comissió de Justícia del congrés espanyol perquè exposés la seva opinió sobre la reforma de la llei d'indults, que data del 1870 i que només s'ha modificat una vegada, el 1988. La nova llei es tramita ara a la cambra, arran d'una proposició del PSOE, que vol incloure excepcions en la concessió d'indults, concretament pels delictes de corrupció i de violència masclista. Però el PP ho ha volgut aprofitar per incloure'n una altra, feta a mida per als dirigents independentistes que seran jutjats aviat al Tribunal Suprem: l'excepció de l'indult en condemnes per sedició i rebel·lió. Alonso-Cuevillas ha dit que no hi estava pas d'acord, i ha fet una intervenció dura contra aquesta pretensió. ‘Al PP només li falta introduir al catàleg de delictes el de flora i fauna per dissimular que hi ha el de rebel·lió i sedició; volen limitar al mínim la possibilitat d'indults', ha declarat. ‘Això és intentar legislar ad hoc, i en un estat de dret no és admissible. Només us faltaria posar noms i cognoms a l'esmena. I aquesta cambra i l'estat no haurien de tancar la porta a la possibilitat de fer política, perquè algun dia pot haver-hi pronunciaments d'instàncies internacionals i de tribunals internacionals que obliguin els diferents poders de l'estat a fer política.' Això últim, ho ha dit en referència a la possibilitat que en el futur hi hagi pronunciaments del Tribunal Europeu de Drets Humans o unes altres instàncies internacionals contra les previsibles condemnes en el judici polític contra l'1-O. Alonso-Cuevillas tampoc no avala l'esmena de Ciutadans, que demana d'excloure'n els delictes de terrorisme. ‘Aquests últims temps hem vist que hi ha una concepció vaga sobre què és terrorisme', ha manifestat. De fet, s'ha oposat a limitar els delictes que poden ser objecte d'indult. ‘L'indult és una facultat excepcional i serveix per a mitigar el rigor de la llei, que és abstracta i per a casos generals i pot ser injusta quan s'aplica a casos particulars.' En canvi, Alonso-Cuevillas creu que cal introduir més transparència a l'hora d'atorgar l'indult. Per exemple, ha apuntat que seria bo que el govern espanyol comuniqués prèviament a la Comissió de Justícia que vol atorgar un determinat indult i que, si la comissió ho acorda, algun representant hagi de comparèixer al congrés per explicar-ne els motius. ‘Més que retallar el catàleg de delictes, el criteri ha de ser que hi hagi més transparència', ha dit. Tampoc no veu bé que els informes que facin els tribunals sobre els indults hagin de ser vinculats, com preveu la llei actualment. ‘No és bo de posar els tribunals a fer política', ha manifestat.

Response: L'advocat de Carles Puigdemont.